title: Hotărârea Curții (Camera a doua) din 28 iunie 2012.#Markus Geltl împotriva Daimler AG.#Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Bundesgerichtshof.#Directiva 2003/6/CE și Directiva 2003/124/CE — Informație confidențială — Noțiunea „informație cu caracter precis” — Etape intermediare ale unui proces de lungă durată — Indicarea unui ansamblu de circumstanțe sau a unui eveniment despre care există motive raționale de a crede că va exista sau că va avea loc — Interpretarea termenilor „există motive raționale de a crede” — Publicare de informații referitoare la schimbarea unui director al unei societăți.#Cauza C-19/11.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C-19/11,
            având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Bundesgerichtshof (Germania), prin decizia din 22 noiembrie 2010, primită de Curte la 14 ianuarie 2011, în procedura
            Markus Geltl
            împotriva
            Daimler AG ,
            cu participarea:
            Lothar Meier și alții ,
            CURTEA (Camera a doua),
            compusă din domnul J. N. Cunha Rodrigues, președinte de cameră, domnii U. Lõhmus (raportor), A. Rosas, A. Ó Caoimh și C. G. Fernlund, judecători,
            avocat general: domnul P. Mengozzi,
            grefier: doamna A. Impellizzeri, administrator,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 2 februarie 2012,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            — pentru domnul Geltl, de R. Lindner, Rechtsanwalt;
            — pentru Daimler AG, de M. Sustmann și de R. Schmidt-Bendum, Rechtsanwälte;
            — pentru domnul Meier, de H. Schmidt, Rechtsanwalt;
            — pentru doamna Endruweit și alții, de R. Lindner;
            — pentru guvernul belgian, de M. Jacobs și de J.-C. Halleux, în calitate de agenți;
            — pentru guvernul ceh, de M. Smolek și de D. Hadroušek, în calitate de agenți;
            — pentru guvernul eston, de M. Linntam, în calitate de agent;
            — pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de M. Russo, avvocato dello Stato;
            — pentru guvernul portughez, de L. Inez Fernandes și de F. Matias Santos, în calitate de agenți;
            — pentru guvernul Regatului Unit, de S. Hathaway, în calitate de agent, asistat de A. Henshaw, barrister;
            — pentru Comisia Europeană, de G. Braun și de R. Vasileva, în calitate de agenți,
            după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 21 martie 2012,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 1 punctul (1) din Directiva 2003/6/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 28 ianuarie 2003 privind utilizările abuzive ale informațiilor confidențiale și manipulările pieței (abuzul de piață) (JO L 96, p. 16, Ediție specială, 06/vol. 5, p. 210), precum și a articolului 1 alineatul (1) din Directiva 2003/124/CE a Comisiei din 22 decembrie 2003 de stabilire a normelor de aplicare a Directivei 2003/6 privind definiția și publicarea informațiilor confidențiale și definiția manipulărilor pieței (JO L 339, p. 70, Ediție specială, 06/vol. 5, p. 243).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Geltl, pe de o parte, și Daimler AG (denumită în continuare „Daimler”), pe de altă parte, privind prejudiciul pe care primul susține că l-a suferit ca urmare a publicării pretins tardive de către această societate a unor informații referitoare la încetarea anticipată a mandatului președintelui consiliului său de administrație.
            Cadrul juridic
            Dreptul Uniunii
            Directiva 2003/6
            3. Considerentele (2), (12), (16) și (24) ale Directivei 2003/6 prevăd:
            „(2) O piață financiară integrată și eficientă presupune integritatea pieței. Buna funcționare a piețelor de valori mobiliare și încrederea publicului în aceste piețe sunt premise indispensabile ale creșterii economice și prosperității. Abuzul de piață dăunează integrității piețelor financiare și subminează încrederea publicului în valorile mobiliare și instrumentele derivate.
            [...]
            (12) Noțiunea de abuz de piață se referă la utilizările abuzive ale informațiilor confidențiale și la manipulările de piață. Legislația referitoare la combaterea utilizărilor abuzive ale informațiilor confidențiale și cea referitoare la manipulările de piață au în vedere același obiectiv: să asigure integritatea piețelor financiare comunitare și să consolideze încrederea investitorilor în respectivele piețe. [...]
            [...]
            (16) Informația confidențială este acea informație cu caracter precis care nu a fost făcută publică și care se referă în mod direct sau indirect la unul sau mai mulți emitenți de instrumente financiare ori la unul sau mai multe instrumente financiare. Informația care ar putea influența în mod semnificativ evoluția și formarea cursurilor pe o piață reglementată ca atare ar putea fi considerată informație care în mod indirect se referă la unul sau mai mulți emitenți de instrumente financiare ori la unul sau mai multe instrumente financiare derivate aferente acestora.
            [...]
            (24) Comunicarea rapidă și echitabilă a informației către public consolidează integritatea pieței, în vreme ce prezentarea selectivă din partea emitenților poate determina pierderea încrederii investitorilor în integritatea piețelor financiare. [...]”
            4. Articolul 1 punctul 1 primul paragraf din această directivă definește noțiunea „informație confidențială” ca fiind „orice informație cu caracter precis care nu a fost făcută publică și care se referă în mod direct sau indirect la unul sau mai mulți emitenți de instrumente financiare [sau unul sau mai multe instrumente financiare] și care, în cazul în care ar fi făcută publică, ar fi susceptibilă de a influența în mod semnificativ cursul instrumentelor financiare în cauză sau cursul instrumentelor financiare derivate conexe.”
            5. Articolul 2 din directiva menționată prevede:
            „(1) Statele membre interzic oricărei persoane menționate în al doilea paragraf și care deține informații confidențiale să folosească respectivele informații pentru a dobândi, a ceda sau pentru a încerca să dobândească sau să cedeze, pentru sine sau pentru o terță parte, în mod direct sau indirect, instrumentele financiare la care se referă informațiile în cauză.
            Primul paragraf se aplică oricărei persoane care deține o astfel de informație:
            (a) datorită calității sale de membru în cadrul unui organism administrativ, de conducere sau de supraveghere a emitentului sau
            (b) datorită participării sale la capitalul emitentului sau
            (c) datorită accesului său la informație prin exercitarea muncii, profesiei sau funcțiilor sau
            (d) datorită activităților sale ilicite.
            (2) În cazul în care persoana menționată la alineatul (1) este o persoană juridică, interdicția prevăzută de alineatul respectiv se aplică în egală măsură persoanelor fizice care participă la decizia de a efectua tranzacția pe seama persoanei juridice respective.
            (3) Prezentul articol nu se aplică tranzacțiilor încheiate pentru a garanta executarea unei obligații scadente de dobândire sau cedare a unor instrumente financiare, în cazul în care obligația decurge dintr-un acord încheiat înainte ca persoana respectivă să dețină o informație confidențială.”
            6. Articolul 6 alineatele (1) și (2) din aceeași directivă prevede:
            „(1) Statele membre se asigură că emitenții de instrumente financiare fac publice, de îndată ce este posibil, informațiile confidențiale care se referă în mod direct la respectivii emitenți.
            [...]
            (2) Un emitent poate amâna, pe proprie răspundere, publicarea unei informații confidențiale, în sensul alineatului (1), pentru a nu aduce atingere intereselor sale legitime, sub rezerva că omisiunea în cauză nu trebuie să inducă în eroare publicul și că emitentul trebuie să fie în măsură să asigure confidențialitatea respectivei informații. Statele membre pot solicita ca emitenții să aducă la cunoștința autorității competente decizia de amânare a publicării informației confidențiale.”
            Directiva 2003/124
            7. Potrivit considerentelor (1) și (3) ale Directivei 2003/124:
            „(1) Investitorii raționali își întemeiază deciziile de investiții pe informațiile de care dispun deja («informații disponibile ex ante »). În consecință, pentru a ști dacă un investitor rațional ar ține seama, în momentul luării unei decizii de investiție, de o informație dată ar trebui verificate informațiile disponibile ex ante . De asemenea, trebuie să se țină seama de impactul anticipat al informației respective în contextul activității globale a emitentului în cauză, de fiabilitatea sursei de informare și de toate variabilele pieței care ar putea, eventual, exercita o influență asupra instrumentului financiar respectiv și asupra oricărui instrument financiar derivat din produsul de bază.
            [...]
            (3) Siguranța juridică ar trebui consolidată pentru participanții pe piață printr-o definire mai nuanțată a celor două elemente esențiale din definiția informației confidențiale, respectiv caracterul precis al acestei informații și amploarea impactului potențial al acesteia asupra cursului instrumentelor financiare sau al instrumentelor financiare derivate din produsele de bază.”
            8. Articolul 1 din aceeași directivă, intitulat „Informația confidențială”, prevede:
            „(1) În sensul aplicării articolului 1 punctul (1) din Directiva 2003/6/CE, se consideră că o informație «are caracter precis» în cazul în care indică un ansamblu de circumstanțe existente sau despre care există motive raționale de a crede că vor exista, un eveniment care a avut loc sau despre care există motive raționale de a crede că va avea loc, și în care este suficient de precisă pentru a duce la o concluzie în legătură cu efectul posibil al tuturor circumstanțelor sau al evenimentului asupra cursurilor instrumentelor financiare în cauză sau al instrumentelor financiare derivate din produsele de bază.
            (2) În sensul aplicării articolului 1 punctul (1) din Directiva 2003/6/CE, se înțelege prin «informație care, dacă ar fi făcută publică, ar influența în mod sensibil cursul instrumentelor financiare în cauză sau cursul instrumentelor financiare derivate din produsele de bază» o informație pe care un investitor rațional ar putea să o utilizeze ca bază a deciziilor de investiție.”
            9. Articolul 3 alineatul (1) din directiva menționată conține o listă neexhaustivă de situații în care pot apărea interesele legitime ale unui emitent în sensul articolului 6 alineatul (2) din Directiva 2003/6, și anume negocieri în curs sau elemente conexe, în cazul în care publicarea lor ar risca să le afecteze rezultatul sau cursul normal, precum și decizii luate sau contracte încheiate de organul de conducere al unui emitent, care necesită aprobarea unui alt organ al emitentului pentru a deveni efective, în cazul în care structura acestuia din urmă necesită o separare între cele două organe.
            Dreptul german
            10. Articolul 13 alineatul 1 din Legea privind comercializarea valorilor mobiliare (Gesetz über den Wertpapierhandel), în versiunea sa din 9 septembrie 1998 (BGBl. 1998 I, p. 2708), astfel cum a fost modificată prin Legea privind îmbunătățirea protecției investitorilor (Gesetz zur Verbesserung des Anlegerschutzes) din 28 octombrie 2004 (BGBl. 2004 I, p. 2630, denumită în continuare „WpHG”), prevede:
            „O informație confidențială este o informație concretă privind circumstanțe care nu au fost făcute publice, care se referă la unul sau la mai mulți emitenți de Insiderpapiere sau chiar la Insiderpapiere și care, în cazul în care ar fi cunoscută de public, ar fi susceptibilă de a influența în mod semnificativ cursul acestor Insiderpapiere. O informație poate avea o influență similară dacă un investitor rațional ar putea să o utilizeze ca bază a deciziilor de investiție. Sunt de asemenea considerate circumstanțe relevante în sensul prevederii în cauză acelea despre care se poate prezuma cu o probabilitate suficientă că se vor produce în viitor. [...]”
            11. Articolul 6 alineatele (1) și (2) din Directiva 2003/6 a fost transpus în ordinea juridică germană prin articolul 15 alineatele (1) și (3) din WpHG. În temeiul alineatului (6) al acestui din urmă articol, un emitent care își încalcă obligațiile rezultate din alineatele (1)-(4) ale aceluiași articol este obligat să repare prejudiciul suferit ca urmare a acestui fapt de un terț în condițiile prevăzute în special la articolul 37b din WpHG.
            Acțiunea principală și întrebările preliminare
            12. Din decizia de trimitere rezultă că, după adunarea generală a Daimler din 6 aprilie 2005, domnul Schrempp, președintele consiliului de administrație al acesteia din urmă, intenționa să își înceteze anticipat mandatul care urma să se încheie în 2008. La 17 mai 2005, domnul Schrempp a discutat despre intenția sa cu președintele consiliului de supraveghere al acestei societăți, domnul Kopper. Între 1 iunie și 27 iulie 2005, alți membri ai consiliului de supraveghere și ai consiliului de administrație au fost de asemenea informați despre proiectul de plecare al domnului Schrempp.
            13. La 10 iulie 2005, Daimler a pregătit un comunicat de presă, o declarație publică, precum și o scrisoare adresată colaboratorilor săi.
            14. La 13 iulie 2005, comitetul de conducere al consiliului de supraveghere al Daimler (denumit în continuare „comitetul de conducere”) și consiliul de supraveghere au fost convocate la 27 iulie și, respectiv, la 28 iulie 2005, fără a se fi menționat în convocări o eventuală schimbare a președintelui consiliului de administrație.
            15. La 18 iulie 2005, domnii Schrempp și Kopper au căzut de acord să propună, în cadrul ședinței consiliului de supraveghere din 28 iulie 2005, încetarea anticipată a mandatului domnului Schrempp și numirea succesorului acestuia, domnul Zetsche.
            16. În ședința din 27 iulie 2005 care a început la ora 17, comitetul de conducere a decis să propună consiliului de supraveghere care trebuia să se întrunească a doua zi să aprobe încetarea mandatului și numirea în cauză.
            17. La 28 iulie 2005, în jurul orei 9.50, consiliul de supraveghere al Daimler a decis că domnul Schrempp se va retrage la sfârșitul anului și că va fi înlocuit de domnul Zetsche.
            18. Această decizie a fost comunicată conducerii bursei și conducerii Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht (Oficiul federal de control al serviciilor financiare) și a fost publicată în baza de date a Deutsche Gesellschaft für Ad-hoc-Publizität (Societatea germană de publicare ad-hoc).
            19. În urma acestei publicări, cursul acțiunilor Daimler, care se apreciase deja după publicarea, în aceeași dimineață, a rezultatelor celui de al doilea trimestru al anului 2005, a urcat puternic.
            20. Domnul Geltl și mai mulți alți investitori vânduseră acțiuni Daimler înainte de publicarea deciziei în cauză. Aceștia au introdus acțiuni în justiție împotriva societății menționate la Landgericht Stuttgart și au solicitat despăgubiri, invocând caracterul tardiv al publicării. Instanța menționată a solicitat Oberlandesgericht Stuttgart să se pronunțe asupra mai multor chestiuni privind aceste litigii în cadrul unei proceduri-pilot („Musterverfahren”).
            21. În hotărârea-pilot din 22 aprilie 2009, Oberlandesgericht Stuttgart a considerat că nu putea fi probat faptul că, la 17 mai 2005 sau la o dată ulterioară, exista o informație confidențială potrivit căreia domnul Schrempp ar renunța în mod unilateral la mandatul său, independent de aprobarea consiliului de supraveghere al Daimler. Potrivit acestei instanțe, faptul determinant susceptibil de a fi avut un efect asupra cursului acțiunilor societății în cauză este decizia consiliului de supraveghere din 28 iulie 2005. Această decizie devenise suficient de probabilă după ce comitetul de conducere hotărâse, la 27 iulie 2005, după ora 17, să propună consiliului de supraveghere să o adopte. Prin urmare, o informație confidențială exista numai începând de la această din urmă dată. Oberlandesgericht Stuttgart a recunoscut că nu erau pe deplin reunite condițiile unei amânări a publicării acestei informații, astfel cum sunt prevăzute la articolul 15 alineatul (3) din WpHG, dar a considerat că prejudiciul invocat de reclamanți ar fi survenit chiar dacă aceste condiții ar fi fost îndeplinite.
            22. Sesizată cu un recurs, instanța de trimitere arată că Oberlandesgericht Stuttgart nu a analizat dacă etapele individuale ale procesului care a condus la decizia din 28 iulie 2005 erau de natură să influențeze cursul acțiunilor Daimler. În schimb, în cadrul unei proceduri de aplicare a unei amenzi referitoare la circumstanțe identice cu cele din cauza principală, Oberlandesgericht Frankfurt am Main a considerat că reunirea mai multor circumstanțe autonome într-o decizie globală unică este contrară modului de redactare a articolului 13 alineatul (1) din WpHG, precum și a Directivelor 2003/6 și 2003/124 și că, prin urmare, obligația de publicare a existat din momentul în care procesul intern a condus la o decizie și în care aceasta a fost comunicată unui responsabil al întreprinderii în cauză.
            23. În aceste condiții, Bundesgerichtshof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „1) În sensul articolului 1 [punctul 1] din Directiva 2003/6 și al articolului 1 alineatul (1) din Directiva 2003/124, în cazul unui proces de lungă durată prin care se urmărește să se realizeze o anumită circumstanță sau să se provoace un anumit eveniment în mai multe etape, este necesar să se aibă în vedere doar aspectul dacă respectiva circumstanță viitoare ori evenimentul viitor trebuie considerat ca fiind o informație cu caracter precis în sensul acestor dispoziții ale directivelor și, prin urmare, este necesar să se examineze dacă există motive raționale de a crede că respectiva circumstanță viitoare ori evenimentul viitor se va produce sau, în ceea ce privește un astfel de proces de lungă durată, etapele intermediare deja existente sau deja produse și care sunt legate de realizarea circumstanței viitoare sau a evenimentului viitor pot de asemenea să constituie informații cu caracter precis în sensul dispozițiilor menționate ale directivelor?
            2) Expresia «există motive raționale de a crede» de la articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2003/124 impune ca gradul de probabilitate să fie unul preponderent sau ridicat ori este necesar să se înțeleagă prin circumstanțe despre care există motive raționale de a crede că vor exista ori prin evenimente despre care există motive raționale de a crede că vor avea loc că gradul de probabilitate depinde de întinderea consecințelor pentru emitent și că, în cazul în care posibilitatea de a influența cursul acțiunilor este semnificativă, este suficient ca apariția circumstanței viitoare sau a evenimentului viitor să fie nesigură, dar nu improbabilă?”
            Cu privire la întrebările preliminare
            24. Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, în scopul de a asigura integritatea piețelor financiare ale Uniunii Europene și de a consolida încrederea investitorilor în respectivele piețe, Directiva 2003/6 interzice utilizările abuzive ale informațiilor confidențiale în condițiile stabilite la articolul 2 din aceasta și, în conformitate cu articolul 6 alineatul (1), impune emitenților de instrumente financiare să facă publice, de îndată ce este posibil, informațiile confidențiale care îi privesc în mod direct. În temeiul alineatului (2) al acestui din urmă articol, publicarea unei astfel de informații poate fi amânată, în anumite condiții, pentru a nu aduce atingere intereselor legitime ale emitentului.
            25. Definiția noțiunii „informație confidențială” care rezultă de la articolul 1 punctul 1 primul paragraf din directiva menționată cuprinde patru elemente esențiale. În primul rând, este vorba despre o informație cu caracter precis. În al doilea rând, această informație nu a fost făcută publică. În al treilea rând, ea se referă în mod direct sau indirect la unul sau la mai multe instrumente financiare sau la emitenții lor. În al patrulea rând, în cazul în care ar fi făcută publică, această informație ar fi susceptibilă să influențeze în mod semnificativ cursul instrumentelor financiare în cauză sau cursul instrumentelor financiare derivate conexe. Primul și al patrulea element sunt definite mai exact la alineatele (1) și, respectiv, (2) ale articolului 1 din Directiva 2003/124.
            26. Prin întrebările adresate, instanța de trimitere urmărește să obțină clarificări cu privire la primul dintre elementele menționate, și anume caracterul precis al unei informații.
            Cu privire la prima întrebare
            27. Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 1 punctul 1 din Directiva 2003/6 și articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2003/124 trebuie interpretate în sensul că, în cazul unui proces de lungă durată prin care se urmărește realizarea unei anumite circumstanțe sau provocarea unui anumit eveniment, pot să constituie informații cu caracter precis în sensul acestor dispoziții nu doar circumstanța sau evenimentul în cauză, ci și etapele intermediare ale procesului menționat deja existente sau deja produse și care sunt legate de realizarea acestora.
            28. Din considerentul (3) al Directivei 2003/124 reiese că aceasta urmărește să dea o definiție mai detaliată a noțiunii „informație cu caracter precis” utilizate în Directiva 2003/6 în vederea consolidării siguranței juridice pentru participanții pe piața în cauză.
            29. Potrivit articolului 1 alineatul (1) din Directiva 2003/124, se consideră că o informație are caracter precis dacă sunt îndeplinite două condiții cumulative. Pe de o parte, informația trebuie să indice un ansamblu de circumstanțe existente sau despre care există motive raționale de a crede că vor exista ori un eveniment care a avut loc sau despre care există motive raționale de a crede că va avea loc. Pe de altă parte, informația trebuie să fie suficient de precisă pentru a duce la o concluzie în legătură cu efectul posibil al ansamblului de circumstanțe sau al evenimentului asupra cursurilor instrumentelor financiare în cauză sau a instrumentelor financiare derivate din produsele de bază.
            30. Întrucât noțiunile „ansamblu de circumstanțe” și „eveniment” nu sunt definite în directiva menționată, trebuie să se ia în considerare sensul lor comun.
            31. Trebuie să se constate că o etapă intermediară a unui proces de lungă durată poate ea însăși constitui un ansamblu de circumstanțe sau un eveniment potrivit sensului atribuit în mod obișnuit acestor termeni.
            32. Această constatare este confirmată de articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2003/124, care prevede, cu titlu de exemple de informații confidențiale a căror publicare poate fi amânată în conformitate cu articolul 6 alineatul (2) din Directiva 2003/6, situații care constituie cazuri tipice de etape intermediare ale unor procese graduale, și anume negocierile în curs și deciziile luate sau contractele încheiate de organul de conducere al unui emitent care necesită aprobarea unui alt organ al emitentului respectiv pentru a deveni efective.
            33. Pe de altă parte, finalitatea Directivei 2003/6, astfel cum rezultă în special din considerentele (2) și (12) ale acesteia, este de a asigura integritatea piețelor financiare ale Uniunii și de a consolida încrederea investitorilor în aceste piețe. Această încredere se bazează în special pe faptul că aceștia din urmă se vor situa pe picior de egalitate și vor fi protejați în special împotriva utilizării ilicite a informațiilor privilegiate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 decembrie 2009, Spector Photo Group și Van Raemdonck, C-45/08, Rep., p. I-12073, punctul 47, precum și Hotărârea din 7 iulie 2011, IMC Securities, C-445/09, Rep., p. I-5917, punctul 27).
            34. În această privință, prima teză a considerentului (24) al directivei menționate precizează că o comunicare rapidă și echitabilă a informației către public consolidează integritatea pieței, în vreme ce prezentarea selectivă din partea emitenților poate determina pierderea încrederii investitorilor în integritatea piețelor financiare.
            35. O interpretare a termenilor „ansamblu de circumstanțe” și „eveniment” care ar face abstracție de etapele intermediare într-un proces de lungă durată ar risca să aducă atingere obiectivelor amintite la cele două puncte precedente din prezenta hotărâre. Astfel, a exclude posibilitatea de a considera că o informație referitoare la o asemenea etapă a unui proces de lungă durată are un caracter precis, în sensul articolului 1 punctul 1 din Directiva 2003/6, ar anihila obligația, prevăzută la articolul 6 alineatul (1) primul paragraf din aceasta, de a face publică informația respectivă chiar dacă aceasta ar avea un caracter foarte specific și chiar dacă ar fi prezente inclusiv celelalte elemente constitutive ale unei informații confidențiale, astfel cum sunt acestea enumerate la punctul 25 din prezenta hotărâre.
            36. Într-o asemenea situație, anumiți deținători ai acestei informații s-ar putea afla într-o poziție avantajoasă în raport cu ceilalți investitori și ar fi în măsură să profite de această informație în detrimentul celor care nu o cunosc (a se vedea în acest sens Hotărârea Spector Photo Group și Van Raemdonck, citată anterior, punctul 48).
            37. Riscul producerii unei astfel de situații ar fi cu atât mai ridicat cu cât ar fi posibil ca, în anumite circumstanțe, rezultatul unui anumit proces să fie calificat drept o etapă intermediară într-un alt proces, care ar fi, la rândul său, mai vast.
            38. În consecință, o informație referitoare la o etapă intermediară care se încadrează într-un proces de lungă durată poate constitui o informație cu caracter precis. Trebuie să se precizeze că această interpretare nu este valabilă exclusiv pentru etapele deja existente sau deja produse, ci, potrivit articolului 1 alineatul (1) din Directiva 2003/124, privește inclusiv etapele despre care există motive raționale de a crede că vor exista sau că se vor produce.
            39. După cum rezultă din cuprinsul punctului 29 din prezenta hotărâre, calificarea unei informații ca având un caracter precis este în plus condiționată de îndeplinirea celei de a doua condiții menționate de dispoziția în cauză, și anume aceea că informația trebuie să fie suficient de precisă pentru a duce la o concluzie în legătură cu efectul posibil al ansamblului circumstanțelor sau al evenimentului respectiv asupra cursurilor instrumentelor financiare în cauză.
            40. Prin urmare, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 1 punctul 1 din Directiva 2003/6 și articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2003/124 trebuie interpretate în sensul că, în cazul unui proces de lungă durată prin care se urmărește realizarea unei anumite circumstanțe sau provocarea unui anumit eveniment, pot să constituie informații cu caracter precis în sensul acestor dispoziții nu doar circumstanța sau evenimentul în cauză, ci și etapele intermediare ale procesului menționat care sunt legate de realizarea acestora.
            Cu privire la a doua întrebare
            41. Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2003/124 trebuie interpretat în sensul că noțiunea „ansamblu de circumstanțe [...] despre care există motive raționale de a crede că vor exista, un eveniment [...] despre care există motive raționale de a crede că va avea loc” se referă exclusiv la circumstanțele sau la evenimentele a căror probabilitate de a se produce este considerată semnificativă sau ridicată sau dacă noțiunea menționată implică luarea în considerare a amplorii efectului acestui ansamblu de circumstanțe sau al acestui eveniment asupra cursului instrumentelor financiare în cauză.
            42. Există o anumită divergență între diferitele versiuni lingvistice ale dispoziției respective. Astfel, unele dintre aceste versiuni, în special cele în limbile franceză, italiană și olandeză, utilizează termenii „există motive raționale de a crede”, în timp ce alte versiuni, în special în limbile daneză, greacă, engleză și suedeză, utilizează termenii „există motive raționale de a se aștepta”. Versiunile în limbile spaniolă și portugheză se referă la „un ansamblu de circumstanțe care pot exista în mod rațional” și, respectiv, la „un ansamblu de circumstanțe sau un eveniment previzibile în mod rațional”. În sfârșit, termenii utilizați în versiunea în limba germană sunt „cu o probabilitate suficientă” („mit hinreichender Wahrscheinlichkeit”).
            43. Potrivit unei jurisprudențe constante, pe de o parte, formularea utilizată în una dintre versiunile lingvistice ale unei dispoziții a dreptului Uniunii nu poate să fie singurul temei pentru interpretarea acestei dispoziții și nici nu se poate atribui respectivei formulări, în această privință, un caracter prioritar în raport cu celelalte versiuni lingvistice. Pe de altă parte, diferitele versiuni lingvistice ale unui text al dreptului Uniunii trebuie să fie interpretate în mod uniform și, prin urmare, în caz de divergențe între aceste versiuni, dispoziția în cauză trebuie să fie interpretată în raport cu economia generală și cu finalitatea reglementării din care face parte (a se vedea Hotărârea din 28 iulie 2011, Pacific World și FDD International, C-215/10, Rep., p. I-7255, punctul 48 și jurisprudența citată).
            44. Or, cu excepția versiunii în limba germană, toate celelalte versiuni lingvistice ale articolului 1 alineatul (1) din Directiva 2003/124 care existau la data adoptării acesteia au recurs la adverbul „rațional”. Prin utilizarea acestui termen, legiuitorul Uniunii a instaurat un criteriu întemeiat pe reguli bazate pe experiența comună pentru a stabili dacă circumstanțe și evenimente viitoare intră sau nu intră în domeniul de aplicare al acestei dispoziții.
            45. Pentru a stabili dacă este rațional să se considere că un ansamblu de circumstanțe va exista sau că un eveniment se va produce, trebuie să se procedeze de la caz la caz la o evaluare globală a elementelor deja disponibile.
            46. În consecință, întrucât utilizează termenii „există motive raționale de a crede”, articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2003/124 nu poate fi interpretat ca impunând demonstrarea unei probabilități ridicate a circumstanțelor sau a evenimentelor în cauză.
            47. Restrângerea domeniului de aplicare al articolului 1 punctul 1 din Directiva 2003/6 și al articolului 1 alineatul (1) din Directiva 2003/124, în ceea ce privește circumstanțe și evenimente viitoare, la un astfel de grad de probabilitate ar aduce atingere obiectivelor amintite la punctul 33 din prezenta hotărâre, și anume de a asigura integritatea piețelor financiare ale Uniunii și de a consolida încrederea investitorilor în respectivele piețe. Astfel, într-un asemenea caz, persoanele care ar dispune de informații confidențiale ar fi în măsură să profite în mod nelegal de anumite informații considerate, ca urmare a unei astfel de interpretări restrictive, ca neavând un caracter precis, în detrimentul unor terți care nu au avut cunoștință de acestea.
            48. Cu toate acestea, în scopul asigurării siguranței juridice pentru participanții pe piață, printre care se numără emitenții, amintită în considerentul (3) al Directivei 2003/124, nu pot fi considerate ca având un caracter precis informațiile privind circumstanțe și evenimente a căror producere nu este probabilă. Astfel, în caz contrar, emitenții ar putea considera că sunt obligați să facă publice informații lipsite de caracter concret sau care nu sunt susceptibile să influențeze cursul instrumentelor lor financiare.
            49. Rezultă că, prin utilizarea termenilor „există motive raționale de a crede”, articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2003/124 se referă la circumstanțele și la evenimentele viitoare cu privire la care, pe baza unei aprecieri globale a elementelor deja disponibile, există o perspectivă reală că vor exista sau că vor avea loc.
            50. În ceea ce privește întrebarea dacă probabilitatea necesară a producerii unui ansamblu de circumstanțe sau a unui eveniment poate varia în funcție de amploarea efectului lor asupra cursului instrumentelor financiare în cauză, la aceasta trebuie să se răspundă negativ.
            51. În primul rând, o astfel de interpretare a sensului termenilor „există motive raționale de a crede” nu rezultă din niciuna dintre versiunile lingvistice citate la punctul 42 din prezenta hotărâre.
            52. În al doilea rând, din interpretarea potrivit căreia cu cât este mai mare amploarea efectului posibil al unui eveniment viitor asupra cursului instrumentelor financiare în cauză, cu atât este mai redus gradul de probabilitate necesar pentru a se considera că informația aferentă evenimentului respectiv are un caracter precis s-ar subînțelege că fiecare dintre cele două elemente constitutive ale unei informații confidențiale, prevăzute la alineatele (1) și, respectiv, (2) ale articolului 1 din Directiva 2003/124, și anume caracterul precis al unei informații și capacitatea acesteia de a influența în mod semnificativ cursul instrumentelor financiare în cauză, depinde de celălalt element.
            53. Criteriile prevăzute la aceste două alineate constituie condiții minime care trebuie îndeplinite cumulativ pentru ca o informație să poată fi calificată d rept „confidențială” în sensul articolului 1 punctul 1 din Directiva 2003/6.
            54. Astfel cum a arătat guvernul Regatului Unit în observațiile prezentate Curții, nu poate fi exclusă posibilitatea ca o informație referitoare la un eveniment care este puțin probabil să se producă să influențeze în mod semnificativ cursul titlurilor emitentului respectiv în măsura în care consecințele evenimentului în cauză ar fi deosebit de importante pentru acesta din urmă. Cu toate acestea, de aici nu se poate deduce în mod rațional că evenimentul respectiv se va produce.
            55. Desigur, astfel cum rezultă din considerentul (1) al Directivei 2003/124, investitorii raționali își întemeiază deciziile de investiții pe toate informațiile disponibile ex ante . Prin urmare, aceștia trebuie să țină seama nu doar de „impactul anticipat” al unui eveniment asupra emitentului, ci și de gradul de probabilitate ca acest eveniment să se producă. Astfel de considerații urmăresc totuși să stabilească dacă o informație poate influența în mod semnificativ cursul instrumentelor financiare ale emitentului.
            56. Având în vedere observațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2003/124 trebuie interpretat în sensul că noțiunea „ansamblu de circumstanțe [...] despre care există motive raționale de a crede că vor exista, un eveniment [...] despre care există motive raționale de a crede că va avea loc” se referă la circumstanțele sau la evenimentele viitoare cu privire la care, pe baza unei aprecieri globale a elementelor deja disponibile, există o perspectivă reală că vor exista sau că vor avea loc. Această noțiune nu trebuie însă interpretată în sensul că trebuie să fie luată în considerare amploarea efectului acestui ansamblu de circumstanțe sau al acestui eveniment asupra cursului instrumentelor financiare în cauză.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            57. Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
            1) Articolul 1 punctul (1) din Directiva 2003/6/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 28 ianuarie 2003 privind utilizările abuzive ale informațiilor confidențiale și manipulările pieței (abuzul de piață) și articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2003/124/CE a Comisiei din 22 decembrie 2003 de stabilire a normelor de aplicare a Directivei 2003/6 privind definiția și publicarea informațiilor confidențiale și definiția manipulărilor pieței trebuie interpretate în sensul că, în cazul unui proces de lungă durată prin care se urmărește realizarea unei anumite circumstanțe sau provocarea unui anumit eveniment, pot să constituie informații cu caracter precis în sensul acestor dispoziții nu doar circumstanța sau evenimentul în cauză, ci și etapele intermediare ale procesului menționat care sunt legate de realizarea acestora.
            2) Articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2003/124 trebuie interpretat în sensul că noțiunea „ansamblu de circumstanțe [...] despre care există motive raționale de a crede că vor exista, un eveniment [...] despre care există motive raționale de a crede că va avea loc” se referă la circumstanțele sau la evenimentele viitoare cu privire la care, pe baza unei aprecieri globale a elementelor deja disponibile, există o perspectivă reală că vor exista sau că vor avea loc. Această noțiune nu trebuie însă interpretată în sensul că trebuie să fie luată în considerare amploarea efectului acestui ansamblu de circumstanțe sau al acestui eveniment asupra cursului instrumentelor financiare în cauză.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 3 decembrie 1981. # Pfizer Inc. împotriva Eurim-Pharm GmbH. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Landgericht Hamburg - Germania. # Cauza 1/81.


title: Hotărârea Curții (Camera a opta) din 13 iulie 2017.#Assens Havn împotriva Navigators Management (UK) Limited.#Cerere de decizie preliminară formulată de Højesteret.#Trimitere preliminară – Cooperare judiciară în materie civilă – Regulamentul (CE) nr. 44/2001 – Competență în materie de asigurări – Legislație națională care prevede, în anumite condiții, dreptul persoanei vătămate de a introduce o acțiune în justiție direct împotriva asigurătorului persoanei responsabile de producerea unui accident – Clauză atributivă de competență încheiată între asigurător și autorul prejudiciului.#Cauza C-368/16.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a opta)
      13 iulie 2017 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară – Cooperare judiciară în materie civilă – Regulamentul (CE) nr. 44/2001 – Competență în materie de asigurări – Legislație națională care prevede, în anumite condiții, dreptul persoanei vătămate de a introduce o acțiune în justiție direct împotriva asigurătorului persoanei responsabile de producerea unui accident – Clauză atributivă de competență încheiată între asigurător și autorul prejudiciului”
      În cauza C‑368/16,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Højesteret (Curtea Supremă, Danemarca), prin decizia din 20 iunie 2016, primită de Curte la 6 iulie 2016, în procedura

         Assens Havn

      împotriva

         Navigators Management (UK) Limited,

      CURTEA (Camera a opta),
      compusă din domnul M. Vilaras, președinte de cameră, și domnii M. Safjan (raportor) și D. Šváby, judecători,
      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               –

               pentru Navigators Management (UK) Limited, de H. Nissen, advokat;

               –

               pentru guvernul belgian, de L. Van den Broeck și de J. Van Holm, în calitate de agenți;

               –

               pentru guvernul spaniol, de A. Rubio González și de A. Gavela Llopis, în calitate de agenți;

               –

               pentru Comisia Europeană, de M. Heller și de L. Grønfeldt, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 13 punctul 5 și a articolului 14 punctul 2 litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Assens Havn (Portul Assens, Danemarca), pe de o parte, și Navigators Management (UK) Limited, o companie de asigurări (denumită în continuare „Navigators Management”), pe de altă parte, în legătură cu repararea unui prejudiciu cauzat instalațiilor de cheu ale Portului Assens de un remorcher asigurat la această companie.

         Cadrul juridic

            Dreptul Uniunii

         Regulamentul nr. 44/2001

               3

               Considerentele (11) și (13) ale Regulamentului nr. 44/2001 au următorul cuprins:

                        „(11)

                        Normele de competență trebuie să prezinte un mare grad de previzibilitate și să se întemeieze pe principiul conform căruia competența este determinată, în general, de domiciliul pârâtului și, astfel, trebuie să fie întotdeauna disponibilă, cu excepția câtorva situații bine definite în care materia litigiului sau autonomia părților justifică un alt factor de legătură […]

                  […]

                        (13)

                        În cazul contractelor de asigurare, al contractelor încheiate cu consumatorii și al contractelor de muncă, partea defavorizată trebuie să fie protejată prin norme de competență mai favorabile intereselor sale decât normele generale prevăzute în prezentul regulament.”

               4

               Articolele 8-14, care figurează în secțiunea 3, intitulată „Competența în materie de asigurări”, din capitolul II din regulamentul menționat, prevăd norme de competență în materie de asigurări.

               5

               Conform articolului 8 din același regulament:
               „În materie de asigurări, competența este determinată de prezenta secțiune, fără a aduce atingere dispozițiilor articolului 4 și articolului 5 punctul 5.”

               6

               Articolul 9 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001 prevede:
               „Un asigurător care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru poate fi acționat în justiție:

                        (a)

                        în fața instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia are domiciliul sau

                        (b)

                        în alt stat membru, în cazul acțiunilor intentate de către deținătorul poliței de asigurare, asiguratul sau un beneficiar, în fața instanțelor de la locul unde este domiciliat reclamantul […]

                  […]”

               7

               Potrivit articolului 10 din acest regulament:
               „În cazul asigurării de răspundere civilă sau al asigurării de bunuri imobiliare, asigurătorul mai poate fi acționat în justiție și în fața instanțelor de la locul unde s‑a produs fapta prejudiciabilă. Același lucru este aplicabil și în cazul în care bunurile mobile și imobile sunt acoperite de aceeași poliță de asigurare, ambele categorii fiind afectate în mod negativ de același eveniment neprevăzut.”

               8

               Conform articolului 11 alineatul (2) din regulamentul menționat:
               „Dispozițiile articolelor 8, 9 și 10 se aplică în cazul acțiunii directe introduse de persoana vătămată împotriva asigurătorului, în situația în care sunt permise asemenea acțiuni directe.”

               9

               Articolul 13 din același regulament prevede:
               „De la dispozițiile prezentei secțiuni nu se poate deroga decât prin convenții:
               […]

                        2.

                        care permit deținătorului poliței, asiguratului sau unui beneficiar să sesizeze alte instanțe decât cele indicate în cadrul prezentei secțiuni sau

                        3.

                        încheiate între un deținător de poliță și un asigurător, ambii având la data încheierii contractului domiciliul sau reședința obișnuită în același stat membru, și care au ca efect atribuirea competenței instanțelor din statul în cauză, chiar dacă fapta prejudiciabilă s‑a produs peste hotare, cu condiția ca legislația statului în cauză să nu interzică astfel de convenții sau

                  […]

                        5.

                        care privesc un contract de asigurări, în măsura în care acesta acoperă unul sau mai multe dintre riscurile enumerate la articolul 14.”

               10

               Potrivit articolului 14 din Regulamentul nr. 44/2001:
               „Riscurile prevăzute la articolul 13 alineatul (5) sunt următoarele:

                        1.

                        orice prejudicii produse:

                                 (a)

                                 navelor maritime, instalațiilor din zona de coastă sau din largul mării sau aeronavelor, rezultate în urma evenimentelor asociate utilizării lor în scopuri comerciale;

                           […]

                        2.

                        orice răspundere, alta decât cea pentru vătămările corporale produse călătorilor sau pentru prejudiciile aduse bagajelor acestora:

                                 (a)

                                 decurgând din utilizarea sau exploatarea navelor, instalațiilor sau aeronavelor menționate la punctul 1 litera (a) în măsura în care, în privința celor din urmă, legislația statului membru în care aeronavele sunt înregistrate nu interzice clauzele atributive de competență în materia asigurării acestor riscuri;

                  […]”

               11

               Articolul 23 din acest regulament, care figurează în secțiunea 7 din același capitol II, intitulată „Prorogare de competență”, prevede, la alineatele (1) și (5):
               „(1)   Dacă prin convenția părților, dintre care una sau mai multe au domiciliul pe teritoriul unui stat membru, competența în soluționarea litigiului ce a survenit sau poate surveni în legătură cu un raport juridic determinat revine instanței sau instanțelor dintr‑un stat membru, competența revine acelei instanțe sau instanțelor respective. Această competență este exclusivă, cu excepția unei convenții contrare a părților. Convenția atributivă de competență se încheie:

                        (a)

                        în scris ori verbal cu confirmare scrisă sau

                        (b)

                        într‑o formă conformă cu obiceiurile statornicite între părți sau

                        (c)

                        în comerțul internațional, într‑o formă conformă cu uzanța cu care părțile sunt sau ar trebui să fie la curent și care, în cadrul acestui tip de comerț, este cunoscută pe larg și respectată cu regularitate de către părțile la contractele de tipul pe care îl implică domeniul comercial respectiv.

                  […]
               (5)   Convențiile atributive de competență, precum și stipulațiile similare din actele constitutive ale unui trust nu au efect juridic dacă sunt contrare dispozițiilor articolelor 13, 17 sau 21 ori dacă instanțele de la competența cărora acestea derogă au competență exclusivă în temeiul articolului 22.”

               12

               Regulamentul nr. 44/2001 a fost abrogat prin articolul 80 din Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2012, L 351, p. 1). Or, în temeiul articolului 81 al doilea paragraf, acest din urmă regulament nu este aplicabil decât de la 10 ianuarie 2015.

         Acordul CE‑Danemarca

               13

               Acordul dintre Comunitatea Europeană și Regatul Danemarcei privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială, semnat la Bruxelles la 19 octombrie 2005 (JO 2005, L 299, p. 62, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 208, denumit în continuare „Acordul CE‑Danemarca”) și aprobat, în numele Comunității, prin Decizia 2006/325/CE a Consiliului din 27 aprilie 2006 (JO 2006, L 120, p. 22, Ediție specială, 19/vol. 8, p. 37), are ca obiect aplicarea dispozițiilor Regulamentului nr. 44/2001 și a dispozițiilor sale de punere în aplicare în ceea ce privește relațiile dintre Uniunea Europeană și Regatul Danemarcei. Acest acord a intrat în vigoare la 1 iulie 2007, în conformitate cu articolul 12 alineatul (2) din acesta (JO 2007, L 94, p. 70).

               14

               Preambulul Acordului CE‑Danemarca are următorul cuprins:
               „[…]
               Având în vedere necesitatea ca, în aceleași condiții, Curtea de Justiție [a Uniunii Europene] să fie competentă să pronunțe hotărâri cu titlu preliminar referitoare la [întrebările privind] validitatea și interpretarea prezentului acord care sunt adresate de o instanță daneză și că instanțele daneze ar trebui, în consecință, să solicite pronunțarea unor hotărâri cu titlu preliminar în aceleași condiții ca instanțele altor state membre în ce privește interpretarea Regulamentului [nr. 44/2001] și a dispozițiilor sale de punere în aplicare,
               […]”

               15

               Articolul 2 din Acordul CE‑Danemarca, intitulat „Competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială”, prevede la alineatul (1):
               „Dispozițiile Regulamentului [nr. 44/2001], care este anexat la prezentul acord și face parte integrantă din acesta, împreună cu dispozițiile sale de punere în aplicare adoptate în temeiul articolului 74 alineatul (2) din regulament și, în ceea ce privește dispozițiile de punere în aplicare adoptate după intrarea în vigoare a prezentului acord, puse în aplicare de către [Regatul Danemarcei] astfel cum se prevede la articolul 4 din prezentul acord, precum și dispozițiile adoptate în temeiul articolului 74 alineatul (1) din regulament se aplică, în temeiul dreptului internațional, raporturilor dintre [Uniune] și [Regatul Danemarcei].”

               16

               Articolul 6 din Acordul CE‑Danemarca, intitulat „Competența Curții de Justiție a [Uniunii Europene] în ceea ce privește interpretarea acordului”, prevede la alineatul (1):
               „Atunci când se ridică o întrebare privind validitatea sau interpretarea prezentului acord, într‑o cauză pendinte în fața unei instanțe de judecată daneze, respectiva instanță solicită Curții de Justiție să se pronunțe cu privire la această întrebare ori de câte ori, în aceleași circumstanțe, o instanță dintr‑un alt stat membru al Uniunii Europene ar avea obligația de face același lucru în privința Regulamentului [nr. 44/2001] și a dispozițiilor sale de punere în aplicare menționate la articolul 2 alineatul (1) din prezentul acord.”

            Dreptul danez

               17

               Articolul 95 din forsikringsaftaleloven (Legea privind contractele de asigurare) prevede:
               „1.   Atunci când s‑a stabilit obligația asiguratului de a despăgubi persoana vătămată și s‑a determinat cuantumul despăgubirii, persoana vătămată se subrogă în drepturile asiguratului împotriva companiei în măsura în care respectiva persoană nu a fost despăgubită.
               2.   Persoana vătămată se subrogă de asemenea în drepturile asiguratului împotriva companiei dacă creanța sa de despăgubire este afectată de falimentul asiguratului sau de un concordat ori de o restructurare a datoriei. Dacă persoana vătămată nu a fost despăgubită, ea își poate valorifica împotriva companiei integralitatea creanței sale de despăgubire. În cazurile prevăzute la primul punct, compania informează asiguratul într‑un termen rezonabil cu privire la faptul că a primit notificarea unei creanțe de despăgubire.”

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               18

               În toamna anului 2007, Skåne Entreprenad Service AB, societate de drept suedez (denumită în continuare „Skåne Entreprenad”), a dispus realizarea unui transport de sfeclă de zahăr către o uzină situată în Nykøbing Falster (Danemarca). O parte a transportului s‑a făcut cu vaporul de la Assens la Nakskov (Danemarca). Pentru acest voiaj, Skåne Entreprenad a navlosit o serie de remorchere și de barje, printre care remorcherul Sea Endeavour I, și a subscris în acest scop o asigurare de răspundere civilă la Navigators Management.

               19

               Polița de asigurare conținea printre altele următoarea clauză:
               „Legea aplicabilă și instanțele competente
               Prezenta asigurare este reglementată de dreptul aplicabil în Anglia și în Țara Galilor și trebuie să fie interpretată în conformitate cu acest drept, iar fiecare parte se angajează să se supună competenței exclusive a instanțelor din Anglia și din Țara Galilor.”

               20

               În plus, condițiile de asigurare ale Navigators Management conțineau următoarea clauză:
               „7) Legea aplicabilă, procedura în caz de litigiu și soluționarea litigiilor
               Prezenta asigurare este reglementată de dreptul englez și trebuie să fie interpretată în conformitate cu acest drept. Ea este supusă în special Legii din 1906 privind asigurarea maritimă, cu eventualele modificări, ale cărei dispoziții se consideră că fac parte din asigurare. Prezenta asigurare, precum și orice litigiu născut cu ocazia punerii sale în aplicare sau în legătură cu aceasta intră în competența exclusivă a [High Court of Justice (England & Wales) din Londra, Regatul Unit].”

               21

               La 24 noiembrie 2007, la trecerea remorcherului Sea Endeavour I prin Portul Assens, au fost cauzate prejudicii instalațiilor de cheu. Părțile din litigiul principal sunt în dezacord cu privire la aspectele referitoare la modul în care s‑au produs aceste prejudicii și la persoana care trebuie să fie considerată răspunzătoare.

               22

               Întrucât Skåne Entreprenad a făcut între timp obiectul unei proceduri de faliment, Assens Havn a introdus la Sø‑og Handelsretten (Tribunalul Maritim și Comercial, Danemarca) o acțiune directă împotriva Navigators Management, asigurător de răspundere civilă al pretinsului autor al prejudiciului, solicitând obligarea acestei din urmă societăți să îi plătească suma de 1310536 de coroane daneze (DKK) (aproximativ 176270 de euro) pentru repararea prejudiciilor menționate.

               23

               După ce a supus unei proceduri speciale chestiunea competenței judiciare, acest tribunal a respins acțiunea, printr‑o hotărâre din 22 decembrie 2014, pentru lipsa competenței tribunalelor daneze, pentru motivul că clauza atributivă de competență încheiată între părțile la contractul de asigurare era opozabilă persoanei vătămate. Această hotărâre a făcut obiectul unui recurs la instanța de trimitere, formulat de Assens Havn.

               24

               Potrivit instanței de trimitere, chestiunea principală este aceea dacă Assens Havn, care, în temeiul articolului 95 alineatul 2 din Legea privind contractele de asigurare, are dreptul de a acționa direct împotriva companiei de asigurări a autorului prejudiciului, este ținut de clauza atributivă de competență conținută în contractul de asigurare încheiat între Skåne Entreprenad și Navigators Management, în temeiul articolului 13 punctul 5 din Regulamentul nr. 44/2001 coroborat cu articolul 14 punctul 2 litera (a) din acest regulament. În cazul unui răspuns afirmativ, Sø‑og Handelsretten (Tribunalul Maritim și Comercial) ar fi respins în mod întemeiat acțiunea formulată de Assens Havn.

               25

               Instanța de trimitere arată că, deși în principiu persoana vătămată de un prejudiciu nu poate, în dreptul danez, să introducă o acțiune directă împotriva companiei de asigurări a autorului unui prejudiciu, articolul 95 din Legea privind contractele de asigurare autorizează totuși o asemenea acțiune atunci când, de exemplu, asiguratul a intrat în faliment, așa cum a fost cazul în speță.

               26

               În aceste împrejurări, Højesteret (Curtea Supremă, Danemarca) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Articolul 13 punctul 5 coroborat cu articolul 14 punctul 2 litera (a) din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie să fie interpretat în sensul că persoana vătămată, care, potrivit dreptului național, poate să introducă o acțiune direct împotriva companiei de asigurări a autorului prejudiciului, este, în temeiul articolului 13 punctul 5 coroborat cu articolul 14 punctul 2 litera (a) din regulamentul menționat, ținută de o clauză atributivă de competență valabil încheiată între asigurător și asigurat?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               27

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 13 punctul 5 din Regulamentul nr. 44/2001 coroborat cu articolul 14 punctul 2 litera (a) din acest regulament trebuie interpretat în sensul că o persoană vătămată care dispune de o acțiune directă împotriva asigurătorului autorului prejudiciului pe care l‑a suferit poate fi ținută de o clauză atributivă de competență încheiată între acest asigurător și acest autor.

               28

               Pentru a răspunde la această întrebare, este necesar să se facă referire la economia dispozițiilor din secțiunea 3 din capitolul II din Regulamentul nr. 44/2001 și la obiectivele care se află la baza lor.

               29

               În această privință trebuie amintit că secțiunea 3 din capitolul II din Regulamentul nr. 44/2001 stabilește un sistem autonom de repartizare a competențelor jurisdicționale în materie de asigurări (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 mai 2005, Société financière et industrielle du Peloux, C‑112/03, EU:C:2005:280, punctul 29).

               30

               Asemenea chestiunilor referitoare la lucrători și la consumatori, acțiunea în materie de asigurări se caracterizează printr‑un anumit dezechilibru între părți (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 mai 2005, GIE Réunion européenne și alții, C‑77/04, EU:C:2005:327, punctul 22), dezechilibru pe care normele prevăzute la articolul 8 din secțiunea 3 din capitolul II din Regulamentul nr. 44/2001 urmăresc să îl corecteze acordând părții defavorizate beneficiul unor norme de competență mai favorabile intereselor sale decât normele generale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 septembrie 2009, Vorarlberger Gebietskrankenkasse, C‑347/08, EU:C:2009:561, punctul 40).

               31

               Mai precis, dispozițiile menționate facilitează situația persoanei vătămate de un prejudiciu asigurat permițând acesteia să îl acționeze în justiție pe asigurătorul în discuție în special în fața instanței de la locul unde s‑a produs fapta prejudiciabilă, cu condiția ca dreptul național să prevadă o asemenea acțiune directă.

               32

               În speță, după cum reiese din cuprinsul punctelor 24 și 25 din prezenta hotărâre, instanța de trimitere, căreia îi revine sarcina de a interpreta propriul drept național, consideră că articolul 95 alineatul 2 din Legea privind contractele de asigurare, aplicabilă în litigiul principal, instituie, în beneficiul persoanei vătămate, dreptul de a introduce o acțiune directă, în sensul articolului 11 alineatul (2) din Regulamentul nr. 44/2001, împotriva asigurătorului.

               33

               În ceea ce privește opozabilitatea unei convenții atributive de competență față de persoana vătămată de un prejudiciu, este clar, pe de o parte, că, potrivit articolului 13 punctul 5 din Regulamentul nr. 44/2001 coroborat cu articolul 14 punctul 2 litera (a) din acesta, se poate deroga printr‑o asemenea convenție de la dispozițiile din secțiunea 3 din regulamentul menționat, în special în cazul contractelor de asigurare care acoperă orice răspundere care rezultă din utilizarea sau din exploatarea de nave.

               34

               Pe de altă parte, este cert că articolul 11 alineatul (2) din Regulamentul nr. 44/2001, care determină aplicarea dispozițiilor articolelor 8-10 din acest regulament în cazul acțiunii directe introduse de persoana vătămată împotriva asigurătorului, nu vizează articolele 13 și 14 din regulamentul menționat și, prin urmare, convențiile privind prorogarea de competență.

               35

               Din economia dispozițiilor din secțiunea 3 din capitolul II din Regulamentul nr. 44/2001 nu reiese, așadar, că o convenție atributivă de competență este opozabilă persoanei vătămate.

               36

               În această privință, Curtea a avut deja ocazia să arate că, în materie de asigurări, prorogarea de competență rămâne strict încadrată de obiectivul protejării persoanei defavorizate din punct de vedere economic (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 mai 2005, Société financière et industrielle du Peloux, C‑112/03, EU:C:2005:280, punctul 31).

               37

               Astfel, articolul 13 din Regulamentul nr. 44/2001 enumeră în mod limitativ ipotezele în care părțile pot deroga de la normele stabilite în secțiunea 3 din capitolul II din acest regulament.

               38

               În plus, potrivit articolului 23 alineatul (5) din regulamentul menționat, convențiile atributive de competență nu au efect juridic dacă sunt contrare dispozițiilor respectivului articol 13. Din aceste dispoziții rezultă că regulamentul menționat stabilește un sistem în care derogările de la normele de competență în materie de asigurări sunt de strictă interpretare (a se vedea prin analogie Hotărârea din 12 mai 2005, Société financière et industrielle du Peloux, C‑112/03, EU:C:2005:280, punctul 31).

               39

               Pe de altă parte, trebuie să se constate că situația terțului vătămat de un prejudiciu asigurat este și mai îndepărtată de raportul contractual cu clauză atributivă de competență decât cea a asiguratului beneficiar care nu a consimțit în mod expres la aceasta, avută în vedere în Hotărârea din 12 mai 2005, Société financière et industrielle du Peloux (C‑112/03, EU:C:2005:280).

               40

               Este, prin urmare, necesar să se considere că o clauză atributivă de competență convenită între un asigurător și un asigurat nu poate fi opusă persoanei vătămate de un prejudiciu asigurat care dorește să acționeze direct împotriva asigurătorului în fața instanței de la locul unde s‑a produs fapta prejudiciabilă, astfel cum s‑a amintit la punctul 31 din prezenta hotărâre, sau în fața instanței de la locul unde este domiciliată aceasta, posibilitate pe care Curtea a recunoscut‑o în Hotărârea din 13 decembrie 2007, FBTO Schadeverzekeringen (C‑463/06, EU:C:2007:792, punctul 31).

               41

               Astfel, extinderea la persoanele vătămate a efectului obligatoriu al clauzelor atributive de competență întemeiate pe dispozițiile coroborate ale articolelor 13 și 14 din Regulamentul nr. 44/2001 ar putea compromite obiectivul urmărit de secțiunea 3 din capitolul II din acesta, și anume protejarea părții defavorizate din punct de vedere economic și juridic (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 septembrie 2009, Vorarlberger Gebietskrankenkasse, C‑347/08, EU:C:2009:561, punctul 40).

               42

               Având în vedere cele ce precedă, articolul 13 punctul 5 din Regulamentul nr. 44/2001 coroborat cu articolul 14 punctul 2 litera (a) din acest regulament trebuie interpretat în sensul că o persoană vătămată care dispune de o acțiune directă împotriva asigurătorului autorului prejudiciului pe care l‑a suferit nu este ținută de o clauză atributivă de competență încheiată între acest asigurător și acest autor.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               43

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară:

                     Articolul 13 punctul 5 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială coroborat cu articolul 14 punctul 2 litera (a) din acest regulament trebuie interpretat în sensul că o persoană vătămată care dispune de o acțiune directă împotriva asigurătorului autorului prejudiciului pe care l‑a suferit nu este ținută de o clauză atributivă de competență încheiată între acest asigurător și acest autor.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: daneza.


Hotărârea Tribunalului (Camera a doua) din 21 ianuarie 2015.#Grundig Multimedia AG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI).#Marcă comunitară – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale Pianissimo – Marcă constituită dintr-un slogan publicitar – Motiv absolut de refuz – Lipsa caracterului distinctiv – Articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 – Egalitate de tratament.#Cauza T-11/14.


Hotărârea Tribunalului (Camera a cincea) din 5 martie 2015.#Rose Vision, SL și Julián Seseña împotriva Comisiei Europeană și alții.#Clauză compromisorie – Al șaptelea program-cadru pentru activități de cercetare, de dezvoltare tehnologică și demonstrative (2007-2013) – Convenții de subvenționare referitoare la proiectele FIRST, FutureNEM și sISI – Acțiune în anulare și în despăgubire – Recalificarea acțiunii – Admisibilitate – Suspendarea plăților – Termen pentru comunicarea raportului de audit – Transmitere de informații către terți.#Cauza T-45/13.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 6 octombrie 1982. # Calvin E. Williams împotriva Curții de Conturi a Comunităților Europene. # Funcționar. # Cauza 9/81.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a doua) din 27 octombrie 2010. # Gerhard Birkhoff împotriva Comisiei Europene. # Funcționari - Remunerație - Alocații familiale. # Cauza F-60/09.


title: Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 22 ianuarie 2009. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Polone. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directiva 2002/21/CE - Rețele și servicii de comunicații electronice - Noțiunea «abonat». # Cauza C-492/07.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 22 ianuarie 2009 — Comisia/Polonia
      (Cauza C‑492/07)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Directiva 2002/21/CE — Rețele și servicii de comunicații electronice — Noțiunea «abonat»”
      1.                     Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor — Proba neîndeplinirii obligațiilor — Sarcina probei ce revine Comisiei
            — Prezentarea unor elemente care indică neîndeplinirea obligațiilor — Respingere în sarcina statului membru incriminat (art.
            226 CE) (a se vedea punctele 17 și 20)
      2.                     State membre — Obligații — Misiune de supraveghere încredințată Comisiei — Obligație a statelor membre — Cooperare la anchetele
            în materie de neîndeplinire a obligațiilor de către un stat membru — Obligația de notificare și de informare [art. 10 CE,
            211 CE și 226 CE; Directiva 2002/21 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 28 alin. (3)] (a se vedea punctele 17-19)
      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Neadoptarea, în termenul prevăzut, a măsurilor necesare pentru a se
                  conforma articolului 2 litera (k) din Directiva 2002/21/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind
                  un cadru de reglementare comun pentru rețelele și serviciile de comunicații electronice (Directivă‑cadru) (JO L 108, p. 33,
                  Ediție specială, 13/vol. 35, p. 195) — Definiția abonatului

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin netranspunerea corectă a Directivei 2002/21/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind un
                     cadru de reglementare comun pentru rețelele și serviciile de comunicații electronice (Directivă‑cadru) și în special a articolului
                     2 litera (k) din aceasta, referitor la definiția noțiunii „abonat”, Republica Polonă nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi
                     revin în temeiul acestei directive.

                  2)

                  	Obligă Republica Polonă la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 5 octombrie 1995. # José Imbernon Martínez împotriva Bundesanstalt für Arbeit. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Sozialgericht Nürnberg - Germania. # Securitate socială - Alocații familiale. # Cauza C-321/93.


Hotărârea Tribunalului (Camera a noua) din 12 iunie 2014.#Nike International Ltd împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI).#Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale R10 – Marca națională verbală anterioară R10 neînregistrată – Cesiunea mărcii naționale – Dovada deținerii mărcii anterioare.#Cauza T‑137/09 RENV.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 1 iulie 1982. # Jakob Flamm împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza 567/79 A.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 12 mai 2009.#Jurado Hermanos, SL împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI).#Marcă comunitară - Marca comunitară verbală JURADO - Lipsa cererii de reînnoire din partea titularului mărcii - Radierea mărcii la expirarea înregistrării - Cerere de restitutio in integrum formulată de licențiatul exclusiv.#Cauza T-410/07.

text:
         HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a doua)
      12 mai 2009 (
            *1
         )
      „Marcă comunitară — Marca comunitară verbală JURADO — Lipsa cererii de reînnoire din partea titularului mărcii — Radierea mărcii la expirarea înregistrării — Cerere de restitutio in integrum formulată de licențiatul exclusiv”
      În cauza T-410/07,

         Jurado Hermanos, SL, cu sediul în Alicante (Spania), reprezentată de C. Martín Álvarez, avocat,
      reclamantă,
      împotriva

         Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de doamna P. López Fernández de Corres și de domnul O. Montalto, în calitate de agenți,
      pârât,
      având ca obiect o acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a doua de recurs a OAPI din 3 septembrie 2007 (cauza R 866/2007-2), privind cererea de restitutio in integrum formulată de reclamantă,
      TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂ AL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera a doua),
      compus din doamna I. Pelikánová (raportor), președinte, doamna K. Jürimäe și domnul S. Soldevila Fragoso, judecători,
      grefier: domnul J. Palacio González, administrator principal,
      având în vedere cererea depusă la grefa Tribunalului la 16 noiembrie 2007,
      având în vedere Ordonanța președintelui Tribunalului din 18 februarie 2008, Jurado Hermanos/OAPI (JURADO) (T-410/07 R, nepublicată în Repertoriu), de respingere a cererii de măsuri provizorii, formulată de reclamantă,
      având în vedere memoriul în răspuns depus la grefa Tribunalului la 10 martie 2008,
      în urma ședinței din 17 decembrie 2008,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

         Istoricul cauzei

               1

               La 25 aprilie 1996, Café Tal de Costa Rica SA a solicitat Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) înregistrarea mărcii comunitare verbale JURADO pentru cafea și alte produse care fac parte din clasa 30 din Aranjamentul de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările ulterioare.

               2

               Întrucât OAPI a înregistrat marca solicitată sub numărul 240218, Café tal de Costa Rica (denumită în continuare „titularul mărcii”) a încheiat, la 5 august 1998, cu reclamanta, Jurado Hermanos, SL, un contract de licență exclusivă având ca obiect marca în litigiu. Acest contract, care se înscria în cadrul unui alt contract de licență exclusivă încheiat între aceiași contractanți la 15 aprilie 1996 și care se referă la două mărci spaniole, precum și la o marcă poloneză, prevedea că licența va dura 48 de ani, și anume până în 2046. Acordarea acestei licențe a fost înscrisă în registrul mărcilor comunitare, în conformitate cu articolul 22 alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146), cu modificările ulterioare.

               3

               Prin scrisoarea din 26 septembrie 2005, în conformitate cu articolul 47 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94, OAPI l-a informat atât pe titularul mărcii, cât și pe reclamantă, în calitatea acesteia de deținătoare a licenței exclusive asupra mărcii în litigiu, că înregistrarea acestei din urmă mărci expiră la 25 aprilie 2006. În această scrisoare, OAPI explica modalitățile de reînnoire și arăta că o cerere în acest sens trebuia introdusă până la 30 aprilie 2006 sau, cel mai târziu, până la 1 noiembrie 2006, în această din urmă ipoteză datorându-se totuși o suprataxă.

               4

               Întrucât nu a primit nicio cerere de reînnoire în termenele prevăzute, OAPI l-a informat pe titularul mărcii, prin scrisoarea din 24 noiembrie 2006, că marca a fost radiată din registrul mărcilor începând cu 25 aprilie 2006.

               5

               La 23 martie 2007, reclamanta a introdus o cerere de restitutio in integrum în temeiul articolului 78 din Regulamentul nr. 40/94. Aceasta arăta că nu a primit scrisoarea din 26 septembrie 2005 și că a aflat absolut întâmplător de lipsa reînnoirii înregistrării mărcii în litigiu, consultând site-ul internet al OAPI.

               6

               Prin Decizia din 21 mai 2007, departamentul „Mărci și registru” al OAPI a respins cererea de restitutio in integrum, considerând că reclamanta nu a dat dovadă de întreaga prudență impusă de circumstanțe.

               7

               La 31 mai 2007, reclamanta a formulat recurs la OAPI împotriva Deciziei din 21 mai 2007, în temeiul articolelor 57-62 din Regulamentul nr. 40/94.

               8

               Prin Decizia din 3 septembrie 2007 (denumită în continuare „decizia atacată”) Camera a doua de recurs a respins recursul, fără să examineze dacă reclamanta îndeplinea condiția privind dovada întregii prudențe impuse de circumstanțe. Astfel, camera de recurs a considerat, în esență, că, în lipsa unei autorizații exprese din partea titularului mărcii, reclamanta nu era îndreptățită nici să solicite reînnoirea înregistrării mărcii în litigiu, nici să solicite restitutio in integrum în acest scop.

         Concluziile părților

               9

               Reclamanta solicită Tribunalului:

                        —

                        în principal, anularea deciziei atacate și admiterea cererii de restitutio in integrum pe care a introdus-o la OAPI;

                        —

                        în subsidiar, pronunțarea asupra fondului cauzei, recunoscându-i-se calitatea de parte interesată la procedura de reînnoire a înregistrării mărcii în litigiu;

                        —

                        obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată.

               10

               În cursul ședinței, reclamanta a arătat, în urma unei întrebări din partea Tribunalului, că cel de al doilea capăt al cererii sale trebuia înțeles ca vizând o reformare de către Tribunal a deciziei atacate.

               11

               OAPI solicită Tribunalului:

                        —

                        respingerea acțiunii;

                        —

                        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

         În drept

               12

               În susținerea acțiunii formulate, reclamanta invocă două motive, întemeiate, în primul rând, pe o încălcare a dreptului la apărare și a dreptului de a fi ascultat și, în al doilea rând, pe o eroare de drept în interpretarea Regulamentului nr. 40/94. Tribunalul consideră că este necesar să se înceapă prin examinarea celui de al doilea motiv.

         Cu privire la cel de al doilea motiv, întemeiat pe o eroare de drept în interpretarea Regulamentului nr. 40/94

      Argumentele părților

               13

               Reclamanta arată, în esență, că, în decizia atacată, camera de recurs a interpretat în mod eronat articolul 78 alineatul (1) coroborat cu articolul 47 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94, în măsura în care aceasta a considerat că reclamanta nu era parte la procedura de reînnoire a mărcii, deoarece nu fusese autorizată în mod expres de titularul mărcii să solicite reînnoirea acesteia.

               14

               OAPI respinge argumentele reclamantei.

         Aprecierea Tribunalului

               15

               În temeiul articolului 78 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94 o restitutio in integrum adresată OAPI presupune, în primul rând, că solicitantul este parte la procedura vizată, în al doilea rând, că, deși a dat dovadă de întreaga prudență impusă de circumstanțe, nu a fost în măsură să respecte un termen prevăzut de Oficiu și, în al treilea rând, că această obstrucționare a avut drept consecință directă, în temeiul dispozițiilor Regulamentului nr. 40/94, pierderea unui drept.

               16

               În ceea ce privește prima condiție, în temeiul articolului 47 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94, reînnoirea poate fi solicitată de titularul mărcii sau de oricare altă persoană autorizată de acesta. Rezultă că numai titularul mărcii sau persoanele autorizate în mod expres de acesta ar putea fi considerate părți la procedura de reînnoire.

               17

               În special, contrar celor invocate de reclamantă, nu reiese din obligația OAPI, în temeiul articolului 47 alineatul (2) prima teză din Regulamentul nr. 40/94, de a-i informa pe titularii unui drept înregistrat asupra mărcii vizate în ceea ce privește expirarea înregistrării că respectivii titulari sunt parte la procedura de reînnoire. Astfel, după cum reiese din articolul 47 alineatul (2) teza a doua din Regulamentul nr. 40/94, care prevede că absența informării nu atrage răspunderea Oficiului, și din norma 29 teza a doua din Regulamentul (CE) nr. 2868/95 al Comisiei din 13 decembrie 1995 de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului privind marca comunitară (JO L 303, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 189), care prevede că absența notificării nu produce efecte în ceea ce privește expirarea înregistrării, articolul 47 alineatul (2) prima teză din Regulamentul nr. 40/94 nu prevede decât o obligație de informare din partea OAPI care este pur accesorie procedurii, dar nu urmărește să confere drepturi nici titularului mărcii, nici altor persoane.

               18

               De asemenea, trebuie respins argumentul reclamantei potrivit căruia corespondența între aceasta și OAPI privind înscrierea licenței asupra mărcii și privind diferendul cu titularul mărcii ar demonstra că OAPI a considerat că aceasta este „parte la dosarul mărcii”. Astfel, în primul rând, Regulamentul nr. 40/94 nu precizează noțiunea „parte la dosarul privind o marcă”. În al doilea rând, faptul că OAPI a făcut schimb de corespondență cu reclamanta se explică prin aceea că aceasta din urmă era titulară a unei licențe asupra mărcii și, prin urmare, parte la procedura referitoare la înregistrarea acestei licențe. În al treilea rând, OAPI nu poate dispune în mod arbitrar de prevederile Regulamentului nr. 40/94. În consecință, chiar dacă s-ar fi demonstrat că OAPI a considerat în mod eronat că reclamanta era parte la procedura de reînnoire, această circumstanță nu ar fi suficientă pentru a-i conferi această calitate.

               19

               În sfârșit, trebuie respins argumentul reclamantei potrivit căruia liniile directoare privind procedurile aflate pe rolul OAPI (partea E secțiunea 6 intitulată „Reînnoire”), prezentate de reclamantă și purtând mențiunea „Versiune finală (27.11.2003)”, ar asimila din punct de vedere juridic, în ceea ce privește reînnoirea unei înregistrări, persoana care deține o licență asupra unei mărci titularului acesteia din urmă.

               20

               În primul rând, trebuie să se constate că procedura aflată pe rolul OAPI este reglementată de prevederile Regulamentelor nr. 40/94 și nr. 2868/95. În ceea ce privește liniile directoare privind procedurile în fața OAPI, publicate pe site-ul internet al acestuia, ele nu constituie decât codificarea unei linii de conduită pe care chiar acesta își propune să o adopte, astfel încât, sub rezerva conformității acestora cu dispozițiile de drept de rang superior, rezultă o autolimitare a OAPI, în sensul că acesta este obligat să se conformeze acestor norme pe care și le-a impus. În schimb, respectivele linii directoare nu pot deroga de la Regulamentele nr. 40/94 și nr. 2868/95 și, prin urmare, numai prin prisma acestora din urmă trebuie măsurată posibilitatea reclamantei de a introduce o cerere de reînnoire a înregistrării mărcii în litigiu.

               21

               În al doilea rând, liniile directoare prezentate de reclamantă, indiferent dacă erau aplicabile ratione temporis faptelor din speță, nu au conținutul pe care aceasta din urmă ar dori să îl confere acestora. Mai exact, reclamanta nu a citat decât parțial punctul 6.3.1 din respectivele linii directoare, omițând în special pasajul potrivit căruia „[p]ersoana care are un drept înregistrat asupra mărcii comunitare nu va putea formula ea însăși o cerere de reînnoire, cu excepția situației în care […] este autorizată în mod expres de titularul mărcii comunitare să solicite reînnoirea”. Prin urmare, din aceste linii directoare nu rezultă în niciun caz că reclamanta ar fi, în calitate de titular al unei licențe asupra mărcii, asimilată din punct de vedere juridic titularului mărcii în ceea ce privește reînnoirea, ci, dimpotrivă, că, asemenea oricărei alte persoane, aceasta trebuie să fie autorizată în mod expres de către titularul mărcii pentru a putea formula o cerere de reînnoire și să dovedească existența unei astfel de autorizații.

               22

               În consecință, întrucât reclamanta nu este, doar în temeiul calității sale de titular al unei licențe asupra mărcii, parte la procedura de reînnoire a respectivei mărci, trebuie să se examineze dacă aceasta a fost autorizată de titularul mărcii să solicite reînnoirea înregistrării sale.

               23

               În această privință, trebuie să se arate că, în niciun moment al procedurii aflate pe rolul OAPI sau pe rolul Tribunalului, reclamanta nu a prezentat o astfel de autorizație expresă din partea titularului mărcii. Faptul că OAPI nu i-a solicitat în mod expres reclamantei să prezinte o asemenea autorizație este lipsit de pertinență în această privință, deoarece îi revenea reclamantei obligația de a dovedi că erau îndeplinite condițiile de aplicare a dispozițiilor pe care le invoca, fără ca OAPI să fie obligat să îi adreseze o invitație în acest sens.

               24

               În continuare, trebuie să se respingă afirmațiile reclamantei potrivit cărora, în calitate de deținătoare a unei licențe exclusive, aceasta ar avea dreptul, în perioada de valabilitate a licenței, să solicite reînnoirea mărcii, dacă titularul mărcii nu făcea acest lucru. Este adevărat că o autorizație expresă poate, în principiu, să fie cuprinsă în contractul de licență. Cu toate acestea, în speță, contractul de licență nu cuprinde nicio dispoziție în această privință. Pe de altă parte, presupunând că reclamanta arată că respectivul contract de licență exclusivă implică autorizația ca licențiatul să solicite reînnoirea înregistrării, respectiv că această autorizație trebuia să îi fie recunoscută ca sancțiune a abuzului de drept și a fraudării legii, pretins a fi fost săvârșite de titularul mărcii, trebuie să se constate că această afirmație se opune modului de redactare clar și finalității articolului 47 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94, care prevede că autorizația trebuie să fie expresă și care nu cuprinde niciun fel de sancțiune în această privință.

               25

               De asemenea, este lipsit de pertinență argumentul reclamantei privind imposibilitatea de a obține, anterior expirării „termenului de grație” prevăzut la articolul 47 alineatul (3) teza a treia din Regulamentul nr. 40/94, o decizie de instanță prin care titularul mărcii este obligat să îi acorde autorizația expresă de reînnoire a înregistrării. Astfel, considerând chiar că s-ar dovedi o asemenea imposibilitate, aceasta nu poate conduce la îndepărtarea condiției privind autorizația expresă impusă de articolul 47 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94.

               26

               În sfârșit, în ceea ce privește argumentul reclamantei întemeiat pe faptul că procedura administrativă ar fi mult mai adecvată să îi protejeze interesele decât o acțiune civilă, deoarece aceasta ar conferi posibilitatea de a menține valabilitatea mărcii, este vorba în acest caz despre considerații de oportunitate din partea reclamantei în contextul alegerii modalităților juridice pe care trebuie să le utilizeze pentru a-și proteja interesele comerciale, alegere care este în mod exclusiv în propria răspundere. În schimb, o astfel de alegere nu poate obliga OAPI nici cu privire la calitatea procesuală care trebuie recunoscută reclamantei în cadrul unei proceduri administrative, nici cu privire la rezultatul acesteia din urmă. Prin urmare, dacă reclamanta a ales să nu recurgă la procedura judiciară pentru a obține autorizația de a solicita reînnoirea înregistrării, OAPI nu are obligația de a compenseze această omisiune prin acordarea respectivului drept, cu încălcarea Regulamentului nr. 40/94.

               27

               Având în vedere cele ce precedă, este necesar să se constate că reclamanta, deoarece nu dispunea de o autorizație expresă a titularului mărcii pentru a solicita reînnoirea înregistrării acesteia, nu era parte la procedura de reînnoire și, prin urmare, nu putea să solicite o restitutio in integrum în cadrul respectivei proceduri. În consecință, camera de recurs nu a săvârșit nicio eroare prin respingerea recursului reclamantei pentru acest motiv.

               28

               În consecință, întrucât prima condiție prevăzută la articolul 78 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94 nu este îndeplinită, este necesar să se respingă cel de al doilea motiv al reclamantei, fără să fie necesar să se examineze celelalte condiții prevăzute de această dispoziție.

         Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o încălcare a dreptului la apărare și a dreptului de fi ascultat

      Argumentele părților

               29

               Reclamanta arată că respectiva cameră de recurs și-ar fi întemeiat decizia atacată, printre altele, pe un refuz de a-i recunoaște statutul de parte interesată la procedura de reînnoire a înregistrării mărcii în litigiu. Dat fiind că, dimpotrivă, decizia departamentului „Mărci și registru” nu a pus în niciun caz la îndoială statutul său de parte interesată, reclamanta nu a considerat necesar să adopte o poziție cu privire la acest aspect, în cadrul recursului formulat. Prin urmare, camera de recurs, care cunoștea decizia departamentului „Mărci și registru”, ar fi trebuit să culeagă propriile informații înainte de a respinge recursul reclamantei pentru motivul că aceasta nu este parte interesată.

               30

               OAPI respinge argumentele reclamantei.

         Aprecierea Tribunalului

               31

               Potrivit articolului 73 teza a doua din Regulamentul nr. 40/94, deciziile OAPI nu se pot întemeia decât pe motive sau dovezi asupra cărora părțile interesate au avut posibilitatea de a formula observații. Această dispoziție consacră, în cadrul dreptului mărcilor comunitare, principiul general al protecției dreptului la apărare. În temeiul acestui principiu general al dreptului comunitar, destinatarii deciziilor autorităților publice care afectează în mod semnificativ interesele acestora trebuie să aibă posibilitatea să își exprime în mod util punctul de vedere. Dreptul de a fi ascultat este aplicabil în ceea ce privește toate elementele de fapt sau de drept care constituie temeiul actului decizional, dar nu și în ceea ce privește poziția finală pe care administrația intenționează să o adopte [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 7 februarie 2007, Kustom Musical Amplification/OAPI (Forma unei chitare), T-317/05, Rec., p. II-427, punctele 24, 26 și 27 și jurisprudența citată].

               32

               În plus, rezultă din jurisprudență că dreptul la apărare nu este încălcat ca urmare a unei neregularități procedurale decât în măsura în care aceasta a avut o incidență concretă asupra posibilității întreprinderilor în cauză de a se apăra (Hotărârea Tribunalului din 14 decembrie 2005, General Electric/Comisia, T-210/01, Rec., p. II-5575, punctul 632 și jurisprudența citată). Astfel, nerespectarea normelor în vigoare care au drept finalitate protecția dreptului la apărare nu este susceptibilă să vicieze procedura administrativă decât dacă se stabilește că aceasta ar fi putut să conducă la un rezultat diferit în lipsa sa (Hotărârea General Electric/Comisia, citată anterior, punctul 632; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 17 decembrie 1991, Hercules Chemicals/Comisia, T-7/89, Rec., p. II-1711, punctul 56, și Hotărârea din 30 septembrie 2003, Atlantic Container Line și alții/Comisia, T-191/98, T-212/98-T-214/98, Rec., p. II-3275, punctul 340).

               33

               Or, astfel cum s-a constatat cu ocazia examinării celui de al doilea motiv, OAPI a considerat în mod întemeiat că reclamanta nu este parte la procedura de reînnoire a înregistrării deoarece nu prezentase o autorizație expresă, provenind din partea titularului mărcii, de a solicita reînnoirea. Este necesar să se adauge, în această privință, că reclamanta nu a indicat în niciun moment că ar fi fost în măsură să prezinte o astfel de autorizație, dacă aceasta i-ar fi fost solicitată. Rezultă că procedura aflată pe rolul OAPI nu ar fi putut, în niciun caz, să conducă la un alt rezultat decât respingerea recursului de către camera de recurs.

               34

               Prin urmare, primul motiv invocat de reclamantă trebuie respins, fără să fie necesar să se examineze dacă reclamantei i s-a oferit posibilitatea, anterior adoptării deciziei atacate, de a-și expune în mod util punctul de vedere cu privire la problema dacă era parte la procedura de reînnoire.

               35

               Întrucât cele două motive invocate de reclamantă trebuie respinse, este necesar să se respingă atât concluziile principale, cât și concluziile subsidiare ale reclamantei.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               36

               Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv a celor aferente procedurii de aplicare a măsurilor provizorii, conform concluziilor OAPI.

               Pentru aceste motive,
               TRIBUNALUL (Camera a doua)
               declară și hotărăște:

                           1)

                           Respinge acțiunea.

                           2)

                           Obligă Jurado Hermanos, SL la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv a celor aferente procedurii de aplicare a măsurilor provizorii.

                     Pelikánová
                     Jürimäe
                     Soldevila Fragoso
                     Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 12 mai 2009.
                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: spaniola.