title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 18 decembrie 2014.#Fag og Arbejde (FOA) împotriva Kommunernes Landsforening (KL).#Cerere de decizie preliminară formulată de retten i Kolding.#Trimitere preliminară – Politica socială – Concediere – Motiv – Obezitatea lucrătorului – Principiul general al nediscriminării pe motive de obezitate – Inexistență – Directiva 2000/78/CE – Egalitate de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă – Interzicerea oricărei discriminări pe motive de handicap – Existența unui „handicap”.#Cauza C‑354/13.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      18 decembrie 2014 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Politica socială — Concediere — Motiv — Obezitatea lucrătorului — Principiul general al nediscriminării pe motive de obezitate — Inexistență — Directiva 2000/78/CE — Egalitate de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă — Interzicerea oricărei discriminări pe motive de handicap — Existența unui «handicap»”
      În cauza C‑354/13,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de retten i Kolding (Danemarca), prin decizia din 25 iunie 2013, primită de Curte la 27 iunie 2013, în procedura

         Fag og Arbejde (FOA), în numele domnului Karsten Kaltoft,
      împotriva

         Kommunernes Landsforening (KL), în numele Billund Kommune,
      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul L. Bay Larsen, președinte de cameră, doamna K. Jürimäe, domnii J. Malenovský și M. Safjan (raportor) și doamna A. Prechal, judecători,
      avocat general: domnul N. Jääskinen,
      grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 12 iunie 2014,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Fag og Arbejde (FOA), în numele domnului Kaltoft, de J. Sand, advokat;

               —

               pentru Kommunernes Landsforening (KL), în numele Billund Kommune, de Y. Frederiksen, advokat;

               —

               pentru guvernul danez, de C. Thorning și de M. Wolff, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de M. Clausen și de D. Martin, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 17 iulie 2014,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea principiilor generale ale dreptului Uniunii și a Directivei 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă (JO L 303, p. 16, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 7).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Fag og Arbejde (FOA), un sindicat al lucrătorilor, în numele domnului Kaltoft, pe de o parte, și Kommunernes Landsforening (KL) (asociație a națională a municipalităților daneze), în numele Billund Kommune (Comuna Billund, Danemarca), pe de altă parte, cu privire la legalitatea concedierii domnului Kaltoft, pretins întemeiată pe obezitatea acestuia.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Potrivit considerentelor (1), (11), (12), (15), (28) și (31) ale Directivei 2000/78:

                        „(1)

                        În conformitate cu articolul 6 [TUE], Uniunea Europeană se bazează pe principiile libertății, democrației, respectării drepturilor omului și a libertăților fundamentale, precum și pe principiul statului de drept, principii care sunt comune tuturor statelor membre, și respectă drepturile fundamentale, garantate de Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, [semnată la Roma la 4 noiembrie 1950,] așa cum rezultă acestea din tradițiile constituționale comune ale statelor membre, ca principii generale ale dreptului comunitar.

                  […]

                        (11)

                        Discriminarea pe motive de apartenență religioasă sau convingeri, handicap, vârstă sau orientare sexuală poate compromite realizarea obiectivelor Tratatului de instituire a Comunității Europene, cum ar fi: un nivel al ocupării forței de muncă și de protecție socială ridicat, creșterea nivelului de trai și a calității vieții, coeziunea economică și socială, solidaritatea și libera circulație a persoanelor.

                        (12)

                        În acest scop, orice discriminare directă sau indirectă pe motive de apartenență religioasă sau convingeri, handicap, vârstă sau orientare sexuală în domenii reglementate de prezenta directivă trebuie să fie interzisă în Comunitate. […]

                  […]

                        (15)

                        Aprecierea faptelor care permit presupunerea existenței unei discriminări directe sau indirecte aparține instanței juridice naționale sau unei alte instanțe competente, în conformitate cu dreptul național sau cu practicile naționale, care pot să prevadă, în special, că discriminarea indirectă poate fi stabilită prin toate mijloacele, inclusiv pe bază de date statistice.

                  […]

                        (28)

                        Prezenta directivă stabilește cerințele minime care dau statelor membre posibilitatea de a adopta sau de a menține dispoziții mai favorabile; punerea în aplicare a prezentei directive nu poate justifica un regres în raport cu situația existentă în fiecare stat membru.

                  […]

                        (31)

                        Adaptarea normelor privind sarcina probei se impune de îndată ce există o prezumție de discriminare și, în cazul în care această situație se verifică, aplicarea efectivă a principiului egalității impune ca sarcina probei să revină părții pârâte; cu toate acestea, pârâtul nu are posibilitatea să folosească drept probă dovada că [a se citi «nu revine pârâtului sarcina de a dovedi că»] partea reclamantă aparține unei anumite religii, are anumite convingeri, prezintă un anumit handicap, are o anumită vârstă sau orientare sexuală.”

               4

               Articolul 1 din această directivă prevede:
               „Prezenta directivă are ca obiectiv stabilirea unui cadru general de combatere a discriminării pe motive de apartenență religioasă sau convingeri, handicap, vârstă sau orientare sexuală, în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă, în vederea punerii în aplicare, în statele membre, a principiului egalității de tratament.”

               5

               Articolul 2 alineatele (1) și (2) din directiva menționată prevede:
               „(1)   În sensul prezentei directive, prin principiul egalității de tratament se înțelege absența oricărei discriminări directe sau indirecte, bazate pe unul din motivele menționate la articolul 1.
               (2)   În sensul alineatului (1):

                        (a)

                        o discriminare directă se produce atunci când o persoană este tratată într‑un mod mai puțin favorabil decât este, a fost sau va fi tratată într‑o situație asemănătoare o altă persoană, pe baza unuia dintre motivele menționate la articolul 1;

                  […]”

               6

               Articolul 3 alineatul (1) litera (c) din aceeași directivă prevede:
               „În limitele competențelor conferite Comunității, prezenta directivă se aplică tuturor persoanelor, atât în sectorul public, cât și în cel privat, inclusiv organismelor publice, în ceea ce privește:
               […]

                        (c)

                        condițiile de încadrare și de muncă, inclusiv condițiile de concediere și de remunerare”.

               7

               Articolul 5 din Directiva 2000/78 are următorul cuprins:
               „În scopul garantării respectării principiului egalității de tratament față de persoanele cu handicap, sunt prevăzute amenajări corespunzătoare. Aceasta înseamnă că angajatorul ia măsuri corespunzătoare, în funcție de nevoi, într‑o situație concretă, pentru a permite unei persoane cu handicap să aibă acces la un loc de muncă, să îl exercite sau să avanseze, sau să aibă acces la formare, cu condiția ca aceste măsuri să nu presupună o sarcină disproporționată pentru angajator. Această sarcină nu este disproporționată atunci când este compensată în mod suficient prin măsuri existente în cadrul politicii statului membru în cauză în favoarea persoanelor cu handicap.”

               8

               Articolul 8 alineatul (1) din această directivă prevede:
               „Statele membre pot adopta sau menține dispoziții mai favorabile respectării principiului egalității decât cele prevăzute în prezenta directivă.”

               9

               Articolul 10 alineatele (1) și (2) din directiva menționată prevede:
               „(1)   Statele membre iau măsurile necesare, în conformitate cu sistemul juridic propriu, astfel încât, atunci când o persoană se consideră lezată prin nerespectarea în ceea ce o privește a principiului egalității de tratament și prezintă, în fața unei jurisdicții sau a unei alte instanțe competente, fapte care permit prezumția existenței unei discriminări directe sau indirecte, îi revine pârâtului sarcina de a dovedi că principiul egalității de tratament nu a fost încălcat.
               (2)   Alineatul (1) nu aduce atingere adoptării de către statele membre a unor norme privind probele care să fie mai favorabile reclamanților.”

         Dreptul danez

               10

               Directiva 2000/78 a fost transpusă în dreptul danez prin Legea nr. 1417 de modificare a Legii privind principiul nediscriminării pe piața muncii (lov nr. 1417 om ændring af lov om forbud mod forskelsbehandling på arbejdsmarkedet m.v.) din 22 decembrie 2004.

               11

               Această lege, în versiunea publicată prin Decretul de consolidare nr. 1349 din 16 decembrie 2008 (denumită în continuare „Legea antidiscriminare”), prevede la articolul 1 alineatul 1:
               „În sensul prezentei legi, prin discriminare se înțelege orice act de discriminare directă sau indirectă pe motive de rasă, culoare, religie sau convingeri, opinii politice, orientare sexuală, vârstă, handicap, naționalitate sau apartenență la un anumit grup social sau etnic.”

               12

               Articolul 2 alineatul 1 din legea menționată prevede:
               „Angajatorul nu poate aplica măsuri discriminatorii împotriva angajaților sau candidaților la posturile disponibile în caz de angajare, concediere, transfer sau promovare ori în legătură cu condițiile de remunerare sau de muncă.”

               13

               Articolul 2a din aceeași lege prevede:
               „Angajatorul ia măsuri corespunzătoare, în funcție de nevoi, într‑o situație concretă, pentru a permite unei persoane cu handicap să aibă acces la un loc de muncă, să îl exercite sau să avanseze, sau să aibă acces la formare. Această obligație nu se aplică în cazul în care presupune sarcini disproporționate pentru angajator. Sarcina nu este considerată disproporționată în cazul în care este compensată în mod suficient prin măsuri publice.”

               14

               Articolul 7 alineatul (1) din Legea antidiscriminare prevede:
               „Oricine a suferit un prejudiciu din cauza unei atingeri aduse drepturilor prevăzute la articolele 2-4 poate primi repararea acestuia.”

               15

               Articolul 7a din această lege are următorul cuprins:
               „În cazul în care o persoană apreciază ca a fost prejudiciată din cauza unei încălcări a articolelor 2-4 și dovedește faptele pe baza cărora se poate prezuma că a existat o discriminare directă ori indirectă, revine pârâtului sarcina de a dovedi că nu a avut loc nicio încălcare a principiului egalității de tratament.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               16

               La 1 noiembrie 1996, Billund Kommune, una dintre administrațiile publice daneze, l‑a angajat pe domnul Kaltoft cu contract pe durată determinată, în calitate de asistent maternal, pentru a îngriji copii la domiciliul său.

               17

               Ulterior, Billund Kommune l‑a angajat pe domnul Kaltoft cu contract pe durată nedeterminată, în calitate de asistent maternal, începând de la 1 ianuarie 1998. Domnul Kaltoft a exercitat această funcție timp de aproximativ cincisprezece ani.

               18

               Părțile din litigiul principal nu contestă faptul că, în toată perioada în care domnul Kaltoft a fost angajat de Billund Kommune, acesta era „obez”, în sensul definiției furnizate de Organizația Mondială a Sănătății (OMS), obezitatea fiind înscrisă la codul E66 din Clasificarea statistică internațională a bolilor și a problemelor de sănătate conexe a OMS (CIM 10).

               19

               Domnul Kaltoft a încercat să piardă în greutate, iar Billund Kommune, în cadrul politicii sale de sănătate, i‑a acordat un ajutor financiar între luna ianuarie 2008 și luna ianuarie 2009, pentru a participa la ședințe de fitness și la alte activități fizice. Domnul Kaltoft a pierdut în greutate, însă apoi s‑a îngrășat din nou, la fel ca în cursul tentativelor anterioare.

               20

               În luna martie 2010, domnul Kaltoft și‑a reluat activitatea de asistent maternal după un concediu de un an, luat pentru motive familiale. Ulterior, acesta a primit mai multe vizite inopinate din partea responsabilului pentru asistenții maternali, care dorea să se informeze cu privire la pierderea sa în greutate. În cursul acestor vizite, responsabilul pentru asistenții maternali a putut constata că greutatea domnului Kaltoft a rămas aproape neschimbată.

               21

               Ca urmare a scăderii numărului de copii din Billund Kommune, domnul Kaltoft, începând cu a treizeci și opta săptămână a anului 2010, nu a avut de îngrijit decât trei copii, în loc de patru, număr pentru care fusese autorizat.

               22

               Potrivit deciziei de trimitere, inspectorilor educatorilor din cadrul Billund Kommune li s‑a solicitat să propună, în vederea concedierii, numele unui asistent maternal, iar responsabilul pentru asistenții maternali, luând în considerare propunerile primite, a decis că persoana în cauză va fi domnul Kaltoft.

               23

               La 1 noiembrie 2010, domnul Kaltoft a fost informat prin telefon că Billund Kommune intenționa să îl concedieze, ceea ce a declanșat procedura de audiere aplicabilă în cazul concedierii unui angajat din sectorul public.

               24

               În continuare, în aceeași zi, cu ocazia unei întâlniri cu responsabilul pentru asistenții maternali și în prezența reprezentantei personalului, domnul Kaltoft a solicitat să i se comunice motivul pentru care el este singurul asistent maternal concediat. Părțile din litigiul principal nu contestă faptul că în cursul acestei întâlniri a fost invocată obezitatea domnului Kaltoft. În schimb, acestea nu sunt de acord cu privire la problema modului în care s‑a ajuns să se discute despre obezitatea domnului Kaltoft în cursul acestei întâlniri, precum și cu privire la măsura în care obezitatea domnului Kaltoft a fost un element luat în considerare în procesul decizional care a condus la concedierea sa.

               25

               Prin scrisoarea din 4 noiembrie 2010, Billund Kommune i‑a notificat oficial domnului Kaltoft intenția sa de a‑l concedia și l‑a invitat să își prezinte eventualele observații în această privință. În scrisoarea menționată, domnului Kaltoft i s‑a comunicat că respectiva concediere intervenea „după o evaluare concretă motivată de scăderea numărului de copii și, în consecință, a volumului de muncă, fapt care a avut efecte financiare serioase asupra serviciului de îngrijire a copiilor, precum și asupra organizării acestuia”.

               26

               Domnul Kaltoft nu a putut obține precizări concrete cu privire la motivele pentru care el a fost cel care a făcut obiectul alegerii privind concedierea unui asistent maternal sau a unei asistente maternale. El a fost singurul asistent concediat din cauza pretinsei scăderi a volumului de muncă.

               27

               Întrucât Billund Kommune i‑a acordat domnului Kaltoft un termen pentru a‑și prezenta observațiile, acesta, prin scrisoarea din 10 noiembrie 2010, și‑a exprimat opinia că această concediere era motivată de obezitatea sa.

               28

               Prin scrisoarea din 22 noiembrie 2010, Billund Kommune l‑a concediat pe domnul Kaltoft, arătând că această concediere intervenea după o „evaluare concretă motivată de scăderea numărului de copii”. Billund Kommune nu a făcut nicio observație cu privire la opinia exprimată de domnul Kaltoft în scrisoarea din 10 noiembrie 2010, referitoare la motivul real al concedierii sale.

               29

               FOA, în numele domnului Kaltoft, a introdus o acțiune la retten i Kolding (Tribunalul din Kolding) susținând că, cu ocazia concedierii sale, domnul Kaltoft a fost victima unei discriminări pe motive de obezitate și că trebuie să obțină daune interese pentru această discriminare.

               30

               În aceste condiții, retten i Kolding a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Discriminarea pe motive de obezitate săvârșită pe piața muncii în general sau de către un angajator public în special este contrară dreptului Uniunii, astfel cum se concretizează de exemplu în articolul 6, referitor la drepturile fundamentale, din Tratatul privind Uniunea Europeană?

                        2)

                        O eventuală interdicție privind discriminarea pe motive de obezitate prevăzută de dreptul Uniunii este direct aplicabilă raporturilor dintre un cetățean danez și angajatorul acestuia care este o autoritate publică?

                        3)

                        În măsura în care Curtea consideră că în Uniunea Europeană discriminarea pe motive de obezitate este interzisă pe piața muncii în general sau din partea unui angajator public în special, examinarea aspectului dacă s‑a încălcat o eventuală interdicție privind discriminarea pe motive de obezitate trebuie să aibă loc conform principiului repartizării sarcinii probei, astfel încât, în vederea punerii eficiente în aplicare a interdicției în cazul în care se probează o astfel de discriminare, sarcina probei trebuie să revină angajatorului pârât […]?

                        4)

                        Obezitatea poate fi considerată un handicap, inclus în protecția instituită de Directiva 2000/78[…], și, în caz afirmativ, care sunt criteriile decisive pentru a stabili dacă obezitatea unei persoane implică în mod concret protecția acestei persoane prin interdicția privind discriminarea pe motive de handicap cuprinsă în această directivă?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               31

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă dreptul Uniunii trebuie interpretat în sensul că consacră un principiu general al nediscriminării pe motive de obezitate, ca atare, în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă.

               32

               Potrivit jurisprudenței Curții, printre drepturile fundamentale care fac parte integrantă din principiile generale ale dreptului Uniunii figurează în special principiul general al nediscriminării, care este, așadar, obligatoriu pentru statele membre atunci când situația națională în discuție în cauza principală intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea Chacón Navas, C‑13/05, EU:C:2006:456, punctul 56).

               33

               În această privință, trebuie constatat că nicio dispoziție din Tratatele UE și FUE nu cuprinde o interdicție privind discriminarea pe motive de obezitate ca atare. Mai precis, nici articolul 10 TFUE, nici articolul 19 TFUE nu se referă la obezitate.

               34

               În ceea ce privește în special articolul 19 TFUE, decurge din jurisprudența Curții că acest articol nu cuprinde decât o reglementare a competențelor Uniunii și că, întrucât nu vizează discriminarea pe motive de obezitate ca atare, nu poate constitui un temei juridic pentru măsurile Consiliului Uniunii Europene având ca obiect combaterea unei astfel de discriminări (a se vedea prin analogie Hotărârea Chacón Navas, EU:C:2006:456, punctul 55).

               35

               Nici dreptul derivat al Uniunii nu consacră un principiu al discriminării pe motive de obezitate în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă. În special, Directiva 2000/78 nu menționează obezitatea ca motiv de discriminare.

               36

               Or, potrivit jurisprudenței Curții, domeniul de aplicare al Directivei 2000/78 nu trebuie extins prin analogie dincolo de discriminările întemeiate pe motivele enumerate în mod exhaustiv la articolul 1 din aceasta (a se vedea Hotărârea Chacón Navas, EU:C:2006:456, punctul 56, și Hotărârea Coleman, C‑303/06, EU:C:2008:415, punctul 46).

               37

               În consecință, obezitatea ca atare nu poate fi considerată un motiv care să se adauge celor în temeiul cărora Directiva 2000/78 interzice orice discriminare (a se vedea prin analogie Hotărârea Chacón Navas, EU:C:2006:456, punctul 57).

               38

               În speță, dosarul transmis Curții nu conține niciun element care să permită să se considere că situația în discuție în litigiul principal, în măsura în care are legătură cu o concediere pretins întemeiată pe obezitate ca atare, ar intra în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii.

               39

               În acest context, nici dispozițiile Cartei drepturilor fundamentale a Uniunii Europene nu au vocație să se aplice unei astfel de situații (a se vedea în acest sens Hotărârea Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, punctele 21 și 22).

               40

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare adresată că dreptul Uniunii trebuie interpretat în sensul că nu consacră un principiu general al nediscriminării pe motive de obezitate, ca atare, în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă.

         Cu privire la a doua și la a treia întrebare

               41

               Având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se examineze a doua și a treia întrebare.

         Cu privire la a patra întrebare

               42

               Prin intermediul celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă Directiva 2000/78 trebuie interpretată în sensul că starea de obezitate a unui lucrător poate constitui un „handicap”, în sensul acestei directive, și, în cazul unui răspuns afirmativ, care sunt criteriile potrivit cărora o astfel de stare are drept consecință faptul că persoana în cauză trebuie să beneficieze de protecția conferită de directiva menționată împotriva discriminării pe motive de handicap.

         Cu privire la admisibilitate

               43

               Guvernul danez susține că a patra întrebare este inadmisibilă întrucât prezintă un caracter ipotetic. Astfel, nu ar rezulta din elementele de fapt expuse de instanța de trimitere că domnul Kaltoft nu și‑a putut îndeplini funcțiile în perioada în care a fost angajat de Billund Kommune și cu atât mai puțin că a fost considerat că suferă de un „handicap” în sensul Directivei 2000/78. În consecință, răspunsul la această întrebare nu ar fi util pentru soluționarea litigiului principal.

               44

               Pe de altă parte, guvernul danez arată că răspunsul la a patra întrebare nu lasă loc niciunei îndoieli rezonabile întrucât poate fi dedus în mod clar din jurisprudența Curții. Astfel, în lumina punctului 47 din Hotărârea HK Danmark (C‑335/11 și C‑337/11, EU:C:2013:222), instanța de trimitere s‑ar putea pronunța ea însăși în cauza principală cu privire la definiția noțiunii „handicap” în sensul Directivei 2000/78.

               45

               În această privință, trebuie amintit că, în cadrul procedurii instituite la articolul 267 TFUE, numai instanța națională sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei decizii preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, în cazul în care întrebările adresate privesc interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe. Prezumția de pertinență a întrebărilor adresate cu titlu preliminar de instanțele naționale nu poate fi înlăturată decât în cazuri excepționale, atunci când este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea ori cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (a se vedea în special Hotărârea Åkerberg Fransson, EU:C:2013:105, punctele 39 și 40, precum și Hotărârea B., C‑394/13, EU:C:2014:2199, punctul 19).

               46

               În speță, instanța de trimitere exprimă îndoieli în ceea ce privește interpretarea noțiunii „handicap”, în sensul Directivei 2000/78, și, prin intermediul celei de a patra întrebări, urmărește să afle dacă o astfel de noțiune se aplică unui lucrător în stare de obezitate care a făcut obiectul unei concedieri.

               47

               În aceste condiții, nu rezultă în mod evident că interpretarea dreptului Uniunii solicitată de instanța de trimitere nu ar fi necesară acesteia din urmă pentru soluționarea litigiului cu care este sesizată.

               48

               Pe de altă parte, unei instanțe naționale nu i se interzice nicidecum să adreseze Curții o întrebare preliminară al cărei răspuns nu lasă loc niciunei îndoieli rezonabile (a se vedea Hotărârea Painer, C‑145/10, EU:C:2011:798, punctul 64 și jurisprudența citată).

               49

               Prin urmare, a patra întrebare trebuie considerată ca fiind admisibilă.

         Cu privire la fond

               50

               Cu titlu introductiv, trebuie arătat că, astfel cum reiese din articolul 1 din Directiva 2000/78, aceasta are ca obiect stabilirea unui cadru general de combatere, în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă, a discriminării întemeiate pe unul dintre motivele menționate la acest articol, printre care figurează handicapul.

               51

               Conform articolului 2 alineatul (2) litera (a) din directiva amintită, o discriminare directă se produce atunci când o persoană este tratată într‑un mod mai puțin favorabil decât este, a fost sau va fi tratată într‑o situație asemănătoare o altă persoană, pe baza mai ales a handicapului.

               52

               În temeiul articolului 3 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2000/78, aceasta se aplică, în limitele competențelor conferite Uniunii, tuturor persoanelor, atât în sectorul public, cât și în cel privat, inclusiv organismelor publice, în ceea ce privește, printre altele, condițiile de concediere.

               53

               Ca urmare a ratificării de către Uniune a Convenției Națiunilor Unite privind drepturile persoanelor cu handicap, care a fost aprobată în numele Comunității Europene prin Decizia 2010/48/CE a Consiliului din 26 noiembrie 2009 (JO 2010, L 23, p. 35), Curtea a statuat că noțiunea „handicap”, în sensul Directivei 2000/78, trebuie înțeleasă ca referindu‑se la o limitare care rezultă în special din afecțiuni fizice, mentale sau psihice pe termen lung, a căror interacțiune cu diferite bariere poate împiedica participarea deplină și efectivă a persoanei în cauză la viața profesională în condiții de egalitate cu ceilalți lucrători (a se vedea Hotărârea HK Danmark, EU:C:2013:222, punctele 37-39, Hotărârea Z., C‑363/12, EU:C:2014:159, punctul 76, și Hotărârea Glatzel, C‑356/12, EU:C:2014:350, punctul 45).

               54

               Noțiunea „handicap” menționată trebuie interpretată ca referindu‑se nu numai la imposibilitatea de a desfășura o activitate profesională, ci și la îngreunarea exercitării unei astfel de activități. O altă interpretare ar fi incompatibilă cu obiectivul acestei directive, care vizează în special ca o persoană cu handicap să poată avea acces la un loc de muncă sau să exercite o activitate legată de acesta (a se vedea Hotărârea Z., EU:C:2014:159, punctul 77 și jurisprudența citată).

               55

               În plus, a admite că directiva respectivă se poate aplica în funcție de originea handicapului ar contraveni însuși scopului acesteia, care este acela de a asigura egalitatea de tratament (a se vedea Hotărârea HK Danmark, EU:C:2013:222, punctul 40).

               56

               Astfel, noțiunea „handicap”, în sensul Directivei 2000/78, nu depinde de problema măsurii în care o persoană a putut sau nu a putut contribui la apariția handicapului său.

               57

               Pe de altă parte, definiția noțiunii „handicap” în sensul articolului 1 din Directiva 2000/78 precedă stabilirea și aprecierea măsurilor de amenajare corespunzătoare prevăzute la articolul 5 din aceasta. Astfel, conform considerentului (16) al respectivei directive, asemenea măsuri urmăresc să țină seama de nevoile persoanelor cu handicap și sunt, așadar, consecința, iar nu elementul constitutiv, al noțiunii „handicap” (a se vedea în acest sens Hotărârea HK Danmark, EU:C:2013:222, punctele 45 și 46). Prin urmare, simpla împrejurare că astfel de măsuri de amenajare nu ar fi fost luate în privința domnului Kaltoft nu este suficientă pentru a considera că acesta nu ar putea fi o persoană cu handicap în sensul directivei menționate.

               58

               Este necesar să se constate că starea de obezitate nu constituie, ca atare, un „handicap”, în sensul Directivei 2000/78, pentru motivul că, prin natura sa, aceasta nu are drept consecință necesară existența unei limitări precum cea menționată la punctul 53 din prezenta hotărâre.

               59

               În schimb, în ipoteza în care, în anumite circumstanțe, starea de obezitate a lucrătorului în cauză determină o limitare, care rezultă în special din afecțiuni fizice, mentale sau psihice, care, în interacțiune cu diferite bariere, poate împiedica participarea deplină și efectivă a acestei persoane la viața profesională în condiții de egalitate cu ceilalți lucrători, și dacă această limitare este de lungă durată, o astfel de stare poate intra în sfera noțiunii „handicap” în sensul Directivei 2000/78 (a se vedea în acest sens Hotărârea HK Danmark, EU:C:2013:222, punctul 41).

               60

               Aceasta ar fi situația, printre altele, în cazul în care obezitatea lucrătorului împiedică participarea deplină și efectivă a acestuia la viața profesională în condiții de egalitate cu ceilalți lucrători din cauza unei mobilități reduse sau a apariției, la această persoană, a unor patologii care o împiedică să își desfășoare activitatea sau care îngreunează exercitarea activității sale profesionale.

               61

               În speță, astfel cum a arătat instanța de trimitere, este cert că domnul Kaltoft s‑a aflat în stare de obezitate în toată perioada în care a fost angajat de Billund Kommune, așadar, o lungă perioadă.

               62

               Este de competența instanței de trimitere să verifice dacă, în cauza principală, în pofida faptului că domnul Kaltoft, astfel cum s‑a arătat la punctul 17 din prezenta hotărâre, și‑a exercitat activitatea timp de aproximativ cincisprezece ani, obezitatea acestuia a cauzat o limitare care îndeplinește condițiile menționate la punctul 53 din prezenta hotărâre.

               63

               În ipoteza în care instanța de trimitere ar ajunge la concluzia că obezitatea domnului Kaltoft îndeplinește condițiile menționate la punctul 53 din prezenta hotărâre, trebuie amintit că, în ceea ce privește sarcina probei aplicabilă, conform articolului 10 alineatul (1) din Directiva 2000/78, statele membre trebuie să ia măsurile necesare, în conformitate cu sistemul juridic propriu, astfel încât, atunci când o persoană se consideră lezată prin nerespectarea în ceea ce o privește a principiului egalității de tratament și prezintă, în fața unei jurisdicții sau a unei alte instanțe competente, fapte care permit prezumția existenței unei discriminări directe sau indirecte, îi revine pârâtului sarcina de a dovedi că principiul respectiv nu a fost încălcat. Conform alineatului (2) al articolului menționat, alineatul (1) al acestuia nu aduce atingere adoptării de către statele membre a unor norme privind sarcina probei care să fie mai favorabile reclamanților.

               64

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a patra întrebare adresată că Directiva 2000/78 trebuie interpretată în sensul că starea de obezitate a unui lucrător constituie un „handicap”, în sensul acestei directive, în cazul în care această stare cauzează o limitare care rezultă în special din afecțiuni fizice, mentale sau psihice pe termen lung, a căror interacțiune cu diferite bariere poate împiedica participarea deplină și efectivă a persoanei în cauză la viața profesională în condiții de egalitate cu ceilalți lucrători. Este de competența instanței naționale să verifice dacă aceste condiții sunt îndeplinite în cauza principală.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               65

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

                           1)

                           Dreptul Uniunii trebuie interpretat în sensul că nu consacră un principiu general al nediscriminării pe motive de obezitate, ca atare, în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă.

                           2)

                           Directiva 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă trebuie interpretată în sensul că starea de obezitate a unui lucrător constituie un „handicap”, în sensul acestei directive, în cazul în care această stare cauzează o limitare care rezultă în special din afecțiuni fizice, mentale sau psihice pe termen lung, a căror interacțiune cu diferite bariere poate împiedica participarea deplină și efectivă a persoanei în cauză la viața profesională în condiții de egalitate cu ceilalți lucrători. Este de competența instanței naționale să verifice dacă aceste condiții sunt îndeplinite în cauza principală.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: daneza.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua extinsă) din data de 14 mai 1997. # Vereniging van Groothandelaren in Bloemkwekerijprodukten, Florimex BV, Inkoop Service Aalsmeer BV și M. Verhaar BV împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență. # Cauza T-77/94.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 5 iulie 1988. # Central-Import Münster GmbH & Co. KG împotriva Hauptzollamt Münster. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Düsseldorf - Germania. # Măsuri de salvgardare. # Cauza 291/86.


Hotărârea Curții din data de 6 iulie 1971. # Republica Federală Germania împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Fondul Social European. # Cauza 2-71.


Hotărârea Curții din data de 14 decembrie 1995. # Inge Nolte împotriva Landesversicherungsanstalt Hannover. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Sozialgericht Hannover - Germania. # Cauza C-317/93.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 10 noiembrie 2004. # August Storck KG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Marque tridimensionnelle. # Cauza T-396/02.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a șaptea) din 14 iulie 2011. # ratiopharm GmbH împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale ZUFAL - Marca comunitară verbală anterioară ZURCAL - Motiv relativ de refuz - Risc de confuzie - Similitudinea semnelor - Similitudinea produselor - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 - Limitarea produselor desemnate în cererea de înregistrare a mărcii - Articolul 43 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009. # Cauza T-222/10.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a șaptea) din 14 iulie 2011 — ratiopharm/OAPI – Nycomed (ZUFAL)
      (Cauza T‑222/10)
      „Marcă comunitară — Procedură de opoziție — Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale ZUFAL — Marca comunitară verbală anterioară ZURCAL — Motiv relativ de refuz — Risc de confuzie — Similitudinea semnelor — Similitudinea produselor — Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 — Limitarea produselor desemnate în cererea de înregistrare a mărcii — Articolul 43 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009”
      Marcă comunitară — Definiția și dobândirea mărcii comunitare — Motive relative de refuz — Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau
         similare — Risc de confuzie cu marca anterioară [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele
         19, 20 și 44)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a patra de recurs a OAPI din 12 martie 2010 (cauza R 874/2008‑4) privind o procedură
                  de opoziție între Nycomed GmbH și ratiopharm GmbH

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă ratiopharm GmbH la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții din data de 13 iulie 1961. # Niederrheinische Bergwerks - Aktiengesellschaft și Unternehmensverband des Aachener Steinkohlenbergbaues împotriva Înaltei Autorități a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului. # Cauze conexate 2 și 3-60.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 15 decembrie 1994. # Unifruit Hellas EPE împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza T-489/93.


Hotărârea Curții din data de 19 ianuarie 1993. # Shearson Lehmann Hutton Inc. împotriva TVB Treuhandgesellschaft für Vermögensverwaltung und Beteiligungen mbH. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesgerichtshof - Germania. # Convenția de la Bruxelles. # Cauza C-89/91.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 20 iunie 1990. # Antonio Marcato împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Promovare. # Cauze conexate T-47/89 și T-82/89.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 16 iunie 1994. # Syndicat français de l'Express international, DHL International SA, Service Crie-LFAL SA și May Courier International SARL împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Recurs - Concurență - Act atacabil. # Cauza C-39/93 P.


title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 15 noiembrie 2012.#Gothaer Allgemeine Versicherung AG și alții împotriva Samskip GmbH.#Cerere de decizie preliminară formulată de Landgericht Bremen.#Cooperare judiciară în materie civilă – Regulamentul (CE) nr. 44/2001 – Articolele 32 și 33 – Recunoașterea hotărârilor judecătorești – Noțiunea „hotărâre” – Efectele unei hotărâri judecătorești asupra competenței internaționale – Clauză atributivă de competență.#Cauza C-456/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      15 noiembrie 2012 (
            *1
         )
      „Cooperare judiciară în materie civilă — Regulamentul (CE) nr. 44/2001 — Articolele 32 și 33 — Recunoașterea hotărârilor judecătorești — Noțiunea «hotărâre» — Efectele unei hotărâri judecătorești asupra competenței internaționale — Clauză atributivă de competență”
      În cauza C-456/11,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Landgericht Bremen (Germania) prin decizia din 25 august 2011, primită de Curte la 2 septembrie 2011, în procedura

         Gothaer Allgemeine Versicherung AG,

         ERGO Versicherung AG,

         Versicherungskammer Bayern-Versicherungsanstalt des öffentlichen Rechts,

         Nürnberger Allgemeine Versicherungs-AG,

         Krones AG

      împotriva

         Samskip GmbH,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul K. Lenaerts (raportor), îndeplinind funcția de președinte al Camerei a treia, domnii E. Juhász, G. Arestis, J. Malenovský și T. von Danwitz, judecători,
      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul V. Tourrès, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 4 iulie 2012,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Gothaer Allgemeine Versicherung AG, ERGO Versicherung AG, Versicherungskammer Bayern-Versicherungsanstalt des öffentlichen Rechts, Nürnberger Allgemeine Versicherungs AG, de K. Ramming, Rechtsanwalt;

               —

               pentru Krones AG, de A. Nerz și de M. Theisen, Rechtsanwälte, asistați de R. Geimer, profesor, și de C. Wagner, Justiziar;

               —

               pentru Samskip GmbH, de O. Hartenstein, Rechtsanwalt;

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze și de F. Wannek, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul belgian, de J.-C. Halleux și de T. Materne, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul austriac, de A. Posch, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul elvețian, de D. Klingele, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de W. Bogensberger și de A.-M. Rouchaud-Joët, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 6 septembrie 2012,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 32 și 33 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între, pe de o parte, patru societăți de asigurare germane, și anume Gothaer Allgemeine Versicherung AG, ERGO Versicherung AG, Versicherungskammer Bayern-Versicherungsanstalt des öffentlichen Rechts și Nürnberger Allgemeine Versicherungs-AG (denumite în continuare „asigurătorii”), precum și Krones AG (denumită în continuare „Krones”), o societate germană care este asigurată de aceștia din urmă, și, pe de altă parte, Samskip GmbH (denumită în continuare „Samskip”), filială germană a societății Samskip Holding BV, o întreprindere de transport și de logistică cu sediul în Țările de Jos, dar care a fost înființată în Islanda, cu privire la livrarea de către Samskip a unei instalații de fabricare a berii către un cumpărător, Cerveceria Cuauthemoc Monezum SA (denumit în continuare „destinatarul”), care este o întreprindere mexicană.

               3

               Litigiul menționat are ca obiect cereri de despăgubire formulate în fața instanțelor germane de către asigurători și Krones cu privire la pretinse daune produse instalației menționate în timpul transportului, deși instanțele belgiene, mai precis hof van beroep te Antwerpen (Curtea de Apel din Anvers, Belgia), respinseseră deja ca inadmisibile cereri similare formulate în fața lor, întrucât conosamentul („Bill of Lading”) întocmit la 13 august 2006, data preluării instalației de către Samskip la Anvers (Belgia), cuprindea o clauză contractuală prin care competența în caz de litigiu se atribuia instanțelor islandeze, iar dreptul islandez era desemnat ca fiind aplicabil contractului de transport.

         Cadrul juridic

         Dreptul internațional

               4

               Convenția privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială, semnată la 30 octombrie 2007, care a fost aprobată în numele Comunității prin Decizia 2009/430/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2008 (JO 2009, L 147, p. 1, denumită în continuare „Convenția de la Lugano”), prevede la articolul 23 alineatul (1), al cărui cuprins este în mare parte similar celui al articolului 17 din Convenția privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială, încheiată la Lugano la 16 septembrie 1988 (JO L 319, p. 9), căreia i-a succedat:
               „Dacă părțile, dintre care una sau mai multe au domiciliul pe teritoriul unui stat obligat prin prezenta convenție, au convenit ca o instanță sau instanțele dintr-un stat obligat prin prezenta convenție să aibă competență judiciară în soluționarea litigiilor care au survenit sau pot surveni în legătură cu un raport juridic determinat, competența revine acelei instanțe sau instanțelor respective. Această competență este exclusivă, cu excepția unei convenții contrare a părților. O astfel de convenție atributivă de competență se încheie:

                        (a)

                        în scris sau verbal cu confirmare scrisă sau

                        (b)

                        într-o formă conformă cu obiceiurile statornicite între părți sau

                        (c)

                        în comerțul internațional, într-o formă conformă cu uzanța cu care părțile sunt sau ar trebui să fie la curent și care, în cadrul acestui tip de comerț, este cunoscută pe larg și respectată cu regularitate de către părțile la contractele de tipul pe care îl implică domeniul comercial respectiv.”

         Dreptul Uniunii

               5

               Considerentele (2), (6) și (15)-(17) ale Regulamentului nr. 44/2001 sunt redactate după cum urmează:

                        „(2)

                        Anumite disparități între normele interne care reglementează competența judiciară și recunoașterea hotărârilor împiedică buna funcționare a pieței interne. Adoptarea de dispoziții care să unifice normele referitoare la conflictele de competență în materie civilă și comercială și la simplificarea formalităților în vederea recunoașterii și executării rapide și simple a hotărârilor de către statele membre legate prin prezentul regulament este indispensabilă.

                  [...]

                        (6)

                        Pentru atingerea obiectivului liberei circulații a hotărârilor în materie civilă și comercială este necesar și oportun ca normele care reglementează competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor să fie reglementate de un instrument juridic comunitar cu caracter imperativ și de aplicare directă.

                  [...]

                        (15)

                        În interesul administrării armonioase a justiției, este necesar să se reducă la minimum posibilitatea apariției procedurilor concurente și să se evite pronunțarea în două state membre a unor hotărâri ireconciliabile. Trebuie să fie prevăzut un mecanism clar și eficace de rezolvare a cazurilor de litispendență și de conexitate, precum și de înlăturare a problemelor care decurg în urma divergențelor interne referitoare la determinarea datei la care se consideră că o cauză este pendinte. În sensul prezentului regulament, este necesar ca data în cauză să fie definită în mod independent.

                        (16)

                        Încrederea reciprocă în administrarea justiției la nivel comunitar justifică recunoașterea de plin drept a hotărârilor pronunțate într-un stat membru fără să fie necesară, cu excepția contestațiilor, recurgerea la o altă procedură.

                        (17)

                        În virtutea aceluiași principiu al încrederii reciproce, procedura în temeiul căreia o hotărâre pronunțată într-un stat membru devine executorie în alt stat membru trebuie să fie eficientă și rapidă. În acest sens, hotărârea de încuviințare a executării unei hotărâri trebuie să fie făcută practic automat în urma unor verificări pur formale a documentelor furnizate, fără ca instanța să aibă posibilitatea de a invoca din oficiu unul dintre motivele de neexecutare prevăzute în prezentul regulament.”

               6

               Potrivit articolului 23 alineatul (1) din regulamentul menționat, al cărui cuprins este, în esență, identic cu cel al articolului 23 alineatul (1) din Convenția de la Lugano, citat la punctul 4 din prezenta hotărâre:
               „Dacă prin convenția părților, dintre care una sau mai multe au domiciliul pe teritoriul unui stat membru, competența în soluționarea litigiului ce a survenit sau poate surveni în legătură cu un raport juridic determinat revine instanței sau instanțelor dintr-un stat membru, competența revine acelei instanțe sau instanțelor respective. Această competență este exclusivă, cu excepția unei convenții contrare a părților. Convenția atributivă de competență se încheie:

                        (a)

                        în scris ori verbal cu confirmare scrisă sau

                        (b)

                        într-o formă conformă cu obiceiurile statornicite între părți sau

                        (c)

                        în comerțul internațional, într-o formă conformă cu uzanța cu care părțile sunt sau ar trebui să fie la curent și care, în cadrul acestui tip de comerț, este cunoscută pe larg și este respectată cu regularitate de către părțile la contractele de tipul pe care îl implică domeniul comercial respectiv.”

               7

               Articolul 32 din același regulament prevede:
               „În sensul prezentului regulament, «hotărâre» înseamnă o hotărâre pronunțată de o instanță dintr-un stat membru, indiferent de denumirea acesteia, cum ar fi decizie, sentință, ordonanță sau mandat de executare, precum și stabilirea de către un grefier a cheltuielilor de judecată.”

               8

               Articolul 33 din Regulamentul nr. 44/2001 are următorul cuprins:
               „(1)   O hotărâre pronunțată într-un stat membru este recunoscută în celelalte state membre fără să fie necesar să se recurgă la vreo procedură specială.
               (2)   În cazul unei contestații, orice parte interesată care invocă pe cale principală recunoașterea unei hotărâri poate solicita, în conformitate cu procedurile prevăzute în secțiunile 2 și 3 din prezentul capitol, ca hotărârea să fie recunoscută.
               (3)   Dacă recunoașterea este invocată pe cale incidentală înaintea unei instanțe a unui stat membru, aceasta din urmă este competentă în materie.”

               9

               Potrivit articolului 34 din regulamentul menționat:
               „O hotărâre nu este recunoscută:

                        1.

                        dacă recunoașterea este vădit contrară ordinii publice a statului membru solicitat;

                        2.

                        dacă actul de sesizare a instanței sau un alt act echivalent nu a fost comunicat sau notificat pârâtului care nu s-a înfățișat în timp util și într-o manieră care să-i permită acestuia să-și pregătească apărarea, dacă pârâtul nu a introdus o acțiune împotriva hotărârii atunci când a avut posibilitatea să o facă [a se citi «dacă actul de sesizare a instanței sau un alt act echivalent nu a fost comunicat sau notificat, în timp util și într-o manieră care să îi permită să își pregătească apărarea, pârâtului judecat în lipsă, cu excepția cazului în care pârâtul nu a exercitat calea de atac împotriva hotărârii, deși a avut posibilitatea să o facă»];

                        3.

                        dacă aceasta este ireconciliabilă cu o hotărâre pronunțată într-un litigiu între aceleași părți în statul membru solicitat;

                        4.

                        dacă aceasta este ireconciliabilă cu o hotărâre pronunțată anterior într-un alt stat membru sau într-un stat terț între aceleași părți într-o cauză având același obiect și aceeași cauză, cu condiția ca hotărârea pronunțată anterior să întrunească condițiile necesare pentru a fi recunoscută în statul membru solicitat.”

               10

               Articolul 35 din Regulamentul nr. 44/2001 prevede:
               „(1)   De asemenea, o hotărâre nu este recunoscută dacă sunt nesocotite dispozițiile din secțiunile 3, 4 și 6 din capitolul II sau într-unul din cazurile prevăzute la articolul 72.
               (2)   La verificarea temeiurilor de competență prevăzute în alineatul precedent, autoritatea solicitată este legată de constatările de fapt pe baza cărora instanța din statul membru de origine și-a întemeiat competența.
               (3)   Fără a aduce atingere dispozițiilor alineatului (1), competența instanței din statul membru de origine nu poate fi revizuită. Criteriul ordinii publice prevăzut la articolul 34 punctul 1 nu poate fi aplicat normelor în materie de competență.”

               11

               Potrivit articolului 36 din Regulamentul nr. 44/2001:
               „Hotărârea străină nu poate face în nicio situație obiectul unei revizuiri pe fond.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               12

               În 2006, Krones a vândut destinatarului o instalație de fabricare a berii. Aceasta a însărcinat Samskip să organizeze și să realizeze transportul acestei instalații de la Anvers la Guadalajara (Mexic), via Altamira, un oraș situat de asemenea în Mexic.

               13

               Comanda, formată din containere și din cadre de transport, a fost încredințată Samskip la 13 august 2006. Aceasta din urmă a întocmit în aceeași zi conosamentul prin care se desemnează Krones drept expeditor („shipper”), destinatarul drept consignatar („consignee”), Anvers ca port de încărcare și Altamira ca port de destinație. La punctul 2 din condițiile înscrise pe versoul acestui document („Endorsements”) se menționează:
               „Competență jurisdicțională. Orice litigiu care se naște în legătură cu acest conosament urmează să fie tranșat în Islanda potrivit dreptului islandez.”

               14

               Potrivit reclamantelor din litigiul principal, încărcătura a fost deteriorată în timpul transportului maritim, iar o parte din aceasta a fost deteriorată și în cursul transportului terestru efectuat de la Altamira la Guadalajara. Krones și-a cedat drepturile – până la concurența cuantumului maxim al asigurării prevăzute de dreptul maritim pentru două drepturi speciale de tragere, evaluate, în momentul cesiunii, la 235666,46 euro – în favoarea asigurătorilor, proporțional cu participarea lor la risc. Destinatarul și-a cedat de asemenea asigurătorilor drepturile care decurg din conosament, proporțional cu participarea lor la risc.

               15

               Destinatarul și asigurătorii au sesizat instanțele belgiene printr-o acțiune introdusă la 30 august 2007 și au solicitat Samskip să se înfățișeze, la 16 octombrie 2007, la rechtbank van koophandel te Antwerpen (Tribunalul Comercial din Anvers). Această instanță a pronunțat o hotărâre în favoarea asigurătorilor și a destinatarului, dar hof van beroep te Antwerpen a reformat această hotărâre prin Hotărârea din 5 octombrie 2009, în care s-a declarat „lipsită de competență jurisdicțională”.

               16

               În cuprinsul motivării hotărârii sale, hof van beroep te Antwerpen a apreciat că destinatarul nu dispunea de niciun drept la acțiune potrivit contractului de transport. Asigurătorii ar avea, desigur, un interes de a exercita acțiunea în calitate de succesori în drepturi ai Krones, dar ar fi legați de clauza atributivă de competență cuprinsă în conosament. Potrivit punctului 2 din clauzele acestuia, instanțele islandeze ar avea competență exclusivă de judecare a litigiilor aferente contractului de transport, motiv pentru care instanțele belgiene nu ar fi competente. Această hotărâre a rămas definitivă.

               17

               În cursul lunii septembrie 2010, asigurătorii au formulat la Landgericht Bremen acțiuni în despăgubire împotriva Samskip, iar Krones a formulat o acțiune în despăgubire împotriva acesteia din urmă la Landgericht Landshut. Landgericht Landshut a trimis acest din urmă litigiu instanței de trimitere prin Ordonanța din 3 iunie 2011.

               18

               Landgericht Bremen arată că, potrivit Samskip, acțiunile sunt inadmisibile, întrucât Hotărârea din 5 octombrie 2009 pronunțată de hof van beroep te Antwerpen ar produce efecte juridice nu numai în ceea ce privește lipsa competenței instanțelor belgiene, ci și în ceea ce privește constatarea competenței instanțelor islandeze care este cuprinsă în motivarea aceleiași hotărâri. Astfel, Samskip apreciază că, potrivit articolelor 32 și 33 din Regulamentul nr. 44/2001, hotărârea menționată este obligatorie pentru instanța de trimitere.

               19

               Asigurătorii și Krones consideră că din Hotărârea din 5 octombrie 2009 pronunțată de hof van beroep te Antwerpen se poate deduce cel mult un efect obligatoriu în ceea ce privește constatarea potrivit căreia instanțele belgiene sunt necompetente. Această hotărâre nu are totuși alt efect, în special în ceea ce privește necompetența instanțelor statelor membre, altele decât Regatul Belgiei, ca urmare a pretinsei competențe a instanțelor islandeze.

               20

               Instanța de trimitere, referindu-se la doctrina germană, arată că Hotărârea din 5 octombrie 2009 pronunțată de hof van beroep te Antwerpen este o „hotărâre privind admisibilitatea” („Prozessurteil”) prin care acțiunea este respinsă ca inadmisibilă, întrucât condițiile impuse pentru pronunțarea asupra fondului nu sunt îndeplinite. Astfel de hotărâri ale unor instanțe străine nu ar fi susceptibile, în marea lor majoritate, să fie recunoscute în Germania. Instanța de trimitere solicită, așadar, să se stabilească dacă este ținută să recunoască această hotărâre și, eventual, dacă întinderea unei astfel de recunoașteri privește și motivarea ei.

               21

               În aceste condiții, Landgericht Bremen a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolele 32 și 33 din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretate în sensul că noțiunea «hotărâre» include de asemenea, în principiu, acele hotărâri care se limitează la constatarea faptului că nu sunt îndeplinite condițiile procedurale de admisibilitate (așa-numitele «hotărâri privind admisibilitatea»)?

                        2)

                        Articolele 32 și 33 din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretate în sensul că noțiunea «hotărâre» include de asemenea o hotărâre definitivă prin care se constată necompetența internațională a unei instanțe ca urmare a existenței unei clauze atributive de competență?

                        3)

                        Având în vedere jurisprudența Curții de Justiție cu privire la principiul extinderii efectelor (Hotărârea din 4 februarie 1988, Hoffmann, 145/86, Rec., p. 645), articolele 32 și 33 din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretate în sensul că fiecare stat membru este obligat să recunoască hotărârile instanței unui alt stat membru cu privire la efectul unei clauze atributive de competență, în cazul în care, conform dreptului național al primei instanțe sesizate, constatarea privind validitatea clauzei atributive de competență are autoritate de lucru judecat, chiar dacă această decizie face parte dintr-o hotărâre privind admisibilitatea prin care se respinge acțiunea?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima și la a doua întrebare

               22

               Prin intermediul primei și al celei de a doua întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 32 din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretat în sensul că vizează de asemenea o hotărâre prin care instanța unui stat membru își declină competența în temeiul unei clauze atributive de competență, chiar și în cazul în care această hotărâre ar fi calificată drept „hotărâre privind admisibilitatea” potrivit dreptului unui alt stat membru.

               23

               Pentru început, se impune să se constate că, în conformitate cu articolul 32 din Regulamentul nr. 44/2001, noțiunea „hotărâre” acoperă „orice” hotărâre pronunțată de o instanță a unui stat membru, fără a se face nicio distincție în funcție de conținutul hotărârii în cauză, ceea ce implică, în principiu, faptul că această noțiune cuprinde de asemenea o hotărâre prin care instanța unui stat membru își declină competența în temeiul unei clauze atributive de competență.

               24

               În fond, Curtea a apreciat deja că articolul 25 din Convenția din 27 septembrie 1968 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 1972, L 299, p. 32), a cărui interpretare dată de Curte este valabilă, în principiu, și în ceea ce privește dispoziția corespunzătoare din Regulamentul nr. 44/2001 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 octombrie 2011, Realchemie Nederland, C-406/09, Rep., p. I-9773, punctul 38), și anume articolul 32 din acest regulament, nu se limitează la hotărârile prin care se pune capăt în tot sau în parte litigiului, ci vizează de asemenea hotărârile interlocutorii sau pe cele prin care se dispun măsuri provizorii sau asigurătorii (Hotărârea din 14 octombrie 2004, Mærsk Olie & Gas, C-39/02, Rec., p. I-9657, punctul 46).

               25

               În plus, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, dispozițiile Regulamentului nr. 44/2001 trebuie interpretate în mod autonom, prin referire la sistemul și la obiectivele acestuia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iulie 2006, Reisch Montage, C-103/05, Rec., p. I-6827, punctul 29, Hotărârea din 23 aprilie 2009, Draka NK Cables și alții, C-167/08, Rep., p. I-3477, punctul 19, și Hotărârea din 16 iulie 2009, Zuid-Chemie, C-189/08, Rep., p. I-6917, punctul 17).

               26

               Or, unul dintre obiectivele Regulamentului nr. 44/2001, astfel cum rezultă din considerentul (2) al acestuia, este „simplificarea formalităților în vederea recunoașterii și executării rapide și simple a hotărârilor de către statele membre” legate prin acest regulament, ceea ce pledează de asemenea în favoarea unei interpretări a noțiunii „hotărâre” care să nu țină seama de calificarea unui act adoptat de o instanță națională potrivit dreptului unui stat membru, indiferent dacă este vorba de cel al statului membru de origine sau de cel al statului membru solicitat. Astfel, o interpretare a acestei noțiuni întemeiată pe particularitățile fiecărui drept național ar constitui un obstacol important în calea realizării acestui obiectiv.

               27

               Pe de altă parte, considerentul (6) al Regulamentului nr. 44/2001 se referă la „obiectivul liberei circulații a hotărârilor în materie civilă și comercială”. Un astfel de obiectiv este de natură să confirme necesitatea unei interpretări a noțiunii „hotărâre” în sensul articolului 32 din Regulamentul nr. 44/2001 care include hotărârile prin care o instanță a unui stat membru își declină competența în temeiul unei clauze atributive de competență. Astfel, nerecunoașterea unor astfel de hotărâri ar putea aduce atingere în mod grav liberei circulații a hotărârilor judecătorești.

               28

               În legătură cu sistemul instituit prin Regulamentul nr. 44/2001, considerentele (16) și (17) ale acestuia subliniază importanța principiului încrederii reciproce între instanțele statelor membre în ceea ce privește recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești, ceea ce presupune de asemenea ca noțiunea menționată să nu fie interpretată în mod restrictiv în scopul de a evita în special diferende în legătură cu existența unei „hotărâri”.

               29

               Astfel, s-ar aduce atingere acestei încrederi reciproce dacă o instanță a unui stat membru ar putea refuza să recunoască o hotărâre prin care o instanță dintr-un alt stat membru și-a declinat competența în temeiul unei clauze atributive de competență. A admite ca o instanță dintr-un stat membru să poată refuza recunoașterea unei astfel de hotărâri ar fi în contradicție cu sistemul instituit prin Regulamentul nr. 44/2001, întrucât un astfel de refuz ar fi susceptibil să compromită funcționarea eficientă a normelor enunțate în capitolul II din acest regulament, referitoare la repartizarea competenței între instanțele statelor membre.

               30

               După cum a arătat avocatul general la punctele 49 și 50 din concluzii, dispozițiile articolelor 33-35 din Regulamentul nr. 44/2001 se opun de asemenea unei interpretări restrictive a noțiunii „hotărâre” în sensul articolului 32 din acesta. Astfel, articolul 33 enunță principiul potrivit căruia hotărârile trebuie să fie recunoscute, în timp ce articolele 34 și 35 prevăd excepții de la acest principiu, care trebuie, așadar, să fie interpretate în mod strict. De altfel, potrivit articolului 35 alineatul (3), competența instanței din statul membru de origine nu poate fi revizuită, iar criteriul ordinii publice nu poate fi aplicat normelor în materie de competență.

               31

               Este necesar să se arate că o interpretare restrictivă a noțiunii de hotărâre ar avea drept consecință crearea unei categorii de acte adoptate de instanțe, care nu ar figura printre excepțiile enumerate limitativ la articolele 34 și 35 din Regulamentul nr. 44/2001, care nu ar putea fi calificate drept „hotărâri” în sensul articolului 32 menționat și pe care instanțele celorlalte state membre nu ar fi, așadar, ținute să le recunoască. Trebuie să se constate că existența unei astfel de categorii de acte, care cuprinde, printre altele, cele prin care o instanță a unui alt stat membru și-ar declina competența în temeiul unei clauze atributive de competență, ar fi incompatibilă cu sistemul instituit la articolele 33-35 din Regulamentul nr. 44/2001, care favorizează recunoașterea fără obstacole a hotărârilor judecătorești și exclude controlul competenței instanțelor statului membru de origine de către cele ale statului membru solicitat.

               32

               Ținând seama de ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se răspundă la prima și la a doua întrebare că articolul 32 din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretat în sensul că vizează de asemenea o hotărâre prin care instanța unui stat membru își declină competența în temeiul unei clauze atributive de competență, independent de calificarea unei astfel de hotărâri potrivit dreptului unui alt stat membru.

         Cu privire la a treia întrebare

               33

               Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolele 32 și 33 din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretate în sensul că instanța în fața căreia se invocă recunoașterea unei hotărâri prin care instanța unui alt stat membru și-a declinat competența în temeiul unei clauze atributive de competență este ținută de constatarea referitoare la validitatea acestei clauze, care figurează în motivarea unei hotărâri rămase definitivă prin care acțiunea este declarată inadmisibilă.

               34

               Astfel cum a amintit Curtea, citând raportul privind Convenția din 27 septembrie 1968 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială, elaborat de domnul Jenard (JO 1979, C 59, p. 1), recunoașterea trebuie „să aibă drept efect să atribuie hotărârilor autoritatea și eficacitatea de care se bucură în statul în care au fost pronunțate” (Hotărârea Hoffmann, citată anterior, punctul 10). În consecință, o hotărâre străină recunoscută în temeiul articolului 33 din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie să producă, în principiu, în statul membru solicitat aceleași efecte precum cele pe care le are în statul de origine (a se vedea în acest sens Hotărârea Hoffmann, citată anterior, punctul 11).

               35

               În plus, așa cum s-a amintit la punctul 28 din prezenta hotărâre, principiul încrederii reciproce între instanțe stă la baza sistemului instituit de Regulamentul nr. 44/2001. Astfel, după cum a arătat avocatul general la punctul 73 din concluzii, un grad ridicat de încredere reciprocă se impune cu atât mai mult în cazul în care instanțele statelor membre sunt chemate să aplice norme comune în materie de competență. În această măsură, normele respective, precum și cele referitoare la recunoașterea și la executarea hotărârilor judecătorești, care sunt cuprinse în acest regulament, nu constituie ansambluri distincte și autonome, ci sunt strâns legate (Hotărârea din 21 iunie 2012, Wolf Naturprodukte, C-514/10, punctul 25). O astfel de legătură este cea care, pe de o parte, justifică mecanismul simplificat al recunoașterii și al executării, prevăzut la articolul 33 alineatul (1) din regulamentul menționat, potrivit căruia o hotărâre pronunțată într-un stat membru este, în principiu, recunoscută în celelalte state membre, și care, pe de altă parte, potrivit articolului 35 alineatul (3) din același regulament, implică lipsa unei revizuiri a competenței instanțelor statului membru de origine (a se vedea Avizul 1/03 din 7 februarie 2006, Rec., p. I-1145, punctul 163).

               36

               Desigur, în cauza principală, articolul 23 din Regulamentul nr. 44/2001, referitor la prorogările convenționale de competență, nu se poate aplica de vreme ce clauza atributivă de competență în discuție atribuie competența instanțelor din Republica Islanda care nu este un stat membru. Cu toate acestea, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 76 din concluzii, Convenția de la Lugano, la care este parte Republica Islanda, cuprinde la articolul 23 o dispoziție echivalentă celei a articolului 23 din acest regulament. În măsura în care o instanță a statului membru de origine a constatat validitatea unei astfel de clauze atributive de competență, în cadrul examinării propriei sale competențe, ar fi, așadar, contrar principiului încrederii reciproce în administrarea justiției la nivelul Uniunii Europene ca o instanță a statului membru solicitat să examineze din nou aceeași chestiune de validitate.

               37

               Pe de altă parte, rezultă din articolul 36 din Regulamentul nr. 44/2001 că hotărârea instanței statului membru de origine nu poate face „în nicio situație obiectul unei revizuiri pe fond”, în conformitate cu principiul încrederii reciproce menționat. Astfel, potrivit raportului elaborat de domnul Jenard (p. 46), „[l]ipsa revizuirii pe fond implică o încredere deplină în instanța statului de origine; această încredere privind temeinicia hotărârii trebuie să privească, în mod normal, și aplicarea normelor [armonizate] în materie de competență de către instanța respectivă”.

               38

               A admite ca instanța statului membru solicitat să poată considera drept nulă clauza atributivă de competență pe care instanța statului membru de origine a recunoscut-o ca valabilă ar fi în contradicție cu această interdicție a revizuirii hotărârii pe fond, în special în împrejurări în care această din urmă instanță ar fi putut aprecia că era competentă în lipsa acestei clauze. Astfel, în cea din urmă ipoteză, o asemenea constatare din partea instanței statului membru solicitat ar repune în discuție nu numai concluzia intermediară a instanței statului membru de origine cu privire la validitatea clauzei atributive de competență, ci și hotărârea ca atare a acestei instanțe de înlăturare a propriei competențe.

               39

               Astfel cum a arătat avocatul general la punctul 82 din concluzii, excluderea verificării competenței instanței statului membru de origine implică în mod corelativ o restricție în raport cu instanța statului membru solicitat în ceea ce privește posibilitatea de a-și verifica propria competență, în măsura în care aceasta din urmă este ținută de ceea ce a fost decis de instanța statului membru de origine. Cerința uniformității în aplicarea dreptului Uniunii impune ca întinderea precisă a acestei restricții să fie definită mai degrabă la nivelul Uniunii decât să depindă de diferitele norme naționale referitoare la autoritatea de lucru judecat.

               40

               Or, noțiunea de autoritate de lucru judecat în dreptul Uniunii nu se referă numai la dispozitivul hotărârii judecătorești în cauză, ci se extinde și la motivarea acesteia, care constituie suportul necesar al dispozitivului său și, din această cauză, nu poate fi disociată de acesta din urmă [a se vedea în special Hotărârea din 1 iunie 2006, P & O European Ferries (Vizcaya) și Diputación Foral de Vizcaya/Comisia, C-442/03 P și C-71/03 P, Rec., p. I-4845, punctul 44, și Hotărârea din 19 aprilie 2012, Artegodan/Comisia, C-221/10 P, punctul 87]. Ținând seama de faptul, menționat la punctul 35 din prezenta hotărâre, că sursa normelor comune de competență aplicate de instanțele statelor membre se regăsește în dreptul Uniunii, mai precis în Regulamentul nr. 44/2001, și de cerința uniformității amintită la punctul 39 din aceeași hotărâre, noțiunea de autoritate de lucru judecat a dreptului Uniunii este relevantă pentru a determina efectele pe care le produce o hotărâre prin care instanța unui stat membru și-a declinat competența în temeiul unei clauze atributive de competență.

               41

               Astfel, o hotărâre prin care instanța unui stat membru și-a declinat competența în temeiul unei clauze atributive de competență, pentru motivul că această clauză este validă, leagă instanțele celorlalte state membre atât în ceea ce privește hotărârea de constatare a necompetenței a acestei instanțe, cuprinsă în dispozitivul hotărârii sale, cât și în ceea ce privește constatarea referitoare la validitatea acestei clauze, cuprinsă în motivarea hotărârii respective, care constituie suportul necesar al acestui dispozitiv.

               42

               Pe de altă parte, această soluție nu este repusă în discuție de argumentația invocată de Republica Federală Germania, în special în temeiul punctului 66 din Hotărârea din 28 aprilie 2009, Apostolides (C-420/07, Rep., p. I-3571), potrivit căruia nu există niciun motiv pentru a acorda unei hotărâri, cu ocazia executării, drepturi pe care nu le are în dreptul național al statelor membre în cauză. Astfel, recunoașterea hotărârilor instanțelor statelor membre care își declină competența potrivit Regulamentului nr. 44/2001, care sunt adoptate, după cum s-a arătat la punctul 35 din prezenta hotărâre, în temeiul unor norme comune de competență prevăzute de dreptul Uniunii, se supune unui regim propriu, astfel cum este descris la punctele 39-41 din această hotărâre.

               43

               Din tot ceea ce precedă rezultă că trebuie să se răspundă la a treia întrebare că articolele 32 și 33 din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretate în sensul că instanța în fața căreia se invocă recunoașterea unei hotărâri prin care instanța unui alt stat membru și-a declinat competența în temeiul unei clauze atributive de competență este legată de constatarea referitoare la validitatea acestei clauze, care figurează în motivarea unei hotărâri rămase definitivă prin care acțiunea este declarată inadmisibilă.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               44

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                           1)

                           Articolul 32 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială trebuie interpretat în sensul că vizează de asemenea o hotărâre prin care instanța unui stat membru își declină competența în temeiul unei clauze atributive de competență, independent de calificarea unei astfel de hotărâri potrivit dreptului unui alt stat membru.

                           2)

                           Articolele 32 și 33 din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretate în sensul că instanța în fața căreia se invocă recunoașterea unei hotărâri prin care instanța unui alt stat membru și-a declinat competența în temeiul unei clauze atributive de competență este legată de constatarea referitoare la validitatea acestei clauze, care figurează în motivarea unei hotărâri rămase definitivă prin care acțiunea este declarată inadmisibilă.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a cincea) din 24 martie 2011. # Cybergun SA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de declarare a nulității - Marca comunitară verbală AK 47 - Motiv absolut de refuz - Caracter descriptiv - Articolul 7 alineatul (1) litera (c) și articolul 52 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009. # Cauza T-503/09.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a cincea) din 24 martie 2011 — Cybergun/OAPI – Umarex Sportwaffen (AK 47)
      (Cauza T‑503/09)
      „Marcă comunitară — Procedură de declarare a nulității — Marca comunitară verbală AK 47 — Motiv absolut de refuz — Caracter descriptiv — Articolul 7 alineatul (1) litera (c) și articolul 52 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009”
      Marcă comunitară — Renunțare, decădere și nulitate — Cauze de nulitate absolută — Înregistrare contrară articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009 [Regulamentul nr. 207/2009 al
         Consiliului, art. 7 alin. (1) lit. (c) și art. 52 alin. (1) lit. (a)] (a se vedea punctele 18 și 23-29)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 8 octombrie 2009 (cauza R 645/2008‑1) privind o procedură
                  de declarare a nulității între Umarex Sportwaffen GmbH & Co. KG și Cybergun SA

            Date privind cauza

               Marca comunitară înregistrată care a făcut obiectul unei cereri de declarare a nulității:

               Marca verbală AK 47 pentru produse și servicii din clasele 9, 28 și 38 – marca comunitară nr. 3249381

               Titularul mărcii comunitare:

               Cybergun SA

               Partea care solicită declararea nulității mărcii comunitare:

               Umarex Sportwaffen GmbH & Co. KG

               Decizia diviziei de anulare:

               Respinge cererea de declarare a nulității mărcii respective

               Decizia camerei de recurs:

               Anulează decizia diviziei de anulare și declară nulitatea mărcii comunitare

      Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Cybergun SA la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții din data de 18 martie 1997. # Guérin automobiles împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Recurs - Concurență - Acțiune în constatarea abținerii de a acționa. # Cauza C-282/95 P.


Hotărârea Curții (marea cameră) din data de 14 decembrie 2004. # Radlberger Getränkegesellschaft mbH & Co. et S. Spitz KG împotriva Land Baden-Württemberg. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht Stuttgart - Germania. # Mediu înconjurător - Libera circulație a mărfurilor - Directivă 94/62/CE. # Cauza C-309/02.


Hotărârea Curții din data de 9 noiembrie 1983. # Republica Federală Germania împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 46/82.


Hotărârea Curții din data de 4 februarie 1997. # Regatul Belgiei împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Organizare comună a pieței - Măsuri tranzitorii. # Cauze conexate C-71/95, C-155/95 și C-271/95.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a patra) din 22 noiembrie 2011. # Sports Warehouse GmbH împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale TENNIS WAREHOUSE - Motiv absolut de refuz - Caracter descriptiv - Caracter distinctiv - Obligaţia de motivare - Articolul 7 alineatul (1) literele (b) şi (c) şi articolul 75 din Regulamentul (CE) nr. 207/2009. # Cauza T-290/10.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a patra) din 22 noiembrie 2011 – Sports Warehouse/OAPI (TENNIS WAREHOUSE)
      (Cauza T‑290/10)
      „Marcă comunitară – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale TENNIS WAREHOUSE – Motiv absolut de refuz – Caracter descriptiv – Caracter distinctiv – Obligația de motivare – Articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) și articolul 75 din Regulamentul (CE) nr. 207/2009”
      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive absolute de refuz – Mărci compuse exclusiv din semne sau indicații care pot să servească pentru a desemna caracteristicile unui produs [Regulamentul
         nr. 207/2009 al Consiliului, art. 7 alin. (1) lit. (c)] (a se vedea punctele 31-33)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 21 aprilie 2010 (cauza R 1259/2009-1) privind o cerere
                  de înregistrare ca marcă comunitară a semnului verbal TENNIS WAREHOUSE

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Sports Warehouse GmbH la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 22 iunie 2004. # Koffiebranderij en Theehandel "Drie Mollen sinds 1818" BV împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară. # Cauza T-66/03.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 22 iunie 1993. # Ministero delle Finanze și Ministero della Sanità împotriva Philip Morris Belgium SA și alții. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Consiglio di Stato - Italia. # Cauza C-222/91.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 5 februarie 2004. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Măsuri cu efect echivalent. # Cauza C-270/02.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 27 septembrie 2007. # La Mer Technology, Inc. împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale LA MER - Marcă națională verbală anterioară LABORATOIRE DE LA MER - Motiv relativ de refuz - Utilizare serioasă a mărcii - Articolul 43 alineatele (1) și ( 2) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 - Lipsa riscului de confuzie - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94. # Cauza T-418/03.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a cincea) din 27 septembrie 2007 – La Mer Technology/OAPI – Laboratoires Goëmar (LA MER)
      (Cauza T‑418/03)
      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale LA MER – Marcă națională verbală anterioară LABORATOIRE DE LA MER – Motiv relativ de refuz – Utilizare serioasă a mărcii – Articolul 43 alineatele (1) și ( 2) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 – Lipsa riscului de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94”
      Marcă comunitară – Definirea și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziția titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare
         – Risc de confuzie cu marca anterioară [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele
         114, 127, 129 și 130)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva deciziei Camerei a doua de recurs a OAPI din 23 octombrie 2003 (cauza R 814/2000‑2) privind o
                  procedură de opoziție între societatea Laboratoires Goëmar și La Mer Technology, Inc.

            Date privind cauza

               Persoana care solicită înregistrarea mărcii comunitare:

               La Mer Technology, Inc.

               Marca comunitară vizată:

               Marca verbală LA MER pentru produse din clasa 3

               Titularul mărcii sau al semnului invocat în sprijinul opoziției:

               Laboratoires Goëmar

               Marca sau semnul invocat în sprijinul opoziției:

               Mărcile verbale internaționale și naționale LABORATOIRE DE LA MER pentru produse din clasele 3, 5, 29 și 31

               Decizia diviziei de opoziție:

               Admite opoziția și respinge în totalitate cererea de înregistrare

               Decizia camerei de recurs:

               Respinge recursul

      Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă La Mer Technology, Inc. ca, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, să le suporte și pe cele efectuate de Oficiul
                     pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) și de Laboratoires Goëmar.