title: Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 11 octombrie 2007.#Erika Waltraud Ilse Hollmann împotriva Fazenda Pública.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Supremo Tribunal Administrativo - Portugalia.#Impozitare directă - Impozitarea câștigurilor din proprietăți imobiliare - Libera circulație a capitalurilor - Bază de impozitare - Discriminare- Coerența sistemului fiscal.#Cauza C-443/06.

text:
      Cauza C‑443/06
      Erika Waltraud Ilse Hollmann
      împotriva
      Fazenda Pública
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de
      Supremo Tribunal Administrativo)
      „Impozitare directă — Impozitarea câștigurilor din proprietăți imobiliare — Libera circulație a capitalurilor — Bază de impozitare — Discriminare — Coerența sistemului fiscal”
      Sumarul hotărârii
      1.        Întrebări preliminare – Competența Curții – Limite
      (art. 234 CE)
      2.        Drept comunitar – Principii – Egalitate de tratament – Discriminare pe motiv de cetățenie sau naționalitate
      (art. 7 CE și 56 CE)
      3.        Libera circulație a capitalurilor – Restricții – Legislație fiscală
      (art. 56 CE)
      1.        Chiar dacă nu este de competența Curții să se pronunțe, în cadrul unei proceduri inițiate în temeiul articolului 234 CE, cu
         privire la compatibilitatea unor norme de drept intern cu normele dreptului comunitar, interpretarea acestor norme naționale
         fiind de competența instanțelor naționale, Curtea rămâne competentă să furnizeze acestora toate elementele de interpretare
         din dreptul comunitar care le‑ar permite să aprecieze compatibilitatea acestor norme cu reglementarea comunitară.

      (a se vedea punctul 18)
      2.        Articolul 12 CE nu are vocația de a se aplica în mod autonom decât în situațiile reglementate de dreptul comunitar pentru
         care Tratatul CE nu conține o normă specială de interzicere a discriminării. Or, tratatul conține în special la articolul
         56 CE o normă specială de interzicere a discriminării în domeniul referitor la libera circulație a capitalurilor.

      (a se vedea punctele 28 și 29)
      3.        Articolul 56 CE trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care supune câștigurile ce rezultă din
         cesiunea unui bun imobil situat în acest stat membru, dacă această cesiune este efectuată de un rezident al unui alt stat
         membru, unei sarcini fiscale superioare celei care s‑ar aplica pentru același tip de operațiune câștigurilor realizate de
         un rezident al statului membru în care se situează acest bun imobil.

      O astfel de reglementare constituie o restricție privind circulația capitalurilor, interzisă de articolul 56 CE, în măsura
         în care are ca efect să facă transferul de capitaluri mai puțin interesant pentru nerezidenți, descurajându‑i să efectueze
         investiții imobiliare în statul membru avut în vedere și, în consecință, operațiuni aferente acestor investiții, precum vânzarea
         unui bun imobil.

      Dat fiind că impunerea în cauză privește o singură categorie de venituri ale contribuabililor, fie ei rezidenți sau nerezidenți,
         că aceasta se referă la două categorii de contribuabili și că statul membru în care se realizează venitul impozabil este întotdeauna
         statul membru avut în vedere, între cele două categorii de contribuabili nu există în mod obiectiv nicio diferență de situație
         de natură să justifice o inegalitate de tratament fiscal în ceea ce privește impozitarea câștigurilor.

      (a se vedea punctele 39, 40, 50, 53, 54 și 61 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      11 octombrie 2007(*)

      „Impozitare directă – Impozitarea câștigurilor din proprietăți imobiliare – Libera circulație a capitalurilor – Bază de impozitare – Discriminare– Coerența sistemului fiscal”
      În cauza C‑443/06,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Supremo Tribunal
         Administrativo (Portugalia), prin Decizia din 28 septembrie 2006, primită de Curte la 27 octombrie 2006, în procedura

      Erika      Waltraud      Ilse      Hollmann
      împotriva
      Fazenda Pública,
      în prezența
      Ministério Público,
      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, domnul G. Arestis (raportor), doamna R. Silva de Lapuerta, domnii J.
         Malenovský și T. von Danwitz, judecători,

      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 28 iunie 2007,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru doamna Hollmann, de M. A. Torres, advogado;
      –        pentru guvernul portughez, de domnii L. I. Fernandes, Â. S. Neves și J. M. Leitão, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnul R. Lyal și de doamna M. Afonso, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 12 CE, 18 CE, 39 CE, 43 CE și 56 CE.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Hollmann, pe de o parte, și Fazenda Pública (autoritățile
         fiscale portugheze), pe de altă parte, în legătură cu avizul de impunere a veniturilor sale pe anul 2003.

       Cadrul juridic
      3        Articolul 10 din Codul privind impozitul pe venitul persoanelor fizice (Código do Imposto sobre o Rendimento das Pessoas Singulares),
         aprobat prin Decretul‑lege nr. 442/88 din 30 noiembrie 1988, în versiunea ce rezultă din Decretul‑lege nr. 198/2001 din 3
         iulie 2001 (Diário da República I, seria A, nr. 152 din 3 iulie 2001, denumit în continuare „CIRS”), prevede:

      „1. Constituie câștiguri beneficiile obținute care, fără a fi considerate venituri dintr‑o activitate comercială sau profesională,
         din capitaluri sau din proprietăți imobiliare, rezultă din:

      a)       cesiunea cu titlu oneros a drepturilor reale asupra bunurilor imobile și afectarea tuturor bunurilor din patrimoniul privat
         activității comerciale sau profesionale exercitate în mod individual de către proprietarul acestora;

      [...]
      4. Beneficiul supus IRS [impozitul pe venitul persoanelor fizice] este constituit:
      a)      din diferența dintre valoarea obținută și valoarea de achiziție, din care s‑a dedus orice parte ce poate fi calificată ca
         venit din capitaluri, dacă este cazul, în situațiile prevăzute la literele a), b) și c) ale alineatului 1;

      [...]”
      4        Potrivit articolului 13 alineatul 1 din CIRS, persoanele fizice rezidente pe teritoriul portughez, precum și cele care, deși
         nu sunt rezidente pe acest teritoriu, obțin acolo venituri, sunt supuse impozitului pe venit.

      5        Articolul 15 alineatele 1 și 2 din CIRS prevede că persoanele rezidente pe teritoriul portughez datorează impozitul pentru
         totalitatea veniturilor lor, inclusiv pentru cele obținute în străinătate, pe când nerezidenții datorează impozitul numai
         pentru veniturile obținute pe teritoriul portughez.

      6        Din prevederile articolului 18 din CIRS rezultă că se consideră venituri obținute pe teritoriul portughez veniturile în legătură
         cu imobilele situate pe acesta, inclusiv câștigurile ce rezultă din înstrăinarea lor.

      7        Articolul 43 alineatele 1 și 2 din CIRS, astfel cum a fost modificat prin Legea nr. 109 B din 27 decembrie 2001 (Diário da República I, seria B, nr. 298 din 27 decembrie 2001), prevede următoarele:

      „1. Suma veniturilor calificate drept câștiguri corespunde soldului ce rezultă din diferența dintre câștigurile și pierderile
         înregistrate în același an determinate în conformitate cu articolele ce urmează.

      2. Soldul prevăzut la alineatul precedent, referitor la înstrăinările efectuate de rezidenți prevăzute la articolul 10 alineatul
         1 literele a), c) și d), indiferent dacă este pozitiv sau negativ, este luat în considerare numai în limita a 50 % din valoarea
         sa.”

      8        În ceea ce privește rezidenții, venitul impozabil rezultă din cumularea veniturilor din diferite categorii obținute în fiecare
         an și este supus unui barem de cote progresive.

      9        Pentru nerezidenți, articolul 72 alineatul 1 din CIRS prevede o cotă specială proporțională de 25 %, care se aplică întregului
         sold al câștigurilor din proprietăți imobiliare.

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      10      Doamna Hollmann este rezidentă în Germania începând din perioada faptelor din acțiunea principală.

      11      În 1998, ca urmare a decesului soțului său, doamna Hollmann a moștenit un bun imobiliar situat în Portugalia. Acesteia i‑a
         fost aplicat impozitul pe veniturile din moșteniri și donații la valoarea patrimonială a acestui bun.

      12      În 2003, doamna Hollmann a vândut imobilul respectiv și a obținut un câștig de 619 757,46 euro, ce corespunde diferenței dintre
         valoarea acestei vânzări și valoarea patrimonială supusă impozitului pe veniturile din moșteniri și donații.

      13      În avizul de impunere a veniturilor pentru anul 2003, administrația fiscală competentă a luat în considerare întregul câștig
         realizat de doamna Hollmann pentru a stabili venitul net impozabil al acesteia, adăugând această sumă celorlalte venituri
         ale sale impozabile în Portugalia.

      14      Potrivit administrației fiscale, reclamanta din acțiunea principală nu putea să se prevaleze de prevederile favorabile ale
         articolului 43 alineatul 2 din CIRS, deoarece era rezidentă într‑un alt stat membru al Uniunii Europene decât Portugalia.

      15      Doamna Hollmann a contestat în fața Tribunal administrativo e fiscal de Loulé avizul de impunere menționat mai sus. Întrucât
         acțiunea sa a fost respinsă, doamna Hollmann a atacat respectiva hotărâre.

      16      În aceste condiții, Supremo Tribunal Administrativo a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea
         întrebare preliminară:

      „Articolul 43 alineatul 2 din [CIRS], care limitează baza de impozitare la 50 % din câștiguri atunci când acestea sunt realizate
         de persoane rezidente în Portugalia, încalcă articolele 12 CE, 18 CE, 39 CE, 43 CE și 56 CE în măsura în care câștigurile
         realizate de o persoană care este rezidentă într‑un alt stat membru al Uniunii Europene sunt excluse de la beneficiul acestei
         limitări?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
       Cu privire la admisibilitate
      17      Guvernul portughez și Comisia au exprimat îndoieli în ceea ce privește admisibilitatea întrebării preliminare din cauza modului
         de redactare a acesteia de către instanța de trimitere.

      18      În această privință, trebuie reamintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, chiar dacă nu este de competența Curții
         să se pronunțe, în cadrul unei proceduri inițiate în temeiul articolului 234 CE, cu privire la compatibilitatea unor norme
         de drept intern cu normele dreptului comunitar, interpretarea acestor norme naționale fiind de competența instanțelor naționale,
         Curtea rămâne competentă să furnizeze acestora toate elementele de interpretare din dreptul comunitar care le‑ar permite să
         aprecieze compatibilitatea acestor norme cu reglementarea comunitară (a se vedea Hotărârea din 6 martie 2007, Placanica și
         alții, C‑338/04, C‑359/04 și C‑360/04, Rep., p. I‑1891, punctul 37, și Hotărârea din 9 aprilie 2007, Asociación Nacional de
         Empresas Forestales, C‑295/05, Rep., p. I‑2999, punctul 29, precum și jurisprudența citată).

      19      În al doilea rând, tot în baza unei jurisprudențe constante, în cadrul cooperării dintre Curte și instanțele naționale, astfel
         cum este prevăzută la articolul 234 CE, numai instanța națională, care este sesizată cu litigiul și care trebuie să își asume
         responsabilitatea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată, are competența să aprecieze, luând în considerare
         particularitățile cauzei, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât
         și pertinența întrebărilor adresate Curții. În consecință, dacă întrebările adresate de către instanțele naționale au ca obiect
         interpretarea unei prevederi din dreptul comunitar, Curtea trebuie, în principiu, să se pronunțe (a se vedea, în special,
         Hotărârea Asociación Nacional de Empresas Forestales, citată anterior, punctul 30, și Hotărârea din 17 aprilie 2007, AGM‑COS.MET,
         C‑470/03, Rep., p. I‑2749, punctul 44).

      20      În prezenta cauză, potrivit conținutului literal al întrebării adresate de către instanța de trimitere, se solicită Curții
         să se pronunțe cu privire la compatibilitatea unei prevederi din dreptul intern, cum este articolul 43 alineatul 2 din CIRS,
         cu dreptul comunitar.

      21      Cu toate acestea, deși Curtea nu poate răspunde la întrebare astfel cum este formulată de instanța de trimitere, nimic nu
         o împiedică să dea un răspuns util acesteia din urmă, furnizându‑i elementele de interpretare proprii dreptului comunitar
         care îi vor permite să se pronunțe ea însăși asupra compatibilității dreptului intern cu dreptul comunitar.

      22      În consecință, este necesar să se considere că, prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită Curții,
         în esență, să clarifice dacă articolele 12 CE, 18 CE, 39 CE, 43 CE și 56 CE se opun unei reglementări naționale, precum cea
         în cauză în acțiunea principală, care supune câștigurile ce rezultă din cesiunea unui bun imobil situat într‑un stat membru,
         când această cesiune este efectuată de către un rezident al altui stat membru, unei sarcini fiscale superioare celei care
         s‑ar aplica pentru același tip de operațiune câștigurilor realizate de un rezident al statului în care este situat acest bun
         imobil.

       Cu privire la principiile și libertățile aplicabile
      23      Instanța de trimitere se referă în întrebarea sa la articolele 12 CE, 18 CE, 39 CE, 43 CE și 56 CE.

      24      Se pune, așadar, problema dacă un contribuabil nerezident care se află într‑o situație precum cea a doamnei Hollmann se poate
         prevala de aceste prevederi.

      25      În ceea ce privește articolele 39 CE și 43 CE, din decizia de trimitere rezultă că doamna Hollmann nu a vândut bunul său imobil
         situat în Portugalia, operațiune care a dus la impozitarea în litigiu din acțiunea principală, nici în scopul exercitării
         unei activități profesionale pe teritoriul Comunității, nici pentru a se stabili într‑un alt stat membru decât Germania pentru
         a exercita o activitate economică.

      26      În privința articolului 18 CE, nu există niciun element în aceeași decizie care să poată duce la concluzia că reclamanta din
         acțiunea principală a procedat la vânzarea bunului său imobil în vederea exercitării dreptului pe care i‑l conferă această
         prevedere.

      27      În consecință, în lumina situației de fapt prezentate de instanța de trimitere, doamna Hollmann nu s‑ar putea prevala în prezenta
         cauză de articolele 18 CE, 39 CE și 43 CE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 octombrie 2006, Comisia/Portugalia, C‑345/05, Rec., p. I‑10633,
         punctul 15 și jurisprudența citată).

      28      Rezultă din jurisprudență că articolul 12 CE nu are vocația de a se aplica în mod autonom decât în situațiile reglementate
         de dreptul comunitar pentru care Tratatul CE nu conține o normă specială de interzicere a discriminării (a se vedea în special
         Hotărârea din 8 martie 2001, Metallgesellschaft și alții, C‑397/98 și C‑410/98, Rec., p. I‑1727, punctul 38, și Hotărârea
         din 26 iunie 2003, Skandia și Ramstedt, C‑422/01, Rec., p. I‑6817, punctul 61).

      29      Or, tratatul conține în special la articolul 56 CE o normă specială de interzicere a discriminării în domeniul referitor la
         libera circulație a capitalurilor (Hotărârea din 10 ianuarie 2006, Cassa di Risparmio di Firenze, C‑222/04, Rec., p. I‑289,
         punctul 99).

      30      Având în vedere considerațiile de mai sus, este necesar, așadar, să se stabilească dacă un contribuabil precum doamna Hollmann
         se poate prevala de prevederile articolului 56 CE.

      31      În această privință, rezultă din jurisprudență că o operațiune referitoare la lichidarea unei investiții imobiliare, precum
         cea în cauză în acțiunea principală, constituie o circulație a capitalurilor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 martie
         1999, Trummer și Mayer, C‑222/97, Rec., p. I‑1661, punctul 24).

      32      În consecință, o astfel de operațiune intră în sfera de aplicare a articolului 56 CE și, prin urmare, acesta este temeiul
         în care trebuie să se examineze întrebarea adresată de instanța de trimitere.

       Cu privire la libera circulație a capitalurilor
      33      Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, deși fiscalitatea directă este de competența
         statelor membre, acestea din urmă trebuie să o exercite cu respectarea dreptului comunitar (a se vedea în special Hotărârea
         din 7 septembrie 2004, Manninen, C‑319/02, Rec., p. I‑7477, punctul 19, Hotărârea din 14 septembrie 2006, Centro di Musicologia
         Walter Stauffer, C‑386/04, Rec., p. I‑8203, punctul 15, și Hotărârea din 24 mai 2007, Holböck, C‑157/05, Rep., p. I‑4051,
         punctul 21).

      34      Pe de altă parte, articolul 56 CE interzice orice restricții privind circulația capitalurilor între statele membre, sub rezerva
         justificărilor prevăzute la articolul 58 CE.

      35      În această privință trebuie arătat că, în privința câștigurilor realizate în urma cesiunii cu titlu oneros a unui bun imobil
         situat în Portugalia, dispozițiile coroborate ale CIRS prevăd reguli de impunere diferite după cum contribuabilii sunt sau
         nu sunt rezidenți ai acestui stat membru.

      36      Astfel, potrivit articolului 43 alineatul 2 din CIRS, valoarea câștigurilor realizate de rezidenți în urma cesiunii bunurilor
         imobile în Portugalia este luată în considerare doar în limita a 50 % din aceasta. În schimb, pentru nerezidenți, CIRS prevede
         că impozitarea câștigurilor realizate în cazul cesiunii acestor bunuri se aplică întregii valori a acestora.

      37      Rezultă că, potrivit prevederilor relevante din CIRS, baza de impozitare a câștigurilor realizate nu este aceeași pentru rezidenți
         și pentru nerezidenți. Astfel, pentru vânzarea aceluiași bun imobil situat în Portugalia, în cazul realizării de câștiguri,
         nerezidenții sunt supuși unei sarcini fiscale superioare celei aplicate rezidenților și, prin urmare, se găsesc într‑o situație
         mai puțin favorabilă decât aceștia din urmă.

      38      Într‑adevăr, dacă unui nerezident i se aplică o cotă de 25 % la o bază ce reprezintă totalitatea câștigurilor realizate, luarea
         în considerare doar a jumătate din baza câștigurilor realizate de un rezident îi permite acestuia din urmă să beneficieze
         în mod sistematic de o sarcină fiscală inferioară pentru această operațiune, oricare ar fi cota de impozitare a tuturor veniturilor
         sale, din moment ce, potrivit observațiilor formulate de guvernul portughez, impunerea venitului rezidenților este supusă
         unui barem de cote progresive conform căruia nivelul cel mai ridicat este de 42 %.

      39      Prin urmare, o reglementare națională precum cea în cauză în acțiunea principală are ca efect să facă transferul de capitaluri
         mai puțin interesant pentru nerezidenți, descurajându‑i să efectueze investiții imobiliare în Portugalia și, în consecință,
         operațiuni aferente acestor investiții, precum vânzarea unui bun imobil.

      40      În aceste condiții, este necesar să se constate că prevederea unei baze de impozitare de 50 % pentru câștigurile realizate
         doar de către contribuabili rezidenți în Portugalia, iar nu și de către contribuabili nerezidenți constituie o restricție
         privind circulația capitalurilor, interzisă de articolul 56 CE.

      41      Trebuie totuși să se examineze dacă această restricție poate fi justificată prin motivele prevăzute la articolul 58 alineatul
         (1) CE.

      42      Din această din urmă prevedere coroborată cu alineatul (3) al acestui articol rezultă că statele membre pot stabili, prin
         reglementarea națională, o diferențiere între contribuabilii rezidenți și contribuabilii nerezidenți, în măsura în care această
         diferențiere nu constituie un mijloc de discriminare arbitrară și nici o restrângere disimulată a liberei circulații a capitalurilor.

      43      Așa cum s‑a constatat deja la punctele 36‑38 din prezenta hotărâre, articolul 43 alineatul 2 din CIRS stabilește în esență
         o inegalitate de tratament fiscal între rezidenți și nerezidenți, prin prevederea unei baze de impozitare diferite în cazul
         câștigurilor realizate în urma cesiunii unui bun imobil situat în Portugalia.

      44      Cu toate acestea, este necesar să se diferențieze tratamentele inegale autorizate în temeiul articolului 58 alineatul (1)
         litera (a) CE de discriminările arbitrare interzise de alineatul (3) al aceluiași articol.

      45      Or, rezultă din jurisprudență că, pentru ca o reglementare fiscală națională, precum cea în cauză în acțiunea principală,
         să poată fi considerată compatibilă cu prevederile din tratat referitoare la libera circulație a capitalurilor, trebuie ca
         diferența de tratament să privească situații care nu sunt în mod obiectiv comparabile sau să se justifice printr‑un motiv
         imperativ de interes general (a se vedea Hotărârea Manninen, citată anterior, punctele 28 și 29, Hotărârea din 8 septembrie
         2005, Blanckaert, C‑512/03, Rec., p. I‑7685, punctul 42, și Hotărârea din 19 ianuarie 2006, Bouanich, C‑265/04, Rec., p. I‑923,
         punctul 38).

      46      În lumina jurisprudenței citate la punctul anterior, este necesar să se examineze, în primul rând, dacă diferența de impozitare
         a veniturilor, după cum câștigurile ce rezultă din cesiunea unui bun imobil situat în Portugalia sunt realizate de rezidenți
         sau de nerezidenți, se raportează la situații care nu sunt comparabile în mod obiectiv.

      47      În această privință, guvernul portughez susține că există o diferență de situație între cele două categorii de contribuabili
         care justifică perfect această diferență de tratament. Limitarea bazei de impozitare la 50 % nu ar putea privi decât rezidenții,
         întrucât aceștia din urmă sunt supuși unui barem de cote progresive pe venitul lor global. În schimb, nerezidenții ar fi impozitați
         doar pe veniturile obținute pe teritoriul portughez. În alți termeni, mecanismul prevăzut de o reglementare națională precum
         cea în cauză în acțiunea principală ar urmări să nu penalizeze rezidenții, care, spre deosebire de nerezidenți, sunt supuși
         unui impozit progresiv.

      48      Pe de altă parte, acesta consideră că diferența de tratament fiscal ce rezultă din aplicarea unei baze de impozitare diferite
         nerezidenților trebuie coroborată cu sistemul general al impozitului pe venit aplicabil rezidenților și nerezidenților.

      49      Prin acest argument, guvernul portughez apreciază că prevederea unei baze de impozitare diferite pentru nerezidenți, în cazul
         realizării de câștiguri, se justifică ținând seama de sistemul de impozitare a veniturilor și în special de cota de impozitare
         diferită aplicabilă rezidenților și nerezidenților. Într‑adevăr, pentru primii, venitul impozabil ar rezulta din acumularea
         de venituri de diferite categorii, așadar, inclusiv câștiguri obținute în fiecare an, supuse unui barem de cote progresive,
         în timp ce pentru nerezidenți, CIRS prevede o cotă specială proporțională.

      50      Este necesar să se arate că, în cauza principală, în primul rând, impunerea câștigurilor ce rezultă din cesiunea unui bun
         imobil privește o singură categorie de venituri ale contribuabililor, fie ei rezidenți sau nerezidenți, în al doilea rând,
         aceasta se referă la două categorii de contribuabili și, în al treilea rând, statul membru în care se realizează venitul impozabil
         este întotdeauna Republica Portugheză.

      51      În această privință, trebuie precizat în special, astfel cum rezultă din cuprinsul punctului 38 din prezenta hotărâre, că
         luarea în considerare a jumătate din baza câștigurilor realizate de un rezident, coroborată cu faptul că impozitarea veniturilor
         acestuia este supusă unui barem de cote progresive potrivit căruia nivelul cel mai ridicat este de 42 %, duce, în aceleași
         condiții de taxare pentru un nerezident, la o impozitare mai mare a acestuia din urmă.

      52      În aceste condiții, afirmațiile făcute în speță de guvernul portughez nu pot fi acceptate.

      53      Rezultă din cele de mai sus că între cele două categorii de contribuabili nu există în mod obiectiv nicio diferență de situație
         de natură să justifice o inegalitate de tratament fiscal în ceea ce privește impozitarea câștigurilor. Prin urmare, o situație
         precum cea a doamnei Hollmann este comparabilă cu cea a unui rezident.

      54      Rezultă că o reglementare națională, precum cea în cauză în acțiunea principală, instituie un tratament fiscal inegal pentru
         nerezidenți în măsura în care permite, în cazul realizării de câștiguri, o impozitare mai mare și, în consecință, o sarcină
         fiscală superioară celei suportate de rezidenți într‑o situație în mod obiectiv comparabilă.

      55      În al doilea rând, în privința unor justificări întemeiate pe motive imperative de interes general, guvernul portughez invocă
         necesitatea de a garanta coerența regimului fiscal național.

      56      Rezultă din jurisprudență că necesitatea de a menține coerența unui regim fiscal poate justifica o restricție privind exercitarea
         libertăților fundamentale garantate prin tratat. Cu toate acestea, pentru ca un argument bazat pe o asemenea justificare să
         poată fi acceptat, trebuie stabilită existența unei legături directe între avantajul fiscal vizat și compensarea acestui avantaj
         cu o prelevare fiscală determinată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 februarie 2006, Keller Holding, C‑471/04, Rec.,
         p. I‑2107, punctul 40, și Hotărârea din 29 martie 2007, Rewe Zentralfinanz, C‑347/04, Rep., p. I‑2647, punctul 62 și jurisprudența
         citată).

      57      În prezenta cauză, guvernul portughez susține că trebuie să se ia în considerare finalitatea și logica sistemului de impozitare
         în cazul realizării câștigurilor ce rezultă din cesiunea unui bun imobil. În această privință, regimul fiscal în cauză ar
         avea drept scop să evite penalizarea rezidenților, cu ocazia impozitării câștigurilor, prin aplicarea unei cote progresive
         în ceea ce îi privește. În esență, ar exista o legătură directă, pentru rezidenți, între avantajul fiscal ce rezultă dintr‑o
         bază redusă la jumătate pentru impozitarea câștigurilor și cota de impozitare progresivă aplicabilă tuturor veniturilor acestora.

      58      Or, astfel cum rezultă din cuprinsul punctului 38 din prezenta cauză, avantajul fiscal acordat rezidenților, ce constă într‑o
         reducere cu jumătate a bazei de impozitare a câștigurilor, excedează în orice caz compensării sale, ce constă în aplicarea
         unei cote progresive pentru impozitarea veniturilor acestora.

      59      Prin urmare, nu poate exista o legătură directă între avantajul menționat și compensarea sa printr‑o prelevare fiscală determinată.

      60      În consecință, este necesar să se considere că restricția ce rezultă din reglementarea fiscală în cauză în acțiunea principală
         nu poate fi justificată prin necesitatea de a garanta coerența regimului fiscal.

      61      Având în vedere considerentele de mai sus, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 56 CE trebuie interpretat
         în sensul că se opune unei reglementări naționale, precum cea în cauză în acțiunea principală, care supune câștigurile ce
         rezultă din cesiunea unui bun imobil situat într‑un stat membru, în speță Portugalia, dacă această cesiune este efectuată
         de un rezident al unui alt stat membru, unei sarcini fiscale superioare celei care s‑ar aplica pentru același tip de operațiune
         câștigurilor realizate de un rezident al statului membru în care se situează acest bun imobil.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      62      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
      Articolul 56 CE trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale, precum cea în cauză în acțiunea principală,
            care supune câștigurile ce rezultă din cesiunea unui bun imobil situat într‑un stat membru, în speță Portugalia, dacă această
            cesiune este efectuată de un rezident al unui alt stat membru, unei sarcini fiscale superioare celei care s‑ar aplica pentru
            același tip de operațiune câștigurilor realizate de un rezident al statului membru în care se situează acest bun imobil.
      Semnături
      * Limba de procedură: portugheza.


title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a doua) din data de 22 noiembrie 2007. # Christos Michail împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcție publică - Funcționari - Acțiune în anulare - Acțiune în despăgubiri. # Cauza F-67/05.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE (Camera a doua)
      22 noiembrie 2007
      Cauza F‑67/05
      Christos Michail
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Funcție publică — Funcționari — Evaluare — Raport asupra evoluției carierei — Exercițiul de evaluare 2003 — Acțiune în anulare — Acțiune în despăgubire”
      Obiectul: Acțiune formulată în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA, prin care domnul Michail solicită anularea raportului asupra evoluției
         carierei întocmit în privința sa pentru perioada 1 aprilie-31 decembrie 2003, anularea deciziei din 15 aprilie 2005 de respingere
         a reclamației formulate împotriva raportului asupra evoluției carierei pentru anul 2003, precum și obligarea Comisiei la plata
         sumei de 90 000 de euro pentru repararea prejudiciului moral pe care pretinde că l‑a suferit

      Decizia: Anulează raportul asupra evoluției carierei întocmit în privința reclamantului pentru perioada 1 aprilie-31 decembrie 2003.
         Respinge celelalte capete de cerere. Obligă Comisia Comunităților Europene la plata cheltuielilor de judecată.

      Sumarul hotărârii
      Funcționari — Evaluare — Raport asupra evoluției carierei
      (Statutul funcționarilor, art. 43)
      Articolul 43 din statut și articolul 1 alineatul (2) din Dispozițiile generale de aplicare a articolului 43 din statut adoptate
         de Comisie trebuie interpretate în sensul că se opun atribuirii unui calificativ de către administrație unui funcționar căruia
         nu i‑a fost încredințată nicio atribuție de serviciu. Dacă acordarea unui calificativ pentru evaluarea realizărilor și prestațiilor
         individuale în funcție de rezultatele care trebuiau atinse este o obligație în cazul în care funcționarului îi sunt încredințate
         atribuții determinate, nu este necesară, în schimb, o astfel de acordare atunci când persoanei interesate nu i‑a fost încredințată
         nicio atribuție de serviciu care să poată face obiectul unei evaluări. În consecință, atunci când, în perioada de referință,
         funcționarului evaluat, deși aflat în activitate, nu îi este încredințată nicio atribuție de serviciu care să poată face obiectul
         unei evaluări, raportul asupra evoluției carierei trebuie anulat. Această anulare implică faptul că administrația va trebui
         să găsească orice mijloc adecvat de natură să atenueze lipsa calificativului, prin atribuirea unui anumit număr de puncte
         corespunzător.

      (a se vedea punctele 30, 31, 33 și 34)


Hotărârea Tribunalului (Camera de recursuri) din 8 iulie 2010. # Roberto Sevenier împotriva Comisiei Europene. # Recurs - Funcție publică - Funcționari - Termen de contestare. # Cauza T-368/09 P.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 10 martie 1992. # NMB (Deutschland) GmbH și NMB Italia Srl și NMB (UK) Ltd împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza C-188/88.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua extinsă) din data de 11 martie 1999. # Preussag Stahl AG împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență. # Cauza T-148/94.


Hotărârea Curții din data de 20 februarie 1975. # Adolf Reich împotriva Hauptzollamt Landau. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Rheinland-Pfalz - Germania. # Cauza 64-74.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 15 decembrie 1992. # Piera Scaramuzza împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Remunerație. # Cauza T-75/91.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 14 iunie 1988. # Wassily Christianos împotriva Curții de Justiție a Comunităților Europene. # Coeficient corector - Alocații familiale. # Cauza 33/87.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 16 mai 2007. # F împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcție publică - Funcționari - Acțiune în anulare - Acțiune în despăgubiri - Restituirea plății nedatorate. # Cauza T-324/04.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a treia)
      16 mai 2007
      Cauza T‑324/04
      F
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Funcție publică — Funcționari — Indemnizație de expatriere — Acțiune în anulare — Acțiune în despăgubire — Articolul 4 alineatul (1) litera (a) din anexa VII la statut — Noțiunea de organizație internațională — Reședință obișnuită și activitate profesională principală — Refuz retroactiv de acordare a indemnizației de expatriere — Restituirea plății nedatorate”
      Obiectul: Acțiune având ca obiect, pe de o parte, o cerere de anulare a deciziilor Comisiei prin care se refuză reclamantului, cu efect
         retroactiv, indemnizația de expatriere și se stabilește metoda de recuperare a sumelor primite în mod necuvenit în acest temei
         și, pe de altă parte, o cerere de restituire a tuturor sumelor care au fost sau vor fi reținute din salariul reclamantului
         începând cu luna februarie 2004, la care se aplică dobânzi, precum și o cerere de despăgubiri pentru repararea prejudiciului
         material și moral pe care reclamantul pretinde că l‑a suferit

      Decizia: Respinge acțiunea. Fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.

      Sumarul hotărârii
      1.      Funcționari — Remunerație — Indemnizație de expatriere — Condiții de acordare
      [Statutul funcționarilor, anexa VII, art. 4 alin. (1)]
      2.      Funcționari — Remunerație — Indemnizație de expatriere — Condiții de acordare
      [art. 46 CO și 48 CO; Statutul funcționarilor, anexa VII, art. 4 alin. (1) lit. (a)]
      3.      Funcționari — Principii — Protecția încrederii legitime — Bună administrare — Obligația de solicitudine
      [Statutul funcționarilor, art. 85; anexa VII, art. 4 alin. (1)]
      1.      Este suficient ca numai unul dintre criteriile menționate la articolul 4 din anexa VII la statut, și anume reședința obișnuită
         sau activitatea profesională principală, să fie îndeplinite în ceea ce privește locul de repartizare a funcționarului pentru
         ca acesta să nu poată beneficia de indemnizația de expatriere.

      Referitor la determinarea activității profesionale principale, numai faptul că funcționarul avea titlul de avocat și că era
         înscris în baroul din țara sa de origine în perioada de referință nu este suficient pentru a se dovedi că exercita efectiv
         această profesie ca activitate principală și preponderentă, în absența unei mențiuni specifice privind durata și conținutul
         acestei activități.

      Referitor la determinarea reședinței obișnuite, numai faptul că funcționarul și‑a reînnoit documentele de identitate oficiale,
         că și‑a menținut beneficiul sistemului de asigurări de sănătate din țara de origine și că are domiciliul fiscal în această
         țară nu permite stabilirea concluziei că centrul permanent al intereselor sale se situa încă în această țară. Deși unele dintre
         aceste elemente pot demonstra că funcționarul avea legături durabile cu țara sa de origine, este vorba despre elemente pur
         formale care nu permit stabilirea reședinței efective a acestuia. În ceea ce privește, mai precis, plata impozitelor în statul
         de origine, în temeiul aplicării convenției referitoare la dubla impunere dintre această țară și țara de repartizare a funcționarului,
         numai depunerea de declarații de impozit în țara de origine, fără a se arăta care este decizia adoptată în privința funcționarului
         de către autoritățile celor două țări, în temeiul convenției menționate, nu este suficientă pentru a se dovedi o reședință
         stabilă în țara de origine, astfel de declarații putând rezulta dintr‑o decizie unilaterală a acestuia de a‑și plăti impozitele
         în această țară.

      (a se vedea punctele 54, 65, 76 și 77)
      Trimitere la: Tribunal 13 aprilie 2000, Reichert/Parlamentul European, T‑18/98, RecFP, p. I‑A‑73 și II‑309, punctul 30; Tribunal
         3 mai 2001, Liaskou/Consiliul, T‑60/00, RecFP, p. I‑A‑107 și II‑489, punctul 63

      2.      Pentru a fi considerată „organizație internațională” în scopul aplicării articolului 4 alineatul (1) litera (a) a doua liniuță
         ultima teză din anexa VII la statut, o organizație trebuie să fi fost identificată și recunoscută oficial de state sau de
         organizații internaționale create de state. O astfel de recunoaștere trebuie să aibă loc prin intermediul unei declarații
         oficiale, al unui act de drept pozitiv, al unui acord sau al unei convenții din care să rezulte în mod expres că această organizație
         este efectiv recunoscută de state sau de organizații internaționale create de state.

      În această privință, articolele 46 și 48 din Tratatul CECO, care prevăd colaborarea întreprinderilor și a asociațiilor cu
         Comisia pentru facilitarea îndeplinirii misiunilor sale, nu constituie o recunoaștere oficială a acestor întreprinderi și
         asociații, stabilind mai degrabă drepturi și obligații aplicabile, potrivit respectivului tratat, subiectelor de drept cărora
         acesta li se aplică.

      În plus, faptul că Comisia putea consulta aceste întreprinderi și asociații și că acestea participau la reuniuni consultative
         sau pregătitoare nu poate fi asimilat unei misiuni de interes public încredințate de Comunități organismelor respective.

      În sfârșit, pentru aprecierea caracterului internațional al unei organizații trebuie să se țină cont numai de propria sa compunere,
         iar nu de apartenența la alte organizații având o compunere internațională.

      (a se vedea punctele 113, 115, 117, 121 și 122)
      Trimitere la: Tribunal 30 martie 1993, Vardakas/Comisia, T‑4/92, Rec., p. II‑357; Tribunal 13 septembrie 2005, Atienza Morales/Comisia,
         T‑99/03, RecFP, p. I‑A‑225 și II‑1029, punctul 35

      3.      Faptul că, cu ocazia unei verificări complete a dosarului individual al unui funcționar, administrația nu a identificat neregularitatea
         plății către acesta a indemnizației de expatriere nu poate fi considerat un comportament precis din partea administrației,
         de natură să dea naștere încrederii legitime a funcționarului în ceea ce privește imposibilitatea unei ulterioare restituiri
         a plății nedatorate, o astfel de împrejurare nedovedind decât persistența erorii administrației, ceea ce constituie premisa
         pentru aplicarea articolului 85 din statut.

      Cu toate acestea, atunci când neregularitatea plății acestei indemnizații era atât de evidentă încât un funcționar cu un nivel
         normal de diligență, cu experiența și cu gradul reclamantului ar fi trebuit să aibă cunoștință în acest sens, omisiunea de
         a semnala administrației caracterul eventual nedatorat al drepturilor sale financiare îl plasează pe funcționar, prin propriul
         său comportament, în neregulă, astfel încât acesta nu poate invoca buna sa credință pentru a fi scutit de obligația de restituire
         a plății nedatorate. Într‑un astfel de caz, nu poate fi reproșată administrației încălcarea obligației de solicitudine sau
         a principiului bunei administrări, aceasta aplicând în mod corect articolul 85 din statut.

      (a se vedea punctele 159, 164-166 și 170)
      Trimitere la: Tribunal 1 aprilie 2004, Gussetti/Comisia, T‑312/02, RecFP, p. I‑A‑125 și II‑547, punctul 106 și jurisprudența
         citată


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 25 mai 1993. # Laboratoire de prothèses oculaires împotriva Union nationale des syndicats d'opticiens de France și Groupement d'opticiens lunetiers détaillants și Syndicat des opticiens français indépendants și Syndicat national des adapteurs d'optique de contact. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour de cassation - Franța. # Cauza C-271/92.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 11 decembrie 1990. # Josef Pastätter împotriva Hauptzollamt Bad Reichenhall. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht München - Germania. # Prelevare suplimentară asupra laptelui. # Cauza C-217/89.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 15 iulie 2004. # Georgios Gouvras împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Repartizare - Restituirea plății nedatorate. # Cauze conexate T-180/02 și T-113/03.


title: Hotărârea Curții (Camera a șasea) din 30 martie 2017.#VG Čistoća d.o.o. împotriva Đuro Vladika și Ljubica Vladika.#Cerere de decizie preliminară formulată de Općinski sud u Velikoj Gorici.#Trimitere preliminară – Mediu – Deșeuri – Directiva 2008/98/CE – Recuperarea costurilor gestionării deșeurilor – Principiul poluatorul plătește – Noțiunea «deținători de deșeuri» – Prețul solicitat pentru gestionarea deșeurilor – Taxă specifică destinată finanțării de investiții de capital.#Cauza C-335/16.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șasea)
      30 martie 2017 (
            1
         )
      „Trimitere preliminară — Mediu — Deșeuri — Directiva 2008/98/CE — Recuperarea costurilor gestionării deșeurilor — Principiul «poluatorul plătește» — Noțiunea «deținători de deșeuri» — Prețul solicitat pentru gestionarea deșeurilor — Taxă specifică destinată finanțării de investiții de capital”
      În cauza C‑335/16,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Općinski sud u Velikoj Gorici (Tribunalul Municipal din Velika Gorica, Croația), prin decizia din 3 iunie 2016, primită de Curte la 15 iunie 2016, în procedura

         VG Čistoća d.o.o.

      împotriva

         Đuro Vladika,

         Ljubica Vladika,

      CURTEA (Camera a șasea),
      compusă din domnul E. Regan, președinte de cameră, și domnii J.‑C. Bonichot (raportor) și S. Rodin, judecători,
      avocat general: domnul M. Szpunar,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru VG Čistoća d.o.o., de Ž. Galeković, direktor;

               —

               pentru guvernul croat, de T. Galli, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de E. Sanfrutos Cano și de M. Mataija, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea principiului „poluatorul plătește” și a articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2008/98/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 19 noiembrie 2008 privind deșeurile și de abrogare a anumitor directive (JO 2008, L 312, p. 3).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între VG Čistoća d.o.o., întreprindere municipală de gestionare a deșeurilor, pe de o parte, și domnul Đuro Vladika și doamna Ljubica Vladika, utilizatori ai unui serviciu de gestionare a deșeurilor, pe de altă parte, în legătură cu plata unor facturi privind colectarea și gestionarea deșeurilor municipale pentru perioada cuprinsă între luna octombrie 2013 și luna septembrie 2014.

         Cadrul juridic

      Dreptul Uniunii

               3

               Considerentul (1) al Directivei 2008/98 are următorul cuprins:
               „Directiva 2006/12/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 aprilie 2006 privind deșeurile [(JO 2006, L 114, p. 9, Ediție specială, 15/vol. 16, p. 45)] stabilește cadrul legislativ pentru manipularea deșeurilor în cadrul Comunității. Aceasta definește noțiuni de bază, precum deșeuri, valorificare și eliminare și stabilește cerințele esențiale pentru gestionarea deșeurilor, în special obligația pentru unitatea sau întreprinderea care efectuează operațiuni de gestionare a deșeurilor de a deține o autorizație sau de a fi înregistrată și o obligație a statelor membre de a elabora planuri de gestionare a deșeurilor. Aceasta instituie, de asemenea, principii majore, cum ar fi obligația de a trata deșeurile într‑o manieră care să nu aibă efecte negative asupra mediului și sănătății populației, încurajarea punerii în aplicare a ierarhiei deșeurilor și, în conformitate cu principiul «poluatorul plătește», cerința conform căreia costurile de eliminare a deșeurilor să fie suportate de către deținătorul deșeurilor, de către deținătorii anteriori sau de către producătorii produsului din care derivă deșeurile respective.”

               4

               Considerentul (8) al Directivei 2008/98 este formulat după cum urmează:
               „Este prin urmare necesar să fie reexaminată Directiva [2006/12] pentru a fi clarificate noțiuni de bază, cum ar fi definițiile pentru deșeuri, valorificare și eliminare, pentru a întări măsurile care trebuie luate pentru prevenirea generării deșeurilor, pentru a introduce o abordare care să ia în considerare întregul ciclu de viață al produselor și materialelor și nu doar stadiul de deșeu, precum și pentru a pune accentul pe reducerea efectelor generării și gestionării deșeurilor asupra mediului, consolidându‑se astfel valoarea economică a deșeurilor. În plus, ar trebui încurajate valorificarea deșeurilor și utilizarea materialelor valorificate pentru a conserva resursele naturale. Din motive de claritate și lizibilitate, Directiva [2006/12] ar trebui să fie abrogată și înlocuită cu o nouă directivă.”

               5

               Considerentele (25) și (26) ale Directivei 2008/98 au următorul cuprins:

                        „(25)

                        Este necesară o alocare a costurilor care să reflecte costul real de mediu al generării și gestionării deșeurilor.

                        (26)

                        Principiul «poluatorul plătește» este un principiu director la nivel european și internațional. Producătorul de deșeuri și deținătorul de deșeuri ar trebui să gestioneze deșeurile în așa fel încât să garanteze un nivel ridicat de protecție a mediului și a sănătății populației.”

               6

               Articolul 3 din această directivă prevede:
               „În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
               […]

                        5.

                        «producător de deșeuri» înseamnă orice persoană ale cărei activități generează deșeuri (producător inițial de deșeuri) sau orice persoană care efectuează operațiuni de pretratare, amestecare sau de alt tip, care duc la modificarea naturii sau a compoziției acestor deșeuri;

                        6.

                        «deținător de deșeuri» înseamnă producătorul deșeurilor sau persoana fizică sau juridică care se află în posesia acestora;

                  […]

                        9.

                        «gestionarea deșeurilor» înseamnă colectarea, transportul, valorificarea și eliminarea deșeurilor, inclusiv supervizarea acestor operațiuni și întreținerea ulterioară a amplasamentelor de eliminare, inclusiv acțiunile întreprinse de un comerciant sau un broker;

                        10.

                        «colectare» înseamnă strângerea deșeurilor, inclusiv sortarea și stocarea preliminară a deșeurilor, în vederea transportării la o instalație de tratare;

                        11.

                        «colectare separată» înseamnă colectarea în cadrul căreia un flux de deșeuri este păstrat separat în funcție de tipul și natura deșeurilor, cu scopul de a facilita tratarea specifică a acestora;

                  […]

                        14.

                        «tratare» înseamnă operațiunile de valorificare sau eliminare, inclusiv pregătirea prealabilă valorificării sau eliminării;

                  […]

                        17.

                        «reciclare» înseamnă orice operațiune de valorificare prin care deșeurile sunt transformate în produse, materiale sau substanțe pentru a‑și îndeplini funcția lor inițială sau pentru alte scopuri. Aceasta include retratarea materialelor organice, dar nu include valorificarea energetică și conversia în vederea folosirii materialelor drept combustibil sau pentru operațiunile de umplere;

                  […]”

               7

               Articolul 11 alineatul (1) din Directiva 2008/98 prevede:
               „Statele membre adoptă măsurile corespunzătoare pentru a promova reutilizarea produselor și activitățile de pregătire pentru reutilizare, în special prin măsuri de stimulare a creării unor rețele de reutilizare și reparare și prin sprijinirea acestora, prin utilizarea unor instrumente economice, a unor criterii referitoare la achizițiile publice, prin obiective cantitative sau alte măsuri.
               Statele membre iau măsuri de promovare a reciclării de înaltă calitate și, în acest scop, introduc sisteme de colectare separată a deșeurilor, în cazul în care acest demers este posibil [și adecvat] din punct de vedere tehnic, economic și al protecției mediului, iar sistemele respective respectă standardele de calitate necesare pentru sectoarele de reciclare corespunzătoare.
               […]”

               8

               Articolul 14 din această directivă prevede:
               „(1)   În conformitate cu principiul «poluatorul plătește», costul gestionării deșeurilor urmează să fie suportat de producătorul inițial de deșeuri sau de deținătorii actuali ori deținătorii anteriori ai deșeurilor.
               (2)   Statele membre pot decide că respectivele costuri ale gestiunii deșeurilor urmează să fie suportate în întregime sau în parte de producătorul produsului din care derivă deșeul respectiv și că distribuitorii unui asemenea produs pot participa la aceste costuri.”

               9

               Articolul 15 alineatul (1) din Directiva 2008/98 prevede:
               „Statele membre iau măsurile necesare pentru a se asigura că orice producător inițial de deșeuri sau alt deținător de deșeuri efectuează el însuși operațiunea de tratare a deșeurilor sau transferă această operațiune unui agent, unei unități sau întreprinderi care desfășoară activități de tratare a deșeurilor sau unui colector de deșeuri public sau privat în conformitate cu articolele 4 și 13.”

         Dreptul croat

               10

               Articolul 20 alineatul (1) din Zakon o komunalnom gospodarstvu (Legea privind gestionarea serviciilor municipale), în versiunea în vigoare la data faptelor în discuție în litigiul principal, prevede:
               „Prețul serviciilor municipale permite finanțarea realizării următoarelor activități municipale:
               […]

                        4.

                        menținerea curățeniei în ceea ce privește colectarea și ridicarea deșeurilor municipale;

                        5.

                        depozitarea deșeurilor municipale
                        […]”

               11

               Articolul 4 din Zakon o održivom gospodarenju otpadom (Legea privind gestionarea durabilă a deșeurilor) prevede:
               „(1)   În sensul prezentei legi, se aplică următoarele definiții:
               […]

                        10.

                        «activitatea de colectare a deșeurilor» înseamnă procedurile de colectare normală și de colectare de urgență a deșeurilor, precum și procedura de colectare a deșeurilor într‑un parc de reciclare;

                  […]

                        39.

                        «deținător de deșeuri» înseamnă producătorul deșeurilor sau persoana fizică sau juridică care se află în posesia acestora;

                  […]

                        48.

                        «producător de deșeuri» înseamnă orice persoană ale cărei activități generează deșeuri și/sau care efectuează operațiuni de pretratare, de amestecare sau de alt tip, care duc la modificarea compoziției sau a naturii acestor deșeuri;
                        […]”

               12

               Articolul 6 alineatul (1) din această lege prevede că gestionarea deșeurilor se întemeiază pe respectarea principiilor care decurg din dreptul național, din acquis‑ul Uniunii și din dreptul internațional în materie de protecția mediului și în special pe principiul „poluatorul plătește”, potrivit căruia „producătorul de deșeuri, deținătorul anterior al deșeurilor sau deținătorul deșeurilor suportă costurile măsurilor de gestionare a deșeurilor și este responsabil din punct de vedere financiar pentru punerea în aplicare a măsurilor destinate să repare prejudiciile care au fost sau ar putea fi cauzate de deșeuri”.

               13

               Articolul 6 alineatul (2) din legea menționată prevede:
               „Costurile legate de gestionarea deșeurilor sunt suportate de fabricantul produsului din care derivă deșeurile sau de producătorul deșeurilor.”

               14

               Potrivit articolului 28 din aceeași lege:
               „(1)   Colectivitatea locală este obligată să garanteze pe teritoriul său:
               […]

                        2.

                        Colectarea separată a deșeurilor de hârtie, de metal, de sticlă, de plastic și de textile, precum și a deșeurilor municipale care ocupă mult spațiu (voluminoase);
                        […]”

               15

               Articolul 30 din Legea privind gestionarea durabilă a deșeurilor, intitulat „Serviciu public de colectare a deșeurilor municipale mixte și a deșeurilor municipale biodegradabile”, prevede:
               „(1)   Serviciul public de colectare a deșeurilor municipale mixte și a deșeurilor municipale biodegradabile include colectarea acestor deșeuri de la diferiți utilizatori, prin intermediul unor containere, într‑o anumită zonă de prestare de servicii, precum și transportul lor până la persoana abilitată să efectueze tratarea acestora.
               […]
               (6)   Utilizatorul serviciului vizat la alineatul (4) al prezentului articol este obligat să:
               […]

                        3.

                        suporte costurile gestionării deșeurilor municipale proporțional cu cantitatea de deșeuri predată prestatorului de servicii.”

               16

               Articolul 33 din această lege prevede:
               „(1)   Prestatorul de servicii este obligat să calculeze prețul serviciului public menționat la articolul 30 alineatul (1) din prezenta lege potrivit unei modalități care să garanteze aplicarea principiului «poluatorul plătește», o exploatare viabilă din punct de vedere economic, precum și siguranța, regularitatea și calitatea serviciului furnizat, în conformitate cu dispozițiile prezentei legi […]
               (2)   Prestatorul de servicii este obligat să factureze utilizatorului serviciul public menționat la articolul 30 alineatul (1) din prezenta lege proporțional cu cantitatea de deșeuri predată în perioada de contabilizare, acest criteriu privind cantitatea fiind întemeiat pe masa deșeurilor predate sau pe volumul containerelor pentru deșeuri și pe numărul de goliri ale acestor containere, în conformitate cu decizia prevăzută la articolul 30 alineatul (7) din prezenta lege.
               […]
               (4)   Prestatorul de servicii este obligat să includă în prețul serviciului public menționat la articolul 30 alineatul (1) din prezenta lege următoarele costuri: costurile de achiziție și de întreținere a echipamentelor de colectare a deșeurilor, costurile de transport al deșeurilor, costurile de tratare a deșeurilor și celelalte costuri prevăzute de regulamentul menționat la articolul 29 alineatul (10) din prezenta lege.
               […]”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               17

               Litigiul principal privește plata, solicitată de VG Čistoća domnului și doamnei Vladika, a unor facturi privind gestionarea de deșeuri menajere pentru lunile octombrie 2013-septembrie 2014, care se ridicau, pentru fiecare lună, la 78,61 kuna croate (HRK) (aproximativ 10,54 euro).

               18

               Pârâții din litigiul principal se opun plății părții facturilor care corespunde colectării selective, reciclării și depozitării deșeurilor care au făcut obiectul unor evacuări neautorizate în mediul înconjurător, precum și plății unei taxe specifice prin care se urmărește finanțarea de investiții de capital realizate de întreprinderea de gestionare a deșeurilor pentru operațiuni de reciclare. În schimb, ei nu se opun plății părții facturilor datorate pentru ridicarea și pentru depozitarea deșeurilor produse efectiv și ridicate.

               19

               VG Čistoća a sesizat Općinski sud u Velikoj Gorici (Tribunalul Municipal din Velika Gorica, Croația) pentru a obține plata sumelor datorate de domnul și de doamna Vladika.

               20

               Instanța de trimitere precizează că aceștia din urmă nu dispun decât de un container de 120 de litri și că VG Čistoća întocmește, pentru facturarea serviciilor sale de gestionare a deșeurilor, un decont lunar privind ridicarea deșeurilor, în funcție de dimensiunea containerelor utilizate. Această societate a realizat, așadar, o facturare întemeiată pe volumul containerelor golite, iar nu pe greutatea deșeurilor produse efectiv de pârâții din litigiul principal.

               21

               Această instanță consideră că, pentru a asigura respectarea principiului egalității, reclamanta din litigiul principal ar trebui să prevadă un dispozitiv de colectare care să permită să nu se factureze decât deșeurile produse efectiv de utilizatori. Instanța de trimitere consideră, în plus, că aceștia din urmă ar trebui să beneficieze de punerea la dispoziție a unor containere speciale pentru strângerea deșeurilor care fac obiectul unei colectări specifice (hârtie, plastic, deșeuri mixte). Instanța de trimitere adaugă că utilizatorii nu ar trebui să fie obligați să plătească pentru depozitarea deșeurilor prin reciclare. Ea ridică, așadar, problema dacă utilizatorii trebuie să plătească pentru toate rubricile care figurează în facturile întocmite pentru gestionarea deșeurilor municipale.

               22

               În acest context, Općinski sud u Velikoj Gorici (Tribunalul Municipal din Velika Gorica) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Cum se calculează taxa pentru colectarea și transportul deșeurilor menajere conform dreptului Uniunii? Cum plătesc cetățenii Uniunii facturile pentru colectarea și transportul deșeurilor municipale, și anume plătesc pentru colectarea și transportul deșeurilor menajere în funcție de volumul pubelelor sau al containerelor goale sau în funcție de volumul deșeurilor ridicate, fiind inclusă în taxă orice altă sumă?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               23

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 14 și articolul 15 alineatul (1) din Directiva 2008/98 trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care prevede, pe de o parte, că utilizatorii serviciului de tratare a deșeurilor plătesc un preț calculat în funcție de volumul containerului pus la dispoziția lor, iar nu în funcție de greutatea deșeurilor ridicate efectiv și, pe de altă parte, că acești utilizatori achită o taxă suplimentară, al cărei venit este destinat finanțării investițiilor necesare tratării deșeurilor colectate.

               24

               În temeiul articolului 14 din Directiva 2008/98 și în conformitate cu principiul „poluatorul plătește”, costul gestionării deșeurilor urmează să fie suportat de producătorul inițial de deșeuri sau de deținătorii actuali ori deținătorii anteriori ai deșeurilor. Această obligație financiară le revine acestor deținători în temeiul contribuției lor la producerea deșeurilor menționate (a se vedea prin analogie Hotărârea din 24 iunie 2008, Commune de Mesquer, C‑188/07, EU:C:2008:359, punctul 77, precum și Hotărârea din 16 iulie 2009, Futura Immobiliare și alții, C‑254/08, EU:C:2009:479, punctul 45).

               25

               În ceea ce privește finanțarea costului gestionării și eliminării deșeurilor urbane, în măsura în care este vorba despre un serviciu prestat în mod colectiv unui ansamblu de „deținători”, statele membre au obligația, în temeiul articolului 15 din Directiva 2008/98, de a se asigura că, în principiu, ansamblul utilizatorilor acestui serviciu, în calitatea lor de „deținători”, în sensul articolului 3 din această directivă, suportă în mod colectiv costul global al eliminării deșeurilor (a se vedea prin analogie Hotărârea din 16 iulie 2009, Futura Immobiliare și alții, C‑254/08, EU:C:2009:479, punctul 46).

               26

               În stadiul actual al dreptului Uniunii, nu există nicio reglementare adoptată în temeiul articolului 192 TFUE care să impună statelor membre o metodă precisă în ceea ce privește finanțarea costului eliminării deșeurilor urbane, astfel încât această finanțare poate, la alegerea statului membru în cauză, să fie asigurată fie prin intermediul unei taxe, fie al unei redevențe, fie prin orice altă modalitate. În aceste condiții, recurgerea la criterii de facturare întemeiate pe volumul containerului pus la dispoziția utilizatorilor, în funcție, printre altele, de suprafața bunurilor imobile pe care le ocupă, precum și de afectarea acestora, poate permite calcularea costurilor de eliminare a acestor deșeuri și repartizarea lor între diferiții deținători, în măsura în care acest parametru este de natură să influențeze în mod direct cuantumul costurilor menționate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iulie 2009, Futura Immobiliare și alții, C‑254/08, EU:C:2009:479, punctele 48 și 50).

               27

               În consecință, o reglementare națională precum cea în discuție în litigiul principal, care prevede, în scopul finanțării gestionării și eliminării deșeurilor urbane, un preț calculat pe baza unei evaluări a volumului de deșeuri generat, iar nu pe baza greutății deșeurilor efectiv produse și predate spre colectare, nu poate fi considerată, în stadiul actual al dreptului Uniunii, contrară articolului 14 și articolului 15 alineatul (1) din Directiva 2008/98 (a se vedea prin analogie Hotărârea din 16 iulie 2009, Futura Immobiliare și alții, C‑254/08, EU:C:2009:479, punctul 51).

               28

               Situația este aceeași în ceea ce privește instituirea unei taxe suplimentare prin care se urmărește finanțarea investițiilor necesare tratării deșeurilor, inclusiv reciclarea lor.

               29

               Astfel, în conformitate cu articolul 15 alineatul (1) din Directiva 2008/98, statele membre trebuie să ia măsurile necesare pentru a se asigura că producătorii de deșeuri participă în mod colectiv la investițiile necesare pentru îndeplinirea obiectivelor enunțate la articolul 11 alineatul (1), la articolul 14 și la articolul 15 alineatul (1) din Directiva 2008/98, în temeiul contribuției lor la producerea deșeurilor (a se vedea prin analogie Hotărârea din 24 iunie 2008, Commune de Mesquer, C‑188/07, EU:C:2008:359, punctul 77, precum și Hotărârea din 16 iulie 2009, Futura Immobiliare și alții, C‑254/08, EU:C:2009:479, punctul 46).

               30

               Deși, în acest domeniu și în stadiul actual al dreptului Uniunii, autoritățile naționale competente dispun de o largă marjă de apreciere în ceea ce privește stabilirea modalităților de calcul al prețurilor precum costurile gestionării deșeurilor și taxa suplimentară în discuție în litigiul principal, revine totuși instanței de trimitere sarcina de a verifica, pe baza elementelor de fapt și de drept care i‑au fost prezentate, dacă prețul solicitat, precum și această taxă suplimentară nu conduc la impunerea în sarcina anumitor „deținători” de costuri vădit disproporționate în raport cu volumele sau cu natura deșeurilor pe care le pot produce (a se vedea prin analogie Hotărârea din 16 iulie 2009, Futura Immobiliare și alții, C‑254/08, EU:C:2009:479, punctele 55 și 56).

               31

               În acest scop, trebuie în special să se țină seama de criterii legate de tipul de bunuri imobile ocupate de utilizatori, de suprafața și de afectarea acestor bunuri, de capacitatea productivă a „deținătorilor” deșeurilor, de volumul containerelor puse la dispoziția utilizatorilor, precum și de frecvența strângerii deșeurilor, în măsura în care acești parametri sunt de natură să influențeze în mod direct cuantumul costurilor gestionării și ale eliminării deșeurilor.

               32

               Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 14 și articolul 15 alineatul (1) din Directiva 2008/98 trebuie interpretate în sensul că, în stadiul actual al dreptului Uniunii, nu se opun unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care prevede, în scopul finanțării unui serviciu de gestionare și de eliminare a deșeurilor urbane, un preț calculat pe baza unei evaluări a volumului de deșeuri generat de utilizatorii acestui serviciu, iar nu pe baza cantității de deșeuri efectiv produse și predate spre colectare de aceștia, precum și plata de către utilizatori, în calitatea lor de deținători ai deșeurilor, a unei taxe suplimentare din al cărei venit se urmărește finanțarea de investiții de capital necesare tratării deșeurilor, inclusiv reciclarea lor. Revine însă instanței de trimitere sarcina de a verifica, pe baza elementelor de fapt și de drept care i‑au fost prezentate, dacă aceasta nu conduce la impunerea anumitor „deținători” de costuri vădit disproporționate în raport cu volumele sau cu natura deșeurilor pe care le pot produce. În acest scop, instanța națională va putea în special să țină seama de criterii legate de tipul de bunuri imobile ocupate de utilizatori, de suprafața și de afectarea acestor bunuri, de capacitatea productivă a „deținătorilor”, de volumul containerelor puse la dispoziția utilizatorilor, precum și de frecvența strângerii deșeurilor, în măsura în care acești parametri sunt de natură să influențeze în mod direct cuantumul costurilor gestionării deșeurilor.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               33

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:

                     Articolul 14 și articolul 15 alineatul (1) din Directiva 2008/98/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 19 noiembrie 2008 privind deșeurile și de abrogare a anumitor directive trebuie interpretate în sensul că, în stadiul actual al dreptului Uniunii, nu se opun unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care prevede, în scopul finanțării unui serviciu de gestionare și de eliminare a deșeurilor urbane, un preț calculat pe baza unei evaluări a volumului de deșeuri generat de utilizatorii acestui serviciu, iar nu pe baza cantității de deșeuri efectiv produse și predate spre colectare de aceștia, precum și plata de către utilizatori, în calitatea lor de deținători ai deșeurilor, a unei taxe suplimentare din al cărei venit se urmărește finanțarea de investiții de capital necesare tratării deșeurilor, inclusiv reciclarea lor. Revine însă instanței de trimitere sarcina de a verifica, pe baza elementelor de fapt și de drept care i‑au fost prezentate, dacă aceasta nu conduce la impunerea în sarcina anumitor „deținători” de costuri vădit disproporționate în raport cu volumele sau cu natura deșeurilor pe care le pot produce. În acest scop, instanța națională va putea în special să țină seama de criterii legate de tipul de bunuri imobile ocupate de utilizatori, de suprafața și de afectarea acestor bunuri, de capacitatea productivă a „deținătorilor”, de volumul containerelor puse la dispoziția utilizatorilor, precum și de frecvența strângerii deșeurilor, în măsura în care acești parametri sunt de natură să influențeze în mod direct cuantumul costurilor gestionării deșeurilor.

                     Semnături

            (
            1
         )	Limba de procedură: croata.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a cincea) din 9 septembrie 2010. # Axis AB împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale ETRAX - Mărci naționale figurative anterioare ce conţin elementele verbale ETRA I+D - Motiv relativ de refuz - Admisibilitatea căii de atac în fața camerei de recurs - Norma 49 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 2868/95 și articolul 59 din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenit articolul 60 din Regulamentul (CE) nr. 207/2009]. # Cauza T-70/08.

text:
      Cauza T‑70/08
      Axis AB
      împotriva
      Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI)
      „Marcă comunitară — Procedură de opoziție — Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale ETRAX — Mărci naționale figurative anterioare ce conțin elementele verbale ETRA I+D — Motiv relativ de refuz — Admisibilitatea căii de atac în fața camerei de recurs — Norma 49 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 2868/95 și articolul 59 din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenit articolul
         60 din Regulamentul (CE) nr. 207/2009]”

      Sumarul hotărârii
      1.      Marcă comunitară — Procedura căii de atac — Termenul și forma căii de atac — Formulare în scris și într‑un termen de două
            luni — Viramentul sumei corespunzătoare taxei pentru calea de atac — Act insuficient în sine
      (Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 59)
      2.      Marcă comunitară — Procedura căii de atac — Acțiune în fața instanței comunitare — Rolul procedural al Oficiului
      [Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 134 alin. (3)]
      3.      Marcă comunitară — Procedura căii de atac — Acțiune în fața instanței comunitare — Competența Tribunalului — Controlul legalității
            deciziilor camerelor de recurs
      [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 63 alin. (3)]
      1.      În temeiul articolului 59 din Regulamentul nr. 40/94 privind marca comunitară, calea de atac împotriva unei decizii a organelor
         Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) trebuie formulată în scris și depusă
         la Oficiu în termen de două luni de la data notificării deciziei.

      Deși, potrivit acestui articol, calea de atac se consideră ca fiind înaintată numai după achitarea taxei pentru calea de atac,
         simplul virament al sumei corespunzătoare nu poate fi considerat ca echivalent cu cererea de introducere a căii de atac impusă
         de articolul menționat.

      (a se vedea punctele 22 și 23)
      2.      Dacă articolul 134 alineatul (3) din Regulamentul de procedură al Tribunalului prevede că un intervenient poate, în memoriul
         său în răspuns, să formuleze concluzii privind anularea sau reformarea deciziei camerei de recurs cu privire la un aspect
         neinvocat în cererea introductivă, din această dispoziție reiese, per a contrario, că Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) nu poate, în ceea ce îl privește,
         să formuleze astfel de concluzii.

      (a se vedea punctul 27)
      3.      Tribunalul efectuează un control de legalitate al deciziilor organelor Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne
         (mărci, desene și modele industriale). Dacă Tribunalul ajunge la concluzia că o asemenea decizie, pusă în discuție în cadrul
         unei acțiuni cu care este sesizat, este afectată de o nelegalitate, trebuie să o anuleze. Acesta nu poate respinge acțiunea
         înlocuind motivarea organului competent al Oficiului, emitentul actului atacat, cu propria motivare.

      (a se vedea punctul 29)
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a cincea)
      9 septembrie 2010(*)

      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale ETRAX – Mărci naționale figurative anterioare ce conţin elementele verbale ETRA I+D – Motiv relativ de refuz – Admisibilitatea căii de atac în fața camerei de recurs – Norma 49 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 2868/95 și articolul 59 din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenit articolul
         60 din Regulamentul (CE) nr. 207/2009]”

      În cauza T‑70/08,
      Axis AB, cu sediul în Lund (Suedia), reprezentată de J. Norderyd, avocat,

      reclamantă,
      împotriva
      Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de domnul A. Folliard‑Monguiral, în calitate de agent,

      pârât,
      cealaltă parte în procedura care s‑a aflat pe rolul camerei de recurs a OAPI fiind
      Etra Investigación y Desarrollo, SA, cu sediul în Valencia (Spania),

      având ca obiect o acțiune introdusă împotriva Deciziei Camerei a doua de recurs a OAPI din 27 noiembrie 2007 (cauza R 334/2007‑2),
         privind o procedură de opoziție între Etra Investigación y Desarrollo, SA și Axis AB,

      TRIBUNALUL (Camera a cincea),
      compus din domnii M. Vilaras, președinte, M. Prek și V. M. Ciucă (raportor), judecători,
      grefier: domnul N. Rosner, administrator,
      având în vedere cererea depusă la grefa Tribunalului la 12 februarie 2008,
      având în vedere memoriul în răspuns depus la grefa Tribunalului la 9 iunie 2008,
      în urma ședinței din 29 aprilie 2010,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
       Istoricul cauzei
      1        La 17 iunie 2004, reclamanta, Axis AB, a formulat o cerere de înregistrare a unei mărci comunitare la Oficiul pentru Armonizare
         în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) în temeiul Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului
         din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146), cu modificările
         ulterioare [înlocuit prin Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca comunitară (JO
         L 78, p. 1)].

      2        Marca a cărei înregistrare a fost solicitată este marca verbală ETRAX.

      3        Produsele și serviciile pentru care s‑a solicitat înregistrarea fac parte, după limitarea intervenită în cursul procedurii
         în fața OAPI, din clasele 9 și 42 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și
         serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările ulterioare.

      4        Cererea de înregistrare a mărcii comunitare a fost publicată în Buletinul mărcilor comunitare nr. 31/2005 din 1 august 2005.

      5        La 14 octombrie 2005, Etra Investigacion y Desarrollo, SA a formulat opoziție în temeiul articolului 42 din Regulamentul nr. 40/94
         (devenit articolul 41 din Regulamentul nr. 207/2009) împotriva înregistrării mărcii solicitate pentru produsele și serviciile
         vizate la punctul 3 de mai sus.

      6        Opoziția era întemeiată pe următoarele mărci anterioare:

      –        marca figurativă spaniolă nr. 2194122 depusă la 5 noiembrie 1998 și înregistrată la 22 noiembrie 1999 pentru produse care
         fac parte din clasa 9 („Aparate și instrumente de uz științific, nautic, topografic, electric, pentru fotografie, cinematografie,
         optică, cântărire, măsurare, semnalizare, verificare, salvare și învățământ; aparate pentru înregistrarea, transmiterea și
         reproducerea sunetului sau imaginii; suporturi magnetice de înregistrare, discuri acustice; automate de vânzare și mecanisme
         pentru aparate care funcționează cu fise; case de marcat, mașini de calculat, echipamente de prelucrare a datelor și calculatoare;
         echipament pentru stingerea incendiilor”), reprezentată în continuare:

      –        marca figurativă spaniolă nr. 2413572, depusă la 9 iulie 2001 și înregistrată la 8 ianuarie 2002 pentru produse care fac parte
         din clasa 9 („Aparate și instrumente de uz științific, nautic, topografic, pentru fotografie, cinematografie, optică, cântărire,
         măsurare, semnalizare, verificare, salvare și învățământ; aparate pentru înregistrarea, transmiterea și reproducerea sunetului
         sau imaginii; suporturi magnetice de înregistrare, discuri acustice; automate de vânzare și mecanisme pentru aparate care
         funcționează cu fise; case de marcat, mașini de calculat, echipamente de prelucrare a datelor și calculatoare; echipament
         pentru stingerea incendiilor”), reprezentată în continuare:

      –        marca figurativă spaniolă nr. 2413574 depusă la 9 iulie 2001 și înregistrată la 22 aprilie 2002 pentru serviciile care fac
         parte din clasa 42: („Servicii de inginerie; servicii de analiză și cercetare industrială, electrică și electronică”), reprezentată
         în continuare:

      7        Motivul invocat în susținerea opoziției a fost riscul de confuzie în sensul articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul
         nr. 40/94 [devenit articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009].

      8        La 11 decembrie 2006, divizia de opoziție a respins opoziția în totalitate, considerând că diferențele dintre semne erau de
         natură să excludă existența unui risc de confuzie între mărcile anterioare și marca solicitată.

      9        La 21 februarie 2007, a parvenit la OAPI o cale de atac, nedatată, formulată împotriva deciziei diviziei de opoziție.

      10      Prin Decizia din 27 noiembrie 2007 (denumită în continuare „decizia atacată”), Camera a doua de recurs a OAPI a admis calea
         de atac, anulând decizia diviziei de opoziție și respingând cererea de înregistrare în totalitate.

      11      Mai exact, camera de recurs a examinat, mai întâi, problema admisibilității și a considerat că, deși cererea nedatată de introducere
         a căii de atac a fost primită de OAPI la 21 februarie 2007, și anume după expirarea termenului de introducere a căii de atac,
         la 12 februarie 2007, achitarea taxei pentru calea de atac prin virament bancar „[î]ndeplinise rolul de cerere de introducere
         a căii de atac în vederea admisibilității”, dat fiind că aceasta fusese efectuată în termen și cuprindea informațiile detaliate
         impuse de norma 48 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 2868/95 al Comisiei din 13 decembrie 1995 (JO L 303, p. 1, Ediție
         specială, 17/vol. 1, p. 189).

       Concluziile părților
      12      Reclamanta a solicitat Tribunalului:

      –        anularea deciziei atacate;
      –        obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată.
      13      OAPI a solicitat Tribunalului:

      –        respingerea acțiunii;
      –        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
      14      În cadrul ședinței, ca urmare a unei întrebări adresate de Tribunal, OAPI a arătat că solicita Tribunalului fie respingerea
         acțiunii pe fond, fie reformarea deciziei atacate pe baza raportului de transmitere a unui fax, raport care a fost expediat
         de cealaltă parte în procedura care s‑a aflat pe rolul camerei de recurs.

       În drept
      15      În susținerea acțiunii sale, reclamanta invocă în esență două motive, întemeiate pe încălcarea normei 49 alineatele (1) și
         (2) din Regulamentul nr. 2868/95 și, respectiv, pe încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94.

      16      În primul rând, trebuie să se examineze primul motiv, întemeiat pe încălcarea normei 49 alineatele (1) și (2) din Regulamentul
         nr. 2868/95.

       Argumentele părților
      17      Reclamanta impută camerei de recurs că a încălcat norma 49 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 2868/95. Mai exact,
         aceasta arată că în mod eronat a considerat camera de recurs că respectiva cale de atac era admisibilă în conformitate cu
         norma 49 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2868/95, cât timp documentul justificativ al viramentului bancar, efectuat pentru
         achitarea taxei pentru calea de atac, era redactat în spaniolă, contrar prevederilor normei 48 alineatul (2) din Regulamentul
         nr. 2868/95, potrivit căreia cererea de introducere a căii de atac se depune în limba de procedură a deciziei atacate, și
         anume, în speță, engleza.

      18      OAPI recunoaște că respectiva cameră de recurs a încălcat norma 49 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 2868/95. Cu
         toate acestea, OAPI susține că, potrivit unui principiu de drept al Uniunii Europene, eroarea săvârșită de camera de recurs
         nu este suficientă pentru a justifica anularea deciziei atacate, deoarece această „neregularitate procedurală” nu ar fi putut
         avea „o influență decisivă” asupra admisibilității căii de atac în fața camerei de recurs.

      19      Potrivit OAPI, calea de atac în fața camerei de recurs era admisibilă pentru motivul că partea care a formulat opoziția a
         depus, la 21 februarie 2007, un raport de transmitere a unui fax care atesta că, la 8 februarie 2007, fusese trimisă o cerere
         de introducere a unei căi de atac care îndeplinea toate condițiile prevăzute de norma 48 din Regulamentul nr. 2868/95. Or,
         deși OAPI nu a găsit dovada primirii acestui fax, potrivit jurisprudenței [Hotărârea Tribunalului din 19 aprilie 2005, Success‑Marketing/OAPI
         – Chipita (PAN & CO), T‑380/02 și T‑128/03, Rec., p. II‑1233], data de primire a unui document ar putea fi dovedită printr‑un
         raport de transmitere a unui fax.

       Aprecierea Tribunalului
      20      În primul rând trebuie să se examineze motivul întemeiat pe încălcarea normei 49 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2868/95.

      21      Potrivit normei 49 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2868/95, în cazul în care calea de atac nu îndeplinește, printre altele,
         condițiile prevăzute la articolul 59 din Regulamentul nr. 40/94 (devenit articolul 60 din Regulamentul nr. 207/2009), camera
         de recurs o respinge ca inadmisibilă, cu excepția cazului în care aceste nereguli au fost remediate înainte de expirarea termenului
         prevăzut la acest din urmă articol, și anume în termen de două luni de la notificarea deciziei atacate.

      22      În temeiul articolului 59 din Regulamentul nr. 40/94, calea de atac trebuie formulată în scris și depusă la OAPI în termen
         de două luni de la data notificării deciziei și se consideră ca fiind înaintată numai după achitarea taxei pentru calea de
         atac.

      23      În această privință, trebuie amintit că reiese din jurisprudența Tribunalului că, deși, potrivit articolului 59 din Regulamentul
         nr. 40/94, calea de atac se consideră ca fiind înaintată numai după achitarea taxei pentru calea de atac, simplul virament
         al sumei corespunzătoare nu poate fi considerat ca echivalent cu cererea de introducere a căii de atac impusă de articolul
         menționat [Hotărârea Tribunalului din 31 mai 2005, Solo Italia/OAPI – Nuova Sala (PARMITALIA), T‑373/03, Rec., p. II‑1881,
         punctul 58].

      24      În speță, camera de recurs a considerat că, deși cererea nedatată de introducere a căii de atac a fost primită de OAPI la
         21 februarie 2007, și anume după expirarea termenului de introducere a căii de atac, la 12 februarie 2007, achitarea taxei
         pentru calea de atac prin virament bancar „[î]ndeplinise rolul de cerere de introducere a căii de atac în vederea admisibilității”,
         dat fiind că aceasta fusese efectuată în termen și cuprindea informațiile detaliate impuse de norma 48 alineatul (1) din Regulamentul
         nr. 2868/95.

      25      Prin urmare, camera de recurs nu a respectat condiția privind existența unei cereri de introducere a unei căi de atac în sensul
         articolului 59 din Regulamentul nr. 40/94, astfel cum a fost interpretată aceasta de jurisprudența citată anterior, și, prin
         urmare, a încălcat norma 49 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2868/95.

      26      În ceea ce privește susținerile OAPI potrivit cărora această eroare săvârșită de camera de recurs trebuie considerată drept
         o neregularitate care nu determină anularea deciziei atacate, deoarece, în lipsa acesteia, decizia nu ar fi avut un conținut
         diferit, trebuie arătat că, în memoriul în răspuns, OAPI a solicitat numai respingerea acțiunii reclamantei. Abia în cadrul
         ședinței acesta a declarat că solicita Tribunalului fie respingerea căii de atac, fie reformarea deciziei atacate pe baza
         raportului de transmitere a unui fax, raport care a fost expediat de cealaltă parte în procedura care s‑a aflat pe rolul camerei
         de recurs.

      27      Dacă această declarație trebuie înțeleasă ca formularea, pentru prima oară în cadrul ședinței, a unui capăt de cerere în reformare,
         un astfel de capăt de cerere trebuie respins ca inadmisibil, chiar independent de caracterul său eventual tardiv. Astfel,
         dacă articolul 134 alineatul (3) din Regulamentul de procedură al Tribunalului prevede că „[u]n intervenient […] poate, în
         memoriul său în răspuns […], să formuleze concluzii privind anularea sau reformarea deciziei camerei de recurs cu privire
         la un aspect neinvocat în cererea introductivă”, din această dispoziție reiese, pera contrario, că OAPI nu poate, în ceea ce îl privește, să formuleze astfel de concluzii (Hotărârea Curții din 12 octombrie 2004, Vedial/OAPI,
         C‑106/03 P, Rec., p. I‑9573, punctul 34).

      28      În măsura în care, printr‑o asemenea argumentare, OAPI solicită Tribunalului să respingă calea de atac și astfel să confirme
         decizia atacată, efectuând o substituire de motive, nici această argumentare nu poate avea câștig de cauză.

      29      Astfel, trebuie amintit că Tribunalul efectuează un control de legalitate al deciziilor organelor OAPI. Dacă Tribunalul ajunge
         la concluzia că o asemenea decizie, pusă în discuție în cadrul unei acțiuni cu care este sesizat, este afectată de o nelegalitate,
         trebuie să o anuleze. Acesta nu poate respinge acțiunea înlocuind motivarea organului competent al OAPI, emitentul actului
         atacat, cu propria motivare [Hotărârea Tribunalului din 25 martie 2009, Kaul/OAPI – Bayer (ARCOL), T‑402/07, Rep., p. II‑737,
         punctul 49].

      30      În speță, s‑a arătat deja că această concluzie a camerei de recurs cu privire la admisibilitatea căii de atac care i‑a fost
         înaintată se baza exclusiv pe documentul justificativ al viramentului bancar, camera de recurs asimilându‑l cu o cerere de
         introducere a unei căi de atac. De asemenea, s‑a arătat că respectiva concluzie a camerei de recurs din decizia atacată era
         afectată de o eroare de drept (a se vedea punctul 25 de mai sus).

      31      În schimb, camera de recurs nu s‑a bazat în niciun caz pe raportul de transmitere a unui fax, evocat de OAPI în cadrul argumentării
         sale. La punctul 9 din decizia atacată, camera de recurs s‑a limitat la a afirma, în această privință, cele ce urmează:

      „Partea care a formulat opoziția susține că prezentarea căii de atac a avut loc la 8 februarie 2007, înainte de data limită,
         și prezintă un raport de transmitere a unui fax în susținerea acestui argument. Cu toate acestea, [OAPI] a găsit indicii referitoare
         la acest document considerat a fi fost primit la data menționată mai sus.”

      32      În aceste condiții, decizia atacată trebuie să fie anulată. Revine, eventual, camerei de recurs obligația de a aprecia dacă
         și în ce măsură documentul menționat mai sus, evocat de OAPI în cadrul argumentării sale, poate avea o influență asupra admisibilității
         căii de atac care i‑a fost înaintată de partea care a formulat opoziția.

      33      În lumina considerațiilor ce precedă, trebuie să se constate că primul motiv trebuie primit, iar decizia atacată trebuie anulată
         în acest temei, fără a mai fi necesară examinarea obiecției întemeiate pe încălcarea normei 49 alineatul (2) din Regulamentul
         nr. 2868/95, nici a celui de al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul
         nr. 40/94.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      34      Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât OAPI a căzut în pretenții, este necesară obligarea acestuia la plata cheltuielilor
         de judecată, potrivit cererii reclamantei.

      Pentru aceste motive,
      TRIBUNALUL (Camera a cincea)
      declară și hotărăște:
      1)      Anulează Decizia Camerei a doua de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (OAPI) (mărci, desene și
            modele industriale) din 27 noiembrie 2007 (cauza R 334/2007‑2), privind o procedură de opoziție între Etra Investigación y
            Desarrollo, SA și Axis AB.
      2)      OAPI suportă, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, și cheltuielile de judecată efectuate de Axis.

               Vilaras

                Prek

                Ciucă

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 9 septembrie 2010.
      Semnături
      * Limba de procedură: engleza.