title: Hotărârea Curții (camera a treia) din 13 octombrie 2011.#Aurora Sousa Rodríguez și alții împotriva Air France SA.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Pontevedra - Spania.#Trimitere preliminară - Transport aerian - Regulamentul (CE) nr. 261/2004 - Articolul 2 litera (l) - Compensarea pasagerilor în eventualitatea anulării unui zbor - Noțiunea «anulare» - Articolul 12 - Noțiunea «compensații suplimentare» - Compensare în temeiul dreptului național.#Cauza C-83/10.

text:
      Cauza C‑83/10
      Aurora Sousa Rodríguez și alții
      împotriva
      Air France SA
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Pontevedra)
      „Trimitere preliminară – Transport aerian – Regulamentul (CE) nr. 261/2004 – Articolul 2 litera (l) – Compensarea pasagerilor în eventualitatea anulării unui zbor – Noțiunea «anulare» – Articolul 12 – Noțiunea «compensații suplimentare» – Compensare în temeiul dreptului național”
      Sumarul hotărârii
      1.        Transporturi – Transporturi aeriene – Regulamentul nr. 261/2004 – Norme comune în materie de compensare și de asistență a
            pasagerilor în eventualitatea refuzului la îmbarcare și anulării sau întârzierii prelungite a zborurilor – Anulare – Noțiune
      [Regulamentul nr. 261/2004 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 2 lit. (l) și art. 5 alin. (3)]
      2.        Transporturi – Transporturi aeriene – Regulamentul nr. 261/2004 – Norme comune în materie de compensare și de asistență a
            pasagerilor în eventualitatea refuzului la îmbarcare și anulării sau întârzierii prelungite a zborurilor – Compensații suplimentare
            – Domeniu de aplicare – Includerea prejudiciului moral – Includere
      (Regulamentul nr. 261/2004 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 8, 9 și 12; Convenția de la Montréal din 1999)
      1.        Noțiunea „anulare”, astfel cum este definită la articolul 2 litera (l) din Regulamentul nr. 261/2004 de stabilire a unor norme
         comune în materie de compensare și de asistență a pasagerilor în eventualitatea refuzului la îmbarcare și anulării sau întârzierii
         prelungite a zborurilor și de abrogare a Regulamentului nr. 295/91, trebuie interpretată în sensul că nu vizează numai ipoteza
         absenței oricărei decolări a aeronavei în cauză, ci include și situația în care această aeronavă a decolat, însă ulterior
         a fost nevoită, indiferent din ce motiv, să revină la aeroportul de plecare, iar pasagerii aeronavei respective au fost transferați
         pe alte zboruri.

      Motivul pentru care aeronava a fost nevoită să revină la aeroportul de plecare nu are incidență în această privință. Astfel,
         acest motiv este relevant doar pentru a stabili dacă, eventual, anularea respectivă este cauzată de împrejurări excepționale
         care nu au putut fi evitate în pofida adoptării tuturor măsurilor posibile, în sensul articolului 5 alineatul (3) din Regulamentul
         nr. 261/2004, caz în care nu se datorează nicio compensație.

      (a se vedea punctele 34 și 35 și dispozitiv 1)
      2.        Noțiunea „compensație suplimentară”, menționată la articolul 12 din Regulamentul nr. 261/2004 de stabilire a unor norme comune
         în materie de compensare și de asistență a pasagerilor în eventualitatea refuzului la îmbarcare și anulării sau întârzierii
         prelungite a zborurilor și de abrogare a Regulamentului nr. 295/91, trebuie interpretată în sensul că permite instanței naționale
         să compenseze, în condițiile prevăzute de Convenția pentru unificarea anumitor norme referitoare la transportul aerian internațional
         sau de dreptul național, prejudiciul, inclusiv cel moral, rezultat din neexecutarea contractului de transport aerian. În schimb,
         noțiunea „compensație suplimentară” nu poate să servească instanței naționale drept temei juridic pentru obligarea operatorului
         de transport aerian la rambursarea, către pasagerii al căror zbor a fost întârziat sau anulat, a cheltuielilor pe care aceștia
         au trebuit să le efectueze din cauza nerespectării de către acest operator de transport a obligațiilor de asistență și de
         deservire prevăzute la articolele 8 și 9 din acest regulament.

      (a se vedea punctul 46 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      13 octombrie 2011(*)

      „Trimitere preliminară – Transport aerian – Regulamentul (CE) nr. 261/2004 – Articolul 2 litera (l) – Compensarea pasagerilor în eventualitatea anulării unui zbor – Noțiunea «anulare» – Articolul 12 – Noțiunea «compensații suplimentare» – Compensare în temeiul dreptului național”
      În cauza C‑83/10,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Juzgado de
         lo Mercantil nº 1 de Pontevedra (Spania), prin decizia din 1 februarie 2010, primită de Curte la 11 februarie 2010, în procedura

      Aurora Sousa Rodríguez,
      Yago López Sousa,
      Rodrigo Manuel Puga Lueiro,
      Luis Ángel Rodríguez González,
      María del Mar Pato Barreiro,
      Manuel López Alonso,
      Yaiza Pato Rodríguez
      împotriva
      Air France SA,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, domnul J. Malenovský (raportor), doamna R. Silva de Lapuerta, domnii
         E. Juhász și D. Šváby, judecători,

      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru doamna Sousa Rodríguez, domnii López Sousa, Puga Lueiro, Rodríguez González, doamna Pato Barreiro, domnul López Alonso
         și doamna Pato Rodríguez, de J. Portela Leiros, Procurador de los Tribunales, asistat de J. González Pérez, abogado;

      –        pentru guvernul francez, de domnii G. de Bergues și M. Perrot, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul italian, de doamna G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de doamna M. Russo, avvocato dello Stato;
      –        pentru guvernul polonez, de domnul M. Szpunar, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de domnul S. Hathaway, în calitate de agent, asistat de domnul D. Beard, barrister;
      –        pentru Comisia Europeană, de doamna L. Lozano Palacios și de domnul K. Simonsson, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 28 iunie 2011,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 2 litera (l) și a articolului 12 din
         Regulamentul (CE) nr. 261/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 februarie 2004 de stabilire a unor norme
         comune în materie de compensare și de asistență a pasagerilor în eventualitatea refuzului la îmbarcare și anulării sau întârzierii
         prelungite a zborurilor și de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 295/91 (JO L 46, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 12, p. 218).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între șapte pasageri, pe de o parte, și Air France SA (denumită în
         continuare „Air France”), pe de altă parte, privind compensarea prejudiciului pe care acești pasageri consideră că l‑au suferit
         în urma întârzierilor prelungite și a neplăcerilor create de problemele tehnice survenite la aeronava acestei companii aeriene
         cu ocazia unui zbor între Paris (Franța) și Vigo (Spania).

       Cadrul juridic
       Dreptul internațional
      3        Comunitatea Europeană a participat la Conferința diplomatică internațională de drept aerian care a avut loc la Montréal în
         perioada 10-28 mai 1999 și care s‑a încheiat, la 28 mai 1999, cu adoptarea Convenției pentru unificarea anumitor norme referitoare
         la transportul aerian internațional (denumită în continuare „Convenția de la Montréal”) și a semnat această convenție la data
         de 9 decembrie 1999.

      4        La 5 aprilie 2001, Consiliul Uniunii Europene a adoptat Decizia 2001/539/CE privind încheierea de către Comunitatea Europeană
         a Convenției pentru unificarea anumitor norme referitoare la transportul aerian internațional (Convenția de la Montréal) (JO
         L 194, p. 38, Ediție specială, 07/vol. 8, p. 112). Această convenție a intrat în vigoare în ceea ce privește Uniunea Europeană
         la 28 iunie 2004.

      5        Articolul 19 din Convenția de la Montréal, intitulat „Întârziere”, care figurează în capitolul III din această convenție,
         intitulat „Răspunderea transportatorului și limitele compensării daunelor”, prevede:

      „Transportatorul este răspunzător de prejudiciul rezultat dintr‑o întârziere în transportul aerian de pasageri, de bagaje
         sau de mărfuri. Cu toate acestea, transportatorul nu este răspunzător de prejudiciul cauzat de o întârziere dacă dovedește
         că el, prepușii și mandatarii săi au luat toate măsurile care puteau să se impună în mod rezonabil pentru a evita prejudiciul
         sau că le‑a fost imposibil să ia respectivele măsuri.”

      6        Alineatul (1) al articolului 22 din convenția menționată, intitulat „Limitele răspunderii cu privire la întârzieri, bagaje
         și mărfuri”, din cuprinsul aceluiași capitol III, prevede:

      „În cazul prejudiciilor cauzate datorită întârzierii în transportul persoanelor, astfel cum s‑a specificat la articolul 19,
         răspunderea transportatorului pentru fiecare pasager este limitată la suma de 4 150 DST pentru fiecare pasager.”

      7        Articolul 29 din Convenția de la Montréal, intitulat „Temeiul solicitării despăgubirilor”, prevede:

      „În transportul de pasageri, bagaje și mărfuri, orice acțiune în despăgubire, indiferent dacă se justifică prin prezenta convenție,
         prin contract, printr‑o acțiune ilicită sau prin alte cauze, poate fi introdusă numai în conformitate cu condițiile și limitele
         de răspundere stabilite în prezenta convenție [...]”

       Dreptul Uniunii
       Regulamentul (CE) nr. 2027/97
      8        Articolul 1 din Regulamentul (CE) nr. 2027/97 al Consiliului din 9 octombrie 1997 privind răspunderea operatorilor de transport
         aerian privind transportul aerian al pasagerilor și al bagajelor acestora (JO L 285, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 4, p. 170),
         astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 889/2002 al Parlamentului European și al Consiliului din 13 mai 2002
         (JO L 140, p. 2, Ediție specială, 07/vol. 9, p. 146, denumit în continuare „Regulamentul nr. 2027/97”), prevede:

      „Prezentul regulament pune în aplicare dispozițiile relevante ale Convenției de la Montréal […]”
      9        Articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2027/97 prevede:

      „Răspunderea unui operator de transport aerian comunitar cu privire la pasageri și bagajele acestora este reglementată de
         toate dispozițiile Convenției de la Montréal privind o astfel de răspundere.”

       Regulamentul nr. 261/2004
      10      Considerentele (10) și (17) ale Regulamentului nr. 261/2004 prevăd:

      „(10) Pasagerii cărora li se refuză îmbarcarea împotriva voinței lor ar trebui să aibă posibilitatea fie de a‑și anula zborul, cu
         rambursarea costului biletelor sau să‑și poată continua zborul în condiții satisfăcătoare și să beneficieze de servicii corespunzătoare
         pe durata așteptării unui zbor următor.

      [...]
      (17)      Pasagerii ale căror zboruri sunt întârziate pentru o durată specificată ar trebui să beneficieze de servicii corespunzătoare
         și să aibă posibilitatea de a‑și anula zborurile, cu rambursarea costului biletelor, sau de a le putea continua în condiții
         satisfăcătoare.”

      11      Articolul 1 alineatul (1) din acest regulament, intitulat „Obiectul”, prevede:

      „Prezentul regulament stabilește condițiile în care pasagerii își pot exercita drepturile minime atunci când:
      (a)      li se refuză îmbarcarea împotriva voinței lor;
      (b)      zborul este anulat;
      (c)      zborul este întârziat.”
      12      Articolul 2 litera (l) din regulamentul menționat prevede, sub titlul „Definiții”:

      „În înțelesul prezentului regulament:
      [...]
      (l)      «anulare» înseamnă neefectuarea unui zbor programat anterior și pentru care s‑a făcut cel puțin o rezervare.”
      13      Articolul 5 alineatele (1)-(3) din același regulament, intitulat „Anularea zborului”, prevede:

      „(1)      În cazul anulării unui zbor, pasagerilor în cauză trebuie:
      (a)      să li se ofere asistență de către operatorul [efectiv] de transport aerian în conformitate cu articolul 8;
      (b)      să li se ofere asistență de către operatorul [efectiv] de transport aerian în conformitate cu articolul 9 alineatul (1) litera
         (a) și articolul 9 alineatul (2), precum și, în eventualitatea unei redirecționări, în cazul în care ora de plecare anticipată
         a unui nou zbor este de cel puțin o zi după plecarea programată pentru zborul anulat, asistența specificată la articolul 9
         alineatul (1) litera (b) și litera (c);

      (c)      să primească o compensație din partea operatorului [efectiv] de transport aerian, în conformitate cu articolul 7, cu excepția
         în care intervine oricare din următoarele:

      (i)      în cazul în care sunt informați despre această anulare cu cel puțin două săptămâni înainte de ora de plecare prevăzută;
      (ii)      în cazul în care sunt informați despre această anulare într‑un termen cuprins între două săptămâni și șapte zile înainte de
         ora de plecare prevăzută și li se oferă o redirecționare care să le permită să plece cu cel mult două ore înainte de ora de
         plecare prevăzută și să ajungă la destinația finală în mai puțin de patru ore după ora de sosire prevăzută;

      (iii)      în cazul în care sunt informați despre această anulare cu mai puțin de șapte zile înainte de ora de plecare prevăzută și li
         se oferă o redirecționare care să le permită să plece cel târziu cu o oră înainte de ora de plecare prevăzută și să ajungă
         la destinația finală în mai puțin de două ore după ora de sosire prevăzută.

      (2)      În cazul în care pasagerii sunt informați despre anulare, acestora li se oferă explicații privind posibilitățile de transport
         alternative.

      (3)      Operatorul [efectiv] de transport aerian nu este obligat să plătească compensații în conformitate cu articolul 7, în cazul
         în care poate face dovada că anularea este cauzată de împrejurări excepționale care nu au putut fi evitate în pofida adoptării
         tuturor măsurilor posibile.”

      14      Articolul 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 261/2004, intitulat „Întârzierea zborului”, prevede:

      „În oricare din cazurile în care un operator [efectiv] de transport aerian anticipează o posibilă întârziere a unui zbor peste
         ora de plecare prevăzută, după cum urmează:

      (a)      timp de două ore, în cazul zborurilor de peste 1 500 de kilometri sau mai puțin;
      (b)      timp de trei ore sau mai mult, în cazul tuturor zborurilor intracomunitare de peste 1 500 de kilometri și al oricăror alte
         zboruri cuprinse între 1 500 și 3 500 de kilometri;

      (c)      timp de patru ore sau mai mult, în cazul tuturor zborurilor care nu se încadrează la litera (a) sau (b),
      pasagerilor li se oferă de către operatorul [efectiv] de transport aerian:
      (i)      asistența specificată la articolul 9 alineatul (1) litera (a) și articolul 9 alineatul (2);
      (ii)      în cazul în care ora de plecare anticipată este la cel puțin o zi după ora de plecare anunțată inițial, asistența specificată
         la articolul 9 alineatul (1) litera (b) și litera (c);

      (iii)      în cazul în care întârzierea este de cel puțin cinci ore, asistența specificată la articolul 8 alineatul (1) litera (a).”
      15      Articolul 7 alineatul (1) din acest regulament, intitulat „Dreptul la compensație”; prevede:

      „(1)      Când se face trimitere la prezentul articol, pasagerii primesc o compensație în valoare de:
      (a)      250 EUR pentru toate zborurile de 1 500 de kilometri sau mai puțin;
      […]”
      16      Articolul 8 din regulamentul menționat, intitulat „Dreptul la rambursare sau redirecționare”, prevede:

      „(1)      Când se face trimitere la prezentul articol, pasagerilor li se oferă posibilitatea de a alege între:
      (a)      – rambursarea, în termen de șapte zile, în conformitate cu procedurile prevăzute la articolul 7 alineatul (3), a întregului
         cost al biletului, la prețul de achiziție pentru partea sau părțile de călătorie neefectuate și pentru partea sau părțile
         deja efectuate, în cazul în care zborul devine inutil în raport cu planul de călătorie inițial al pasagerului, împreună cu,
         dacă este cazul,

      – un zbor de retur la punctul de plecare inițial, cât mai repede posibil;
      (b)      redirecționarea, în condiții de transport comparabile, spre destinația finală, cât mai repede posibil sau
      (c)      redirecționarea, în condiții de transport comparabile, spre destinația finală, la o dată ulterioară, la alegerea pasagerului,
         sub rezerva existenței unor locuri disponibile.

      [...]
      (3)      În cazul în care un oraș, o aglomerație urbană sau o regiune este deservită de mai multe aeroporturi, [dacă] operatorul [efectiv]
         de transport aerian oferă pasagerului un zbor spre un aeroport diferit de cel pentru care s‑a făcut rezervarea inițială, operatorul
         [efectiv] de transport aerian suportă costul transferului pasagerului de la aeroportul alternativ fie spre cel inițial, fie
         spre o altă destinație apropiată convenită cu pasagerul.”

      17      Articolul 9 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 261/2004, intitulat „Dreptul la deservire”, prevede:

      „(1)      Când se face trimitere la prezentul articol, pasagerii au dreptul de a li se oferi gratuit următoarele:
      (a)      mese și băuturi răcoritoare, direct proporționale cu timpul de așteptare;
      (b)      cazare hotelieră
      –        în cazul în care este necesară o ședere de una sau mai multe nopți sau
      –        în cazul în care este necesară o ședere suplimentară față de cea prevăzută de pasager;
      (c)      transportul dintre aeroport și locul cazării (hotel sau altele).
      (2)      În plus, pasagerii au dreptul la două apeluri telefonice gratuite [sau] de a trimite gratuit [două] mesaje prin telex, fax
         sau e‑mail.”

      18      Articolul 12 alineatul (1) din acest regulament prevede, sub titlul „Compensații suplimentare”:

      „Prezentul regulament se aplică fără a se aduce atingere drepturilor pasagerilor la o compensație suplimentară. Compensația
         acordată în conformitate cu prezentul regulament poate fi scăzută din această compensație.”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      19      Reclamanții din acțiunea principală au încheiat cu Air France un contract de transport aerian pentru a fi transportați de
         la Paris (Franța) la Vigo (Spania) cu zborul 5578 al companiei menționate. Acest zbor era programat pentru 25 septembrie 2008,
         cu plecare de la aeroportul Paris‑Charles de Gaulle la ora 19.40.

      20      La câteva minute după decolarea aeronavei la ora programată, pilotul a decis să se întoarcă la punctul de plecare, și anume
         aeroportul Paris‑Charles de Gaulle, din cauza unei probleme tehnice survenite la aeronavă. În dosarul acțiunii principale
         nu există niciun indiciu care să arate că, după întoarcerea la aeroportul de origine, aeronava ar fi redecolat și ar fi ajuns,
         cu întârziere, la destinație.

      21      Trei dintre pasagerii zborului în cauză au fost invitați să ia un zbor cu plecare a doua zi, 26 septembrie 2008, la ora 7.05,
         de la aeroportul Paris‑Orly, cu destinația Porto (Portugalia), de unde au ajuns la Vigo cu taxiul. Unui alt călător i s‑a
         oferit, în aceeași zi, un zbor de la Paris la Vigo, via Bilbao. În ceea ce îi privește pe ceilalți pasageri, Air France i‑a
         plasat pe un zbor Paris‑Vigo, cu decolare de asemenea la 26 septembrie 2008, la aceeași oră cu cel care a suferit avaria (19.40).
         Cu excepția unuia dintre acești pasageri, niciun pasager al zborului din ziua precedentă nu a fost cazat pe cheltuiala Air
         France și nu a beneficiat de vreo asistență din partea acestei companii aeriene.

      22      Șapte pasageri ai zborului 5578, și anume reclamanții din acțiunea principală, au formulat o acțiune în despăgubire împotriva
         Air France, la Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Pontevedra (Tribunalul Comercial, Pontevedra), pentru neexecutarea contractului
         de transport aerian.

      23      Reclamanții din acțiunea principală solicită compensația vizată la articolul 7 din Regulamentul nr. 261/2004, în suma fixă
         de 250 de euro fiecare, astfel cum este prevăzută de această dispoziție. În plus, unul dintre reclamanți solicită rambursarea
         cheltuielilor pe care a trebuit să le efectueze pentru transferul său cu taxiul, de la aeroportul din Porto până la Vigo.
         Un alt reclamant solicită rambursarea cheltuielilor pentru mesele luate la aeroportul din Paris, precum și a celor legate
         de ziua suplimentară, față de cea prevăzută inițial, de supraveghere a câinelui său. În sfârșit, toți reclamanții solicită
         obligarea Air France la plata unei sume suplimentare cu titlu de despăgubire pentru prejudiciul moral pe care consideră că
         l‑au suferit.

      24      În aceste condiții, Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Pontevedra a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții
         următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Noțiunea «anulare», definită la articolul 2 litera (l) [din Regulamentul nr. 261/2004] trebuie să fie interpretată în sensul
         că vizează în exclusivitate absența plecării zborului potrivit programării sau aceasta trebuie să fie interpretată în sensul
         că vizează și orice situație în care un zbor cu rezervare a decolat, însă nu a ajuns la destinație, inclusiv situația de întoarcere
         forțată la aeroportul de plecare din motive tehnice?

      2)      Noțiunea «compensații suplimentare», prevăzută la articolul 12 din regulamentul menționat, trebuie să fie interpretată în
         sensul că permite instanței naționale să acorde, în caz de anulare, despăgubiri care să acopere și prejudiciul moral care
         rezultă din neexecutarea contractului de transport aerian în conformitate cu criteriile stabilite de dreptul național și de
         jurisprudența națională în materie de neexecutare a contractelor sau, dimpotrivă, în sensul că această compensație se raportează
         numai la cheltuielile efectuate de pasageri care sunt justificate în mod corespunzător și care nu sunt acoperite în mod suficient
         de operatorul de transportat aerian în conformitate cu dispozițiile articolelor 8 și 9 din [Regulamentul nr. 261/2004], fără
         ca aceste dispoziții să fi fost invocate, sau, în sfârșit, în sensul că aceste două noțiuni de compensații suplimentare sunt
         compatibile între ele?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      25      În scopul compensării pasagerilor în temeiul dispozițiilor coroborate ale articolelor 5 și 7 din Regulamentul nr. 261/2004,
         instanța de trimitere, chemată să statueze dacă zborul în discuție poate fi calificat drept „anulat” în sensul articolului
         2 litera (l) din acest regulament, solicită, în esență, să se stabilească dacă noțiunea „anulare” vizează numai ipoteza lipsei
         oricărei decolări a aeronavei în cauză sau dacă aceasta include și situația în care aeronava respectivă, cu toate că a decolat,
         a fost nevoită să revină la aeroportul de plecare în urma unei defecțiuni tehnice a aeronavei.

      26      Mai întâi, trebuie arătat că articolul 2 litera (l) din regulamentul menționat definește „anularea” ca „neefectuarea unui
         zbor programat anterior și pentru care s‑a făcut cel puțin o rezervare”. Înainte de a putea stabili sensul noțiunii „anulare”,
         trebuie precizat, prin urmare, sensul noțiunii „zbor”, în înțelesul acestui articol.

      27      În această privință, Curtea a considerat deja că un zbor reprezintă, în esență, o operațiune de transport aerian, fiind astfel,
         într‑un anumit mod, o „unitate” a acestui transport, realizată de un operator de transport aerian care își stabilește itinerarul
         (Hotărârea din 10 iulie 2008, Emirates Airlines, C‑173/07, Rep., p. I‑5237, punctul 40). În plus, Curtea a precizat că itinerarul
         constituie un element esențial al zborului, acesta din urmă fiind efectuat în conformitate cu o programare stabilită dinainte
         de operatorul de transport (Hotărârea din 19 noiembrie 2009, Sturgeon și alții, C‑402/07 și C‑432/07, Rep., p. I‑10923, punctul
         30).

      28      Întrucât termenul „itinerar” desemnează traseul care trebuie efectuat de aeronavă de la aeroportul de plecare până la aeroportul
         de sosire, potrivit unui orar stabilit, rezultă că, pentru ca un zbor să poată fi considerat efectuat, nu este suficient ca
         aeronava să fi plecat conform itinerarului prevăzut, ci, în plus, trebuie ca aceasta să ajungă la destinația prevăzută în
         itinerarul menționat. Or, împrejurarea că decolarea a fost asigurată, însă avionul a revenit ulterior la aeroportul de decolare
         fără să fi ajuns la destinația prevăzută în itinerar, are ca efect faptul că zborul, astfel cum a fost prevăzut inițial, nu
         poate fi considerat efectuat.

      29      În plus, nu rezultă în niciun mod din definiția articolului 2 litera (l) din Regulamentul nr. 261/2004 că, dincolo de faptul
         că zborul prevăzut inițial nu a fost efectuat, „anularea” zborului respectiv, în sensul articolului menționat, ar impune adoptarea
         unei decizii explicite de anulare a acestuia.

      30      În această privință, Curtea a precizat că, în principiu, se poate concluziona că un zbor este anulat atunci când zborul prevăzut
         anterior și întârziat este transferat pe un zbor alternativ, cu alte cuvinte, atunci când programarea zborului inițial este
         abandonată, iar pasagerii acestui din urmă zbor se alătură celor ai unui zbor de asemenea programat, indiferent de zborul
         pentru care pasagerii astfel transferați își efectuaseră rezervările (Hotărârea Sturgeon și alții, citată anterior, punctul
         36).

      31      Într‑o astfel de situație, nu este deloc necesar ca toți pasagerii care rezervaseră locuri la zborul prevăzut inițial să fie
         transportați cu un alt zbor. În această privință, are importanță numai situația individuală a fiecărui pasager transportat
         în acest mod, cu alte cuvinte, faptul că, în privința pasagerului respectiv, programarea inițială a zborului a fost abandonată.

      32      În această privință, trebuie remarcat că atât articolul 1 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 261/2004, cât și considerentele
         (10) și (17) ale regulamentului menționat, în diverse versiuni lingvistice ale acestuia, fac referire la anularea zborului
         „lor”.

      33      Astfel, este cert că toți reclamanții din acțiunea principală au fost transferați pe alte zboruri, programate în ziua următoare
         zilei prevăzute pentru plecare, fapt care le‑a permis să ajungă la destinația lor finală, și anume Vigo, în cazul unora dintre
         aceștia prin intermediul unei legături. Prin urmare, zborul „lor” prevăzut inițial trebuie considerat „anulat”.

      34      În sfârșit, trebuie subliniat că motivul pentru care aeronava a fost nevoită să revină la aeroportul de plecare și, prin urmare,
         nu a ajuns la destinație nu are incidență asupra calificării drept „anulare”, în sensul definiției sus‑menționate de la articolul
         2 litera (l) din Regulamentul nr. 261/2004. Astfel, acest motiv este relevant doar pentru a stabili, în cadrul compensării
         prejudiciului suferit de pasageri în urma anulării zborului acestora, dacă, eventual, anularea respectivă „este cauzată de
         împrejurări excepționale care nu au putut fi evitate în pofida adoptării tuturor măsurilor posibile”, în sensul articolului
         5 alineatul (3) din Regulamentul nr. 261/2004, caz în care nu se datorează nicio compensație.

      35      Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la prima întrebare că noțiunea „anulare”, astfel cum este
         definită la articolul 2 litera (l) din Regulamentul nr. 261/2004, trebuie interpretată în sensul că, într‑o situație precum
         cea în discuție în acțiunea principală, nu vizează numai ipoteza absenței oricărei decolări a aeronavei în cauză, ci include
         și situația în care această aeronavă a decolat, însă ulterior a fost nevoită, indiferent din ce motiv, să revină la aeroportul
         de plecare, iar pasagerii aeronavei respective au fost transferați pe alte zboruri.

       Cu privire la a doua întrebare
      36      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă instanța națională
         poate obliga operatorul de transport aerian, în conformitate cu normele naționale, la compensarea oricărui tip de prejudiciu,
         inclusiv moral, care rezultă din neexecutarea contractului de transport aerian, cu titlu de compensație suplimentară, prevăzută
         la articolul 12 din Regulamentul nr. 261/2004. Instanța de trimitere ridică în special problema dacă această compensație suplimentară
         poate acoperi cheltuielile pe care pasagerii au trebuit să le efectueze din cauza nerespectării de către operatorul de transport
         aerian a obligațiilor de asistență și de deservire care îi revin în temeiul articolelor 8 și 9 din Regulamentul nr. 261/2004.

      37      Mai întâi, trebuie amintit că articolul 1 din Regulamentul nr. 261/2004 subliniază caracterul minimal al drepturilor pe care
         le instituie în beneficiul pasagerilor aerieni în cazul în care li se refuză îmbarcarea împotriva voinței lor, în cazul în
         care zborul acestora este anulat sau în cazul în care zborul este întârziat. În plus, articolul 12 din regulamentul menționat,
         intitulat „Compensații suplimentare”, prevede că acest regulament se aplică fără a se aduce atingere drepturilor pasagerilor
         la o compensație suplimentară. De asemenea, se precizează că compensația acordată în conformitate cu regulamentul menționat
         poate fi scăzută dintr‑o astfel de compensație.

      38      Rezultă din aceste dispoziții că compensația acordată pasagerilor aerieni în temeiul articolului 12 din Regulamentul nr. 261/2004
         are scopul de a completa aplicarea măsurilor prevăzute de regulamentul menționat, astfel încât pasagerii să fie compensați
         pentru întregul prejudiciu pe care l‑au suferit din cauza nerespectării de către operatorul de transport aerian a obligațiilor
         sale contractuale. Astfel, această dispoziție permite instanței naționale să oblige operatorul de transport aerian la compensarea
         prejudiciului care rezultă, în ceea ce îi privește pe pasageri, din neexecutarea contractului de transport aerian, pe baza
         unui temei juridic distinct de Regulamentul nr. 261/2004, cu alte cuvinte, printre altele, în condițiile prevăzute de Convenția
         de la Montréal sau de dreptul național.

      39      În această privință, trebuie amintit că Curtea a statuat deja că măsurile standardizate și imediate adoptate în temeiul Regulamentului
         nr. 261/2004 nu se opun ca pasagerii în cauză, în cazul în care aceeași nerespectare de către operatorul de transport aerian
         a obligațiilor sale contractuale le‑ar cauza și prejudicii care dau dreptul la compensare, să poată introduce, în plus, acțiuni
         în despăgubire pentru aceste prejudicii în condițiile prevăzute de Convenția de la Montréal (a se vedea în acest sens Hotărârea
         din 10 ianuarie 2006, IATA și ELFAA, C‑344/04, Rec., p. I‑403, punctul 47).

      40      În special, dispozițiile articolelor 19, 22 și 29 din Convenția de la Montréal, aplicabile, în temeiul articolului 3 alineatul
         (1) din Regulamentul nr. 2027/97, răspunderii unui operator de transport aerian stabilit pe teritoriul unui stat membru, precizează
         condițiile în care, în situația întârzierii sau a anulării unui zbor, pasagerii vizați pot introduce acțiuni în despăgubire,
         cu titlu de reparare individualizată a prejudiciului, împotriva operatorilor de transport răspunzători de un prejudiciu rezultând
         din neexecutarea contractului de transport aerian.

      41      În această privință, trebuie amintit că, în Hotărârea din 6 mai 2010, Walz (C‑63/09, Rep., p. I‑4239, punctul 29), Curtea
         a statuat că termenii „prejudiciu” și „daună”, prevăzuți în capitolul III din Convenția de la Montréal, trebuie să fie interpretați
         în sensul că includ atât daunele de natură materială, cât și pe cele de natură morală. Rezultă că prejudiciul care poate fi
         compensat în temeiul articolului 12 din Regulamentul nr. 261/2004 poate consta nu numai într‑un prejudiciu de natură materială,
         ci și într‑un prejudiciu de natură morală.

      42      În schimb, instanța națională nu poate obliga operatorul de transport aerian, cu titlu de compensații suplimentare, în temeiul
         articolului 12 din Regulamentul nr. 261/2004, să ramburseze pasagerilor al căror zbor a fost întârziat sau a fost anulat cheltuielile
         pe care aceștia au trebuit să le efectueze din cauza nerespectării de către acest operator de transport aerian a obligației
         de asistență (rambursarea costului biletului sau redirecționarea spre destinația finală, suportarea costului transferului
         de la aeroportul de sosire spre cel prevăzut inițial) și a obligației de deservire (cheltuieli cu mesele, cu cazarea și de
         comunicație), care îi revin în temeiul articolelor 8 și 9 din regulamentul menționat.

      43      Astfel, pretențiile pasagerilor aerieni fondate pe drepturile care le sunt conferite de regulamentul menționat, precum cele
         prevăzute la articolele 8 și 9 din acesta, nu pot fi considerate compensație „suplimentară”, în sensul în care aceasta a fost
         definită la punctul 38 din prezenta hotărâre.

      44      Cu toate acestea, atunci când un operator de transport aerian nu își îndeplinește obligațiile care îi revin în temeiul articolelor
         8 și 9 din Regulamentul nr. 261/2004, pasagerii aerieni sunt îndreptățiți să își valorifice dreptul la compensare în temeiul
         elementelor prevăzute la articolele menționate.

      45      În sfârșit, întrucât instanța națională a ridicat problema dacă drepturile pasagerilor aerieni, prevăzute la articolele 8
         și 9 din Regulamentul nr. 261/2004, depind de invocarea de către acești pasageri a dispozițiilor menționate, trebuie subliniat
         că, astfel cum a evidențiat avocatul general la punctul 61 din concluzii, nicio dispoziție a Regulamentului nr. 261/2004 nu
         se opune acordării unor compensații pentru nerespectarea obligațiilor prevăzute la articolele 8 și 9 din regulamentul menționat,
         în cazul în care dispozițiile respective nu au fost invocate de pasagerii aerieni.

      46      Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că noțiunea „compensație suplimentară”, menționată
         la articolul 12 din Regulamentul nr. 261/2004, trebuie interpretată în sensul că permite instanței naționale să compenseze,
         în condițiile prevăzute de Convenția de la Montréal sau de dreptul național, prejudiciul, inclusiv cel moral, rezultat din
         neexecutarea contractului de transport aerian. În schimb, noțiunea „compensație suplimentară” nu poate să servească instanței
         naționale drept temei juridic pentru obligarea operatorului de transport aerian la rambursarea, către pasagerii al căror zbor
         a fost întârziat sau anulat, a cheltuielilor pe care aceștia au trebuit să le efectueze din cauza nerespectării de către acest
         operator de transport a obligațiilor de asistență și de deservire prevăzute la articolele 8 și 9 din acest regulament.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      47      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      1)      Noțiunea „anulare”, astfel cum este definită la articolul 2 litera (l) din Regulamentul (CE) nr. 261/2004 al Parlamentului
            European și al Consiliului din 11 februarie 2004 de stabilire a unor norme comune în materie de compensare și de asistență
            a pasagerilor în eventualitatea refuzului la îmbarcare și anulării sau întârzierii prelungite a zborurilor și de abrogare
            a Regulamentului (CEE) nr. 295/91, trebuie interpretată în sensul că, într‑o situație precum cea în discuție în acțiunea principală,
            nu vizează numai ipoteza absenței oricărei decolări a aeronavei în cauză, ci include și situația în care această aeronavă
            a decolat, însă ulterior a fost nevoită, indiferent din ce motiv, să revină la aeroportul de plecare, iar pasagerii aeronavei
            respective au fost transferați pe alte zboruri.
      2)      Noțiunea „compensație suplimentară”, menționată la articolul 12 din Regulamentul nr. 261/2004, trebuie interpretată în sensul
            că permite instanței naționale să compenseze, în condițiile prevăzute de Convenția pentru unificarea anumitor norme referitoare
            la transportul aerian internațional sau de dreptul național, prejudiciul, inclusiv cel moral, rezultat din neexecutarea contractului
            de transport aerian. În schimb, noțiunea „compensație suplimentară” nu poate să servească instanței naționale drept temei
            juridic pentru obligarea operatorului de transport aerian la rambursarea, către pasagerii al căror zbor a fost întârziat sau
            anulat, a cheltuielilor pe care aceștia au trebuit să le efectueze din cauza nerespectării de către acest operator de transport
            a obligațiilor de asistență și de deservire prevăzute la articolele 8 și 9 din acest regulament.
      Semnături
      * Limba de procedură: spaniola.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 6 aprilie 2000. # The Polo/Lauren Company LP împotriva PT. Dwidua Langgeng Pratama International Freight Forwarders. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Oberster Gerichtshof - Austria. # Politică comercială comună - Regulamentul (CE) nr. 3295/94. # Cauza C-383/98.


title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 17 februarie 2016.#Sanoma Media Finland Oy – Nelonen Media împotriva Viestintävirasto.#Cerere de decizie preliminară formulată de Korkein hallinto-oikeus.#Trimitere preliminară – Directiva 2010/13/UE – Articolul 19 alineatul (1) – Separare între publicitatea televizată și programe – Ecran partajat – Articolul 23 alineatele (1) și (2) – Limitare a timpului de difuzare a unor spoturi de publicitate televizată la 20 % dintr‑un interval de o oră – Anunțuri de sponsorizare – Alte trimiteri la un sponsor – «Secunde negre».#Cauza C-314/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      17 februarie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Directiva 2010/13/UE — Articolul 19 alineatul (1) — Separare între publicitatea televizată și programe — Ecran partajat — Articolul 23 alineatele (1) și (2) — Limitare a timpului de difuzare a unor spoturi de publicitate televizată la 20 % dintr‑un interval de o oră — Anunțuri de sponsorizare — Alte trimiteri la un sponsor — «Secunde negre»”
      În cauza C‑314/14,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Korkein hallinto‑oikeus (Curtea Administrativă Supremă, Finlanda), prin decizia din 27 iunie 2014, primită de Curte la 1 iulie 2014, în procedura

         Sanoma Media Finland Oy–Nelonen Media

      împotriva

         Viestintävirasto,

      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul L. Bay Larsen, președintele Camerei a treia, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a patra, domnii J. Malenovský (raportor) și M. Safjan și doamnele A. Prechal și K. Jürimäe, judecători,
      avocat general: domnul M. Szpunar,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru guvernul finlandez, de J. Heliskoski, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul elen, de N. Dafniou și de L. Kotroni, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul austriac, de C. Pesendorfer, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul polonez, de B. Majczyna, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de I. Koskinen și de A. Marcoulli, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 6 octombrie 2015,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 19 alineatul (1) și a articolului 23 alineatele (1) și (2) din Directiva 2010/13/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 10 martie 2010 privind coordonarea anumitor dispoziții stabilite prin acte cu putere de lege sau acte administrative în cadrul statelor membre cu privire la furnizarea de servicii mass‑media audiovizuale (Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale) (JO L 95, p. 1, rectificare în JO 2010, L 263, p. 15).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Sanoma Media Finland Oy–Nelonen Media (denumită în continuare „Sanoma”), pe de o parte, și Viestintävirasto (Autoritatea de reglementare a telecomunicațiilor, denumită în continuare „Autoritatea de reglementare”), pe de altă parte, în legătură cu legalitatea unei decizii prin care aceasta din urmă a constatat că Sanoma a încălcat legislația finlandeză privind publicitatea televizată și a somat‑o să remedieze o astfel de situație.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale a codificat și a abrogat Directiva 89/552/CEE a Parlamentului European și a Consiliului din 3 octombrie 1989 privind coordonarea anumitor acte cu putere de lege și acte administrative ale statelor membre cu privire la desfășurarea activităților de difuzare a programelor de televiziune (Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale) (JO L 298, p. 23, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 215).

               4

               Considerentele (79), (81), (83), (85) și (87) ale Directivei serviciilor mass‑media audiovizuale au următorul cuprins:

                        „(79)

                        […] Cu toate acestea, toate comunicațiile comerciale audiovizuale ar trebui să respecte nu doar normele de identificare, ci și un set minim de norme calitative pentru îndeplinirea unor obiective clare de ordine publică.

                  […]

                        (81)

                        Evoluțiile în domeniul comercial și tehnologic oferă utilizatorilor o mai mare posibilitate de alegere și o mai mare responsabilitate în utilizarea serviciilor mass‑media audiovizuale. Pentru a rămâne proporțională în raport cu obiectivele de interes general, reglementarea trebuie să permită un anumit grad de flexibilitate față de transmisiile de televiziune. Principiul separării ar trebui să fie limitat la publicitatea televizată și teleshopping, și poziționarea produsului (product placement) ar trebui permisă în anumite împrejurări, cu excepția cazului în care un stat membru decide altfel. Cu toate acestea, în cazurile în care poziționarea ia forma publicității mascate, aceasta ar trebui interzisă. Principiul separării nu ar trebui să împiedice utilizarea de noi tehnici de publicitate.

                  […]

                        (83)

                        Pentru a asigura protecția completă și eficientă a intereselor consumatorilor în calitatea lor de public de televiziune, este esențial ca publicitatea prin televiziune să se conformeze unui set de reglementări și standarde minime și ca statele membre să își poată rezerva dreptul de a stabili reglementări mai detaliate sau mai stricte, iar în anumite împrejurări să stabilească condiții diferite pentru posturile de televiziune aflate sub jurisdicția lor.

                  […]

                        (85)

                        Având în vedere posibilitățile sporite de care dispun telespectatorii pentru a evita publicitatea prin utilizarea de noi tehnologii, cum ar fi aparatele digitale personale de înregistrare video și o mai mare posibilitate de alegere a posturilor, nu se justifică o reglementare detaliată asupra introducerii de spoturi publicitare în scopul protecției telespectatorilor. Volumul orar de publicitate admisă nu ar trebui să crească, iar prezenta directivă ar trebui să acorde o flexibilitate emițătorilor față de introducerea acesteia acolo unde nu prejudiciază în mod nejustificat integritatea programelor.

                  […]

                        (87)

                        O limită de 20 % ar trebui prevăzută pentru spoturile publicitare și de teleshopping pe oră, care se aplică și în perioada de audiență maximă. Noțiunea de spot publicitar de televiziune trebuie să fie înțeleasă ca publicitate televizată, în sensul articolului 1 alineatul (1) litera (i), cu o durată ce nu depășește douăsprezece minute.”

               5

               Printre noțiunile definite la articolul 1 alineatul (1) din această directivă figurează în special următoarele:

                        „(a)

                        «serviciu mass‑media audiovizual» înseamnă:

                                 (i)

                                 un serviciu, astfel cum este definit la articolele 56 și 57 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, care se află sub responsabilitatea editorială a unui furnizor de servicii mass‑media și al cărui scop principal este furnizarea de programe în scop informativ, de divertisment sau educativ, pentru publicul larg, prin rețele de comunicații electronice […]. Un astfel de serviciu media audiovizual reprezintă fie o transmisie de televiziune, astfel cum este definită la litera (e) din prezentul alineat, fie un serviciu mass‑media audiovizual la cerere, astfel cum este definit la litera (g) din prezentul alineat;

                                 (ii)

                                 comunicații comerciale audiovizuale;

                        (b)

                        «program» înseamnă un ansamblu de imagini în mișcare cu sau fără sunet care constituie un articol individual în cadrul unei grile sau al unui catalog realizat de un furnizor de servicii mass‑media și care este comparabil ca formă și conținut cu forma și conținutul transmisiilor de televiziune. Spre exemplificare, astfel de programe sunt filme artistice de lung metraj, transmisii sportive, comedii de situație, documentare, programe pentru copii și piese de teatru;

                  […]

                        (h)

                        «comunicație comercială audiovizuală» înseamnă imaginea cu sau fără sunet care este destinată să promoveze, direct sau indirect, bunurile, serviciile sau imaginea unei persoane fizice sau juridice care desfășoară o activitate economică. Imaginile respective însoțesc sau sunt incluse într‑un program în schimbul unei plăți sau retribuții similare sau în scopul autopromovării. Formele de comunicații comerciale audiovizuale includ, printre altele, publicitatea televizată, sponsorizarea, teleshopping și poziționarea de produse;

                        (i)

                        «publicitatea televizată» înseamnă orice formă de anunț difuzat fie în schimbul unei plăți, fie al unei retribuții similare sau difuzat în scopuri autopromoționale de către o întreprindere publică sau privată sau de către o persoană fizică în legătură cu o activitate comercială, ramură de activitate, meserie sau profesie pentru a promova furnizarea de bunuri și servicii, inclusiv bunuri imobiliare, drepturi și obligații, în schimbul unei plăți;

                  […]

                        (k)

                        «sponsorizare» înseamnă orice contribuție din partea unor întreprinderi publice sau private sau din partea unor persoane fizice neangajate în activități de furnizare de servicii mass‑media audiovizuale sau în realizarea de opere audiovizuale la finanțarea de servicii sau programe mass‑media audiovizuale în vederea promovării numelui, a mărcii, a imaginii, a activității sau a produselor proprii;

                  […]”

               6

               Articolul 4 alineatul (1) din directiva menționată prevede:
               „Statele membre își păstrează libertatea de a solicita furnizorilor de servicii mass‑media aflați sub jurisdicția lor să respecte norme mai detaliate sau mai stricte în domeniile coordonate de prezenta directivă, cu condiția ca normele respective să fie conforme cu legislația Uniunii.”

               7

               Potrivit articolului 10 alineatul (1) din aceeași directivă:
               „Serviciile sau programele mass‑media audiovizuale care sunt sponsorizate trebuie să îndeplinească următoarele cerințe:
               […]

                        (c)

                        telespectatorii sunt informați clar cu privire la existența unui acord de sponsorizare. Programele sponsorizate trebuie să fie identificate cu precizie prin specificarea numelui, a siglei și/sau a oricărui alt simbol corespunzător sponsorului, cum ar fi mențiuni asupra produsului (produselor) sau serviciului (serviciilor) acestuia sau un semn distinctiv, prezentate în mod adecvat pentru astfel de programe, la începutul, în cuprinsul și/sau la sfârșitul acestora.”

               8

               Articolul 19 alineatul (1) din Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale prevede:
               „Publicitatea televizată și emisiunile de teleshopping trebuie să fie imediat identificabile ca atare și separate de conținutul editorial. Fără a aduce atingere utilizării de noi tehnici publicitare, se păstrează o separare prin mijloace optice și/sau acustice și/sau spațiale între publicitatea televizată și teleshopping și, respectiv, celelalte părți ale programelor.”

               9

               Articolul 23 din această directivă prevede:
               „(1)   Proporția de spoturi publicitare televizate și spoturi de teleshopping dintr‑un interval de o oră nu poate depăși 20 %.
               (2)   Alineatul (1) nu se aplică în cazul anunțurilor difuzate de către emițător în legătură cu propriile sale programe și cu produsele auxiliare derivate direct din acestea, al anunțurilor de sponsorizare și al poziționărilor de produse.”

               10

               Articolul 26 din directiva menționată prevede:
               „Fără a aduce atingere dispozițiilor articolului 4, statele membre pot stabili, ținând cont în mod corespunzător de dreptul Uniunii, alte condiții decât cele prevăzute la articolul 20 alineatul (2) și articolul 23 cu privire la emisiunile de televiziune destinate exclusiv teritoriului național și care nu pot fi recepționate, direct sau indirect, de către publicul dintr‑unul sau mai multe alte state membre.”

         Dreptul finlandez

               11

               Directiva 89/552 a fost transpusă în dreptul finlandez prin Legea 744/1998 privind activitățile televizuale și radiofonice (televisio- ja radiotoiminnasta annettu laki, denumită în continuare „Legea 744/1998”).

               12

               Potrivit articolului 2 alineatul 16 din Legea 744/1998, prin „comunicație comercială” se înțelege, printre altele, publicitatea și sponsorizarea. Sponsorizarea și publicitatea sunt ele înseși definite la alineatele 13 și, respectiv, 14 ale articolului menționat. Rezultă în special din acest din urmă alineat că „publicitate” înseamnă o informație, o declarație sau o altă comunicație teledifuzată sau radiodifuzată, în general în schimbul unei plăți ori al unei alte contraprestații, care nu este o sponsorizare și nici o plasare a unui produs și care are drept scop să promoveze vânzarea produselor autorului anunțului sau notorietatea unui autor de anunțuri care desfășoară o activitate economică.

               13

               Potrivit articolului 22 alineatul 1 din legea menționată, care pune în aplicare articolul din Directiva 89/552 care corespunde articolului 19 alineatul (1) din Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale, publicitatea televizată și emisiunile de teleshopping trebuie să fie separate de programele audiovizuale printr‑un semnal acustic sau optic sau printr‑o partajare a ecranului.

               14

               Potrivit articolului 26 alineatul 2 din legea menționată, care pune în aplicare articolul din Directiva 89/552 care corespunde articolului 10 alineatul (1) litera (c) din Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale, denumirea sau sigla sponsorului trebuie indicate în mod clar la începutul sau la sfârșitul programelor audiovizuale și radiofonice sponsorizate.

               15

               Potrivit articolului 29 alineatul 1 din aceeași lege, care pune în aplicare articolul din Directiva 89/552 care corespunde articolului 23 din Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale, proporția emisiunilor publicitare și de teleshopping nu poate depăși 12 minute pe oră. Rezultă din cuprinsul alineatului 2 al aceluiași articol că această dispoziție nu se aplică, printre altele, anunțurilor de sponsorizare.

               16

               Rezultă din dispozițiile articolului 35 alineatul 1 coroborate cu cele ale articolului 36 alineatul 1 din Legea 744/1998 că, în cazul în care Autoritatea de reglementare constată că o societate care desfășoară activități de teledifuziune sau de radiodifuziune încalcă dispozițiile prevăzute de această lege, autoritatea menționată are printre altele competența de a obliga societatea în cauză să remedieze o astfel de situație.

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               17

               Sanoma este un furnizor de servicii mass‑media audiovizuale stabilit în Finlanda. Serviciile sale includ emiterea de programe televizate în cadrul cărora aceasta difuzează printre altele publicitate, pe de o parte, și programe care fac obiectul unei sponsorizări, pe de altă parte.

               18

               Pentru a separa secvențele de publicitate pe care le inserează între două programe televizate, Sanoma a recurs la tehnica denumită „partajarea ecranului” sau „ecranul partajat”, care constă în scindarea acestuia din urmă în două părți, după începutul genericului de la sfârșitul unui program, prin defilarea în paralel a respectivului generic într‑o coloană și a unui meniu de prezentare a programelor sale viitoare în cealaltă. În plus, Sanoma face ca fiecare dintre spoturile de publicitate difuzate în cadrul respectivelor secvențe să fie urmat și precedat de imagini negre cu o durată de 0,4-1 secundă, denumite „secunde negre”.

               19

               Pe de altă parte, atunci când un program difuzat de Sanoma face obiectul unei sponsorizări, aceasta poate conduce la plasarea unor semne care fac trimitere la persoana fizică sau juridică ce sponsorizează programul respectiv nu numai în programul sponsorizat însuși, ci și în anunțurile anterioare referitoare la acel program, pe de o parte, și în alte programe, pe de altă parte.

               20

               Prin decizia din 9 martie 2012, Autoritatea de reglementare a considerat că aceste diferite practici ale Sanoma încalcă anumite dispoziții din Legea 744/1998 și a somat‑o să remedieze această situație.

               21

               În acest cadru, Autoritatea de reglementare a concluzionat, în primul rând, că Sanoma nu respectă cerința de separare a publicității de programe prevăzută la articolul 22 alineatul 1 din legea menționată. În această privință, a apreciat că recurgerea la tehnica constând în defilarea meniului de prezentare a programelor viitoare într‑un ecran partajat, paralel cu genericul de la sfârșitul programului în curs, nu asigură o separare suficientă între programul menționat și secvența de publicitate inserată între acesta și programul următor.

               22

               În al doilea rând, Autoritatea de reglementare a concluzionat că Sanoma difuza 12 minute și 7 secunde de publicitate pe oră și, în consecință, nu respecta durata orară maximă de 12 minute impusă la articolul 29 alineatul 1 din Legea 744/1998. Pentru a ajunge la această concluzie, Autoritatea de reglementare a apreciat, pe de o parte, că prezența unor semne care fac trimitere la sponsorul unui program în altă parte decât în acest program însuși trebuie calificată drept timp de publicitate. Ea a reținut, pe de altă parte, că „secundele negre” intercalate de Sanoma între o secvență de publicitate și programul care o precedă trebuie considerate ca făcând parte din acel program, dar că cele care separă fiecare dintre spoturile ce constituie respectiva secvență de publicitate și cele intercalate între aceasta din urmă și programul următor trebuie considerate drept timp de publicitate.

               23

               În al treilea și ultimul rând, Autoritatea de reglementare a somat Sanoma să modifice tehnica utilizată pentru a separa programele televizate pe care le emite de secvențele de publicitate inserate între aceste programe. În plus, a impus Sanoma să ia în considerare, în calculul timpului pe care îl consacră difuzării de publicitate televizată, pe de o parte, semnele privind sponsorizarea prezente în altă parte decât în programele care fac obiectul respectivei sponsorizări și, pe de altă parte, „secundele negre” intercalate între fiecare dintre spoturile de publicitate difuzate în cursul unei secvențe de publicitate, precum și între această secvență și programul următor.

               24

               Sanoma a introdus o acțiune în anulare împotriva respectivei decizii a Autorității de reglementare la Helsingin hallinto‑oikeus (Tribunalul Administrativ din Helsinki), care a respins‑o prin decizia din 9 aprilie 2013. Această instanță a considerat, mai întâi, că recurgerea la un ecran partajat între două programe televizate diferite (cel care se termină și cel care îl urmează) nu îndeplinește cerința privind separarea dintre publicitate și programe prevăzută la articolul 22 alineatul 1 din Legea 744/1998. În continuare, instanța amintită a apreciat că prezența unor semne care fac trimitere la un sponsor în altă parte decât în programul sponsorizat de acesta ar ajunge să eludeze durata orară maximă de difuzare a publicității prevăzută la articolul 29 alineatul 1 din legea respectivă în cazul în care ea nu ar fi luată în considerare la calcularea timpului de publicitate difuzată de furnizorii de servicii mass‑media audiovizuale. În sfârșit, instanța menționată a statuat că nu este contrar Legii 744/1998 ca „secundele negre” care urmează după o secvență de publicitate să fie considerate drept timp de publicitate.

               25

               Sanoma a declarat recurs împotriva acestei decizii la Korkein hallinto‑oikeus (Curtea Administrativă Supremă), care ridică problema interpretării care trebuie dată articolului 19 alineatul (1) și articolului 23 alineatele (1) și (2) din Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, pentru a putea determina ea însăși sensul și domeniul de aplicare ale dispozițiilor Legii 774/1998 care, în opinia Autorității de reglementare și a Helsingin hallinto‑oikeus (Tribunalul Administrativ din Helsinki), au fost încălcate de Sanoma.

               26

               În aceste împrejurări, Korkein hallinto‑oikeus (Curtea Administrativă Supremă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolul 19 alineatul (1) din Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale trebuie interpretat în sensul că, în împrejurări precum cele din cauza principală, se opune unei interpretări a legislației naționale potrivit căreia partajarea ecranului nu este considerată semnal de separare a unui program audiovizual de publicitatea televizată, dacă o parte a ecranului este rezervată genericului de la finalul programului, iar o altă parte este rezervată prezentării programelor care vor fi difuzate în continuare pe canalul unui organism de radiodifuziune, fără a apărea pe ecranul partajat și nici ulterior un semnal acustic sau optic care să indice în mod expres începutul unei pauze publicitare?

                        2)

                        Având în vedere caracterul de reglementare minimă al Directivei serviciilor mass‑media audiovizuale, articolul 23 alineatul (2) din directiva respectivă trebuie interpretat în sensul că, în împrejurări precum cele din cauza principală, se opune calificării semnelor de menționare a sponsorului, prezentate în cadrul altor programe decât programele sponsorizate, drept «spoturi publicitare», în sensul articolului 23 alineatul (1) din directivă, care trebuie incluse în spațiul publicitar maxim admis?

                        3)

                        Având în vedere caracterul de reglementare minimă al Directivei serviciilor mass‑media audiovizuale, noțiunea «spoturi publicitare» prevăzută la articolul 23 alineatul (1) din respectiva directivă coroborată cu expresia «[p]roporția […] dintr‑un interval de o oră nu poate depăși 20 %», care descrie spațiul publicitar maxim admis, trebuie interpretată în sensul că, în împrejurări precum cele din cauza principală, aceasta nu este compatibilă cu includerea în spațiul publicitar a unor «secunde negre» care sunt cuprinse în intervalul dintre diferite spoturi publicitare și sfârșitul unei pauze publicitare?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               27

               Cu titlu introductiv, trebuie arătat că reiese din decizia de trimitere, pe de o parte, că legislația națională în discuție în litigiul principal prevede că nu trebuie impus, în plus față de ecranul partajat, ca un semnal acustic și/sau optic special să fie utilizat în vederea separării programului care se termină de secvența de publicitate care îl urmează și, pe de altă parte, că instanța de trimitere apreciază că nu ar trebui să se admită cerințe suplimentare în această privință decât în cazul în care ele ar fi impuse la articolul 19 alineatul (1) din Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale.

               28

               În aceste condiții, este necesar să se considere că, prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 19 alineatul (1) din Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale trebuie interpretat în sensul că se opune unei legislații naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care ar permite ca un ecran partajat în care apare genericul de la sfârșitul unui program televizat într‑o coloană și un meniu de prezentare a programelor viitoare ale furnizorului în cealaltă, în vederea separării programului care se termină de secvența de publicitate televizată care îl urmează, să nu fie în mod necesar combinat cu sau urmat de un semnal acustic sau optic.

               29

               Articolul 19 alineatul (1) prima teză din Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale prevede că publicitatea televizată și emisiunile de teleshopping trebuie să fie imediat identificabile ca atare și separate de conținutul editorial. Potrivit celei de a doua teze a acestui articol 19 alineatul (1), fără a aduce atingere utilizării de noi tehnici publicitare, se păstrează o separare prin mijloace optice și/sau acustice și/sau spațiale între publicitatea televizată și teleshopping și, respectiv, programe.

               30

               Prima teză a acestei dispoziții cuprinde, în consecință, două cerințe de principiu, și anume, pe de o parte, ca publicitatea televizată și emisiunile de teleshopping să fie imediat identificabile ca atare și, pe de altă parte, ca acestea să fie separate de conținutul editorial și, prin urmare, de programele televizate.

               31

               Cerințele respective trebuie interpretate ținând seama de obiectivul enunțat în cuprinsul considerentului (83) al Directivei serviciilor mass‑media audiovizuale.

               32

               Acesta menționează în special că, pentru a asigura protecția completă și eficientă a intereselor consumatorilor în calitatea lor de public de televiziune, este esențial ca publicitatea prin televiziune să se conformeze unui set de reglementări și standarde minime.

               33

               Prin urmare, articolul 4 alineatul (1) din Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale acordă în mod explicit statelor membre posibilitatea de a stabili norme mai detaliate sau mai stricte decât cele prevăzute de directiva respectivă, impunând totodată ca ele să fie conforme cu dreptul Uniunii.

               34

               Interpretată în lumina considerentului (83) al Directivei serviciilor mass‑media audiovizuale, prima teză a articolului 19 alineatul (1) din această directivă trebuie înțeleasă ca exprimând voința legiuitorului de a asigura protecția completă și eficientă a intereselor consumatorilor în calitatea lor de public de televiziune (a se vedea în acest sens Hotărârea Österreichischer Rundfunk, C‑195/06, EU:C:2007:613, punctele 26 și 27, și Hotărârea Comisia/Spania, C‑281/09, EU:C:2011:767, punctul 46).

               35

               La rândul său, a doua teză a articolului 19 alineatul (1) din Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale precizează domeniul de aplicare al normei prevăzute la prima teză a acestuia, enumerând diferitele mijloace a căror utilizare poate fi prevăzută de către statele membre pentru a asigura respectarea normei menționate.

               36

               Astfel cum reiese în special din folosirea, de două ori, a termenilor „și/sau”, această a doua teză lasă statelor membre posibilitatea de a alege unele dintre aceste mijloace și de a înlătura altele.

               37

               În consecință, deși publicitatea televizată și teleshoppingul trebuie să fie separate în mod clar de programele televizate, prin recurgerea la diferitele mijloace enumerate la articolul 19 alineatul (1) a doua teză din Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale, nu se poate considera totuși că asemenea mijloace trebuie aplicate, în temeiul acestei dispoziții, în mod cumulativ. Astfel, în cazul în care unul singur dintre acestea, indiferent că este optic, acustic sau spațial, este de natură să asigure respectarea deplină a cerințelor care decurg din prima teză a articolului 19 alineatul (1) din directiva amintită, statele membre pot să nu impună utilizarea combinată a mijloacelor menționate.

               38

               În speță, din decizia de trimitere reiese că tehnica în discuție în litigiul principal constă în separarea unui program care se termină de secvența de publicitate televizată care îl urmează prin intermediul unui ecran partajat, asigurând, în esență, această separare în mod spațial.

               39

               În măsura în care utilizarea mijlocului respectiv îndeplinește prin ea însăși cele două cerințe care decurg din norma prevăzută la articolul 19 alineatul (1) prima teză din Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale, nu este necesar ca un astfel de mijloc să fie combinat cu sau urmat de alte mijloace de separare, de exemplu acustice sau optice. Este de competența instanței de trimitere să verifice dacă aceasta este situația.

               40

               În consecință, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 19 alineatul (1) din Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei legislații naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care permite ca un ecran partajat în care apare genericul de la sfârșitul unui program televizat într‑o coloană și un meniu de prezentare a programelor viitoare ale furnizorului în cealaltă, în vederea separării programului care se termină de secvența de publicitate televizată care îl urmează, să nu fie în mod necesar combinat cu sau urmat de un semnal acustic sau optic, cu condiția ca un astfel de mijloc de separare să îndeplinească prin el însuși cerințele prevăzute la prima teză a acestui articol 19 alineatul (1), aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.

         Cu privire la a doua întrebare

               41

               Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 23 alineatul (2) din Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale trebuie interpretat în sensul că se opune ca semnele privind sponsorizarea prezentate în alte programe decât programele sponsorizate, precum cele în discuție în litigiul principal, să fie incluse în timpul maxim de difuzare a publicității dintr‑un interval de o oră prevăzut la articolul 23 alineatul (1) din această directivă.

               42

               Articolul 23 alineatul (1) din Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale prevede că proporția de spoturi publicitare televizate și spoturi de teleshopping dintr‑un interval de o oră nu poate depăși 20 %.

               43

               Cu toate acestea, alineatul (2) al aceluiași articol precizează că alineatul (1) al acestuia nu se aplică, printre altele, anunțurilor de sponsorizare.

               44

               Întrucât textul articolului 23 alineatul (2) din Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale nu precizează sensul și domeniul de aplicare ale expresiei „anunțuri de sponsorizare”, expresia respectivă trebuie interpretată ținând seama de contextul în care aceasta se înscrie și de obiectivul urmărit de directiva amintită.

               45

               În această privință, trebuie arătat mai întâi că, potrivit articolului 1 alineatul (1) literele (h) și (k) din Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale, sponsorizarea este una dintre formele de comunicație comercială audiovizuală prin care o altă persoană fizică sau juridică decât un furnizor de servicii mass‑media sau un realizator de opere audiovizuale contribuie la finanțarea unor servicii mass‑media audiovizuale sau a unor programe, în vederea promovării numelui, a mărcii, a imaginii, a activității sau a produselor proprii.

               46

               În continuare, articolul 10 alineatul (1) din directiva menționată, care enunță condițiile pe care trebuie să le îndeplinească orice sponsorizare, prevede printre altele, la litera (c), că telespectatorii trebuie să fie informați clar cu privire la existența unui acord de sponsorizare și că programele sponsorizate trebuie să fie identificate cu precizie prin intermediul unor simboluri ale sponsorului, al unor trimiteri la produsele sau la serviciile sale sau al altor semne distinctive.

               47

               Din coroborarea acestor dispoziții se poate deduce că, din moment ce intervenția unui sponsor constă exclusiv în faptul de a contribui la finanțarea unui serviciu sau a unui program, simbolurile, trimiterile sau alte semne distinctive referitoare la o sponsorizare trebuie să fie strict legate de serviciul sau de programul finanțat sau cofinanțat de acel sponsor.

               48

               Pentru acest motiv, în ceea ce privește programele sponsorizate, și astfel cum prevede în mod explicit articolul 10 alineatul (1) litera (c) in fine din Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale, respectivele simboluri, trimiteri sau alte semne distinctive care se raportează la sponsor trebuie să fie plasate fie la începutul, fie la sfârșitul, fie în cursul programului sponsorizat, iar nu, în consecință, în afara acestui program.

               49

               Respectarea acestei obligații se impune în special în interesul consumatorilor în calitatea lor de public de televiziune. Ea vizează, pe de o parte, să permită acestora din urmă să înțeleagă în mod clar că un program face obiectul unui acord de sponsorizare, spre deosebire de un program nesponsorizat, și să identifice în mod clar sponsorul acestuia. Pe de altă parte, împiedică eludarea timpului maxim de difuzare a unor spoturi de publicitate televizată dintr‑un interval de o oră, stabilit la articolul 23 alineatul (1) din Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale.

               50

               Astfel, atunci când trimiterile sau semnele privind sponsorizarea nu îndeplinesc condiția potrivit căreia trebuie să fie plasate la începutul, la sfârșitul sau în cursul programului sponsorizat, respectivele trimiteri sau semne nu pot intra sub incidența articolului 23 alineatul (2) din Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale, întrucât această dispoziție nu privește decât anunțurile de sponsorizare plasate în cadrul programului sponsorizat.

               51

               În consecință, în situația menționată la punctul anterior din prezenta hotărâre, articolul 23 alineatul (1) din Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale rămâne aplicabil în privința semnelor sau a trimiterilor amintite.

               52

               Rezultă din considerațiile care precedă că trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 23 alineatul (2) din Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale trebuie interpretat în sensul că semnele privind sponsorizarea prezentate în alte programe decât programul sponsorizat, precum cele în discuție în litigiul principal, trebuie să fie incluse în timpul maxim de difuzare a publicității dintr‑un interval de o oră prevăzut la articolul 23 alineatul (1) din această directivă.

         Cu privire la a treia întrebare

               53

               Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, ținând seama de caracterul de reglementare minimă al Directivei serviciilor mass‑media audiovizuale, articolul 23 alineatul (1) din aceasta trebuie interpretat în sensul că se opune ca „secundele negre” care sunt inserate între diferitele spoturi ale unei secvențe de publicitate televizată sau între această secvență și programul televizat care o urmează să fie incluse în timpul maxim de 20 % privind difuzarea de publicitate televizată dintr‑un interval de o oră pe care îl stabilește articolul menționat.

               54

               Trebuie amintit că, potrivit articolului 23 alineatul (1) din Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale, proporția de spoturi publicitare televizate și spoturi de teleshopping dintr‑un interval de o oră nu poate depăși 20 %.

               55

               Reiese cu claritate din textul acestei dispoziții că ea se limitează să stabilească un timp maxim, deci un plafon, de difuzare a unor spoturi de publicitate televizată și a unor spoturi de teleshopping dintr‑un interval de o oră, înțelegându‑se că, astfel cum s‑a arătat la punctul 33 din prezenta hotărâre, statele membre au posibilitatea de a adopta o normă mai strictă și, în consecință, să stabilească un timp maxim de difuzare a unor asemenea spoturi inferior acestui plafon.

               56

               Cu toate acestea, din decizia de trimitere reiese că, după cum s‑a arătat la punctul 15 din prezenta hotărâre, cauza principală implică o legislație națională care prevede că partea privind emisiunile publicitare și de teleshopping nu trebuie să depășească un plafon care corespunde întocmai celui stabilit la articolul 23 alineatul (1) din Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale și care, așadar, nu a făcut uz de posibilitatea menționată la punctul 33 din prezenta hotărâre.

               57

               În această privință, textul articolului 23 alineatul (1) din Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale nu permite, prin el însuși, să se stabilească dacă respectiva dispoziție trebuie interpretată în sensul că, într‑o situație precum cea din litigiul principal, impune sau nu impune includerea „secundelor negre”, precum cele în discuție în litigiul principal, în limita de 20 % pe care o prevede.

               58

               Prin urmare, trebuie stabilit statutul unor asemenea „secunde negre” în raport cu obiectivul pe care îl urmărește articolul 23 alineatul (1) din Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale.

               59

               Întrucât articolul 23 alineatul (1) din Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale vizează plafonarea timpului de difuzare a unor spoturi de publicitate televizată și a unor spoturi de teleshopping dintr‑un interval de o oră, din această dispoziție rezultă în mod implicit, dar necesar intenția legiuitorului Uniunii de a asigura realizarea corectă a obiectivului esențial al acestei directive care constă în protecția consumatorilor în calitatea lor de public de televiziune împotriva difuzării excesive de publicitate televizată (a se vedea în acest sens Hotărârea Sky Italia, C‑234/12, EU:C:2013:496, punctul 17).

               60

               Prin urmare, dispoziția amintită trebuie interpretată în sensul că nu permite statelor membre să reducă, în beneficiul elementelor publicitare, timpul minim de emisie care trebuie consacrat difuzării de programe sau de alte conținuturi editoriale la mai puțin de 80 % dintr‑un interval de o oră, limită pe care articolul menționat o prevede în mod implicit.

               61

               Or, atunci când un stat membru nu a plafonat, astfel cum este cazul în speță, timpul de difuzare a publicității televizate la un nivel mai strict decât cel stabilit la articolul 23 alineatul (1) din Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale, voința legiuitorului Uniunii nu ar fi respectată dacă „secundele negre”, precum cele din litigiul principal, care separă fie diferitele spoturi care constituie o secvență de publicitate televizată, fie ultimul dintre aceste spoturi și programul care urmează secvenței respective nu ar fi considerate drept timp de difuzare a publicității televizate în sensul respectivei dispoziții. Astfel, aceasta ar determina reducerea sub limita garantată în mod implicit prin dispoziția menționată a intervalului orar rezervat difuzării de programe și de alte conținuturi editoriale cu o durată care corespunde celei a unor asemenea „secunde negre”.

               62

               În consecință, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că articolul 23 alineatul (1) din Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale trebuie interpretat, în cazul în care un stat membru nu a făcut uz de posibilitatea de a prevedea o normă mai strictă decât cea instituită la respectivul articol, în sensul că nu numai că nu se opune ca „secundele negre” care sunt inserate între diferitele spoturi ale unei secvențe de publicitate televizată sau între această secvență și programul televizat care o urmează să fie incluse în timpul maxim de 20 % privind difuzarea de publicitate televizată dintr‑un interval de o oră pe care îl stabilește respectivul articol, ci impune o astfel de includere.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               63

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

                           1)

                           Articolul 19 alineatul (1) din Directiva 2010/13/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 10 martie 2010 privind coordonarea anumitor dispoziții stabilite prin acte cu putere de lege sau acte administrative în cadrul statelor membre cu privire la furnizarea de servicii mass‑media audiovizuale (Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale) trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei legislații naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care permite ca un ecran partajat în care apare genericul de la sfârșitul unui program televizat într‑o coloană și un meniu de prezentare a programelor viitoare ale furnizorului în cealaltă, în vederea separării programului care se termină de secvența de publicitate televizată care îl urmează, să nu fie în mod necesar combinat cu sau urmat de un semnal acustic sau optic, cu condiția ca un astfel de mijloc de separare să îndeplinească prin el însuși cerințele prevăzute la prima teză a acestui articol 19 alineatul (1), aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.

                           2)

                           Articolul 23 alineatul (2) din Directiva 2010/13 trebuie interpretat în sensul că semnele privind sponsorizarea prezentate în alte programe decât programul sponsorizat, precum cele în discuție în litigiul principal, trebuie să fie incluse în timpul maxim de difuzare a publicității dintr‑un interval de o oră prevăzut la articolul 23 alineatul (1) din această directivă.

                           3)

                           Articolul 23 alineatul (1) din Directiva 2010/13 trebuie interpretat, în cazul în care un stat membru nu a făcut uz de posibilitatea de a prevedea o normă mai strictă decât cea instituită la respectivul articol, în sensul că nu numai că nu se opune ca „secundele negre” care sunt inserate între diferitele spoturi ale unei secvențe de publicitate televizată sau între această secvență și programul televizat care o urmează să fie incluse în timpul maxim de 20 % privind difuzarea de publicitate televizată dintr‑un interval de o oră pe care îl stabilește respectivul articol, ci impune o astfel de includere.

                     Semnături

            (
            *1
         )   Limba de procedură: finlandeza.