title: Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 13 septembrie 2007.#Land Oberösterreich și Republica Austria împotriva Comisiei Comunităților Europene.#Recurs - Directiva 2001/18/CE - Decizia 2003/653/CE - Diseminarea deliberată în mediu a organismelor modificate genetic - Articolul 95 alineatul (5) CE - Dispoziții de drept intern care derogă de la o măsură de armonizare, justificate de dovezi științifice noi, precum și de o problemă specifică unui stat membru - Principiul contradictorialității.#Cauze conexate C-439/05 P și C-454/05 P.

text:
      Cauzele conexate C‑439/05 P și C‑454/05 P
      Land Oberösterreich și Republica Austria
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Recurs — Directiva 2001/18/CE — Decizia 2003/653/CE — Diseminarea deliberată în mediu a organismelor modificate genetic — Articolul 95 alineatul (5) CE — Dispoziții de drept intern care derogă de la o măsură de armonizare, justificate de dovezi științifice noi, precum și de
         o problemă specifică unui stat membru — Principiul contradictorialității”

      Sumarul hotărârii
      1.        Apropierea legislațiilor — Măsuri destinate realizării pieței unice — Introducerea de noi dispoziții de drept intern derogatorii
      [art. 95 alin. (4) și (5) CE]
      2.        Apropierea legislațiilor — Măsuri destinate realizării pieței unice — Introducerea de noi dispoziții de drept intern derogatorii
      [art. 95 alin. (4) și (5) CE]
      1.        Ținând cont de caracteristicile specifice ale procedurii prevăzute la articolul 95 alineatul (5) CE, de similitudinile acestei
         proceduri cu cea prevăzută la alineatul (4) al acestui articol, precum și de scopul comun al acestor două alineate, care este
         acela de a permite statelor membre să obțină derogări de la măsurile de armonizare, Comisia nu este obligată să respecte principiul
         contradictorialității înainte de a decide în temeiul articolului 95 alineatul (5) CE menționat anterior.

      Într‑adevăr, mai întâi, nu reiese din cuprinsul articolului 95 alineatul (5) CE că există o obligație a Comisiei de a permite
         statului membru care efectuează notificarea să își expună poziția înainte de a lua decizia de aprobare sau de respingere a
         dispozițiilor naționale în cauză. Luând în considerare caracteristicile specifice ale acestei proceduri, autorii tratatului
         au prevăzut, la articolul 95 CE, doar condițiile care trebuie îndeplinite pentru a obține o decizie a Comisiei, termenele
         în care aceasta din urmă trebuie să adopte decizia de aprobare sau de respingere, precum și eventualele prorogări ale termenului.

      Apoi, procedura prevăzută la articolul 95 alineatul (5) CE, tot astfel precum cea prevăzută la alineatul (4) al aceluiași
         articol, de altfel, este inițiată nu de către o instituție comunitară sau națională, ci de către un stat membru, decizia Comisiei
         nefiind adoptată decât ca răspuns la această inițiativă. Prin cererea sa, statul membru are toată libertatea de a se exprima
         cu privire la dispozițiile naționale a căror introducere o solicită, după cum rezultă expres din articolul 95 alineatul (5)
         CE menționat anterior, care obligă statul membru să indice motivele care justifică cererea sa.

      (a se vedea punctele 37, 38 și 43)
      2.        Legalitatea măsurilor naționale notificate în temeiul articolului 95 alineatul (5) CE este strâns legată de aprecierea dovezilor
         științifice prezentate de statul membru care a efectuat notificarea.

      Într‑adevăr, respectiva dispoziție impune ca introducerea unor dispoziții de drept intern care derogă de la o măsură de armonizare
         să fie întemeiată pe dovezi științifice noi referitoare la protecția mediului ambiant ori a mediului de lucru, să fie necesară
         din cauza unei probleme specifice statului membru respectiv, care apare după adoptarea măsurii de armonizare, și ca dispozițiile
         avute în vedere, precum și motivele adoptării lor să fie notificate Comisiei.

      Aceste condiții au un caracter cumulativ și trebuie, prin urmare, să fie toate îndeplinite, sub sancțiunea respingerii de
         către Comisie a dispozițiilor de drept intern derogatorii.

      (a se vedea punctele 56-58)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      13 septembrie 2007(*)

      „Recurs – Directiva 2001/18/CE – Decizia 2003/653/CE – Diseminarea deliberată în mediu a organismelor modificate genetic – Articolul 95 alineatul (5) CE – Dispoziții de drept intern care derogă de la o măsură de armonizare, justificate de dovezi științifice noi, precum și de
         o problemă specifică unui stat membru – Principiul contradictorialității”

      În cauzele conexate C‑439/05 P și C‑454/05 P,
      având ca obiect două recursuri formulate în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție, introduse la 7 și la 16
         decembrie 2005,

      Land Oberösterreich, reprezentat de domnul G. Hörmanseder, în calitate de agent, asistat de F. Mittendorfer, Rechtsanwalt,

      Republica Austria, reprezentată de domnul H. Dossi și de doamna A. Hable, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      recurente,
      cealaltă parte în proces fiind:
      Comisia Comunităților Europene, reprezentată de domnul U. Wölker și de doamna M. Patakia, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      pârâtă în fața primei instanțe,
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul A. Rosas, președinte de cameră, domnii J. Klučka (raportor), J. N. Cunha Rodrigues, U. Lõhmus și A. Ó Caoimh,
         judecători,

      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 24 ianuarie 2007,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 15 mai 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin recursurile formulate, Land Oberösterreich și Republica Austria solicită anularea Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță
         al Comunităților Europene din 5 octombrie 2005, Land Oberösterreich și Austria/Comisia (T‑366/03 și T‑235/04, Rec., p. II‑4005,
         denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care s‑au respins acțiunile având ca obiect anularea Deciziei 2003/653/CE
         a Comisiei din 2 septembrie 2003 privind dispozițiile naționale care interzic utilizarea de organisme modificate genetic în
         landul Austria Superioară în temeiul dispozițiilor articolului 95 alineatul (5) din Tratatul CE (JO L 230, p. 34, denumită
         în continuare „decizia în litigiu”).

       Cadrul juridic
      2        Tratatul de la Amsterdam, intrat în vigoare la 1 mai 1999, a modificat în mod substanțial articolul 100a din Tratatul CE și
         l‑a numerotat articolul 95 CE. Articolul 95 alineatele (4)-(6) prevede:

      „(4)      În cazul în care, după adoptarea de către Consiliu sau Comisie a unei măsuri de armonizare, un stat membru consideră necesară
         menținerea dispozițiilor de drept intern justificate de cerințele importante prevăzute la articolul 30 sau referitoare la
         protecția mediului ambiant ori a mediului de lucru, acesta adresează Comisiei o notificare, indicând motivele menținerii acestor
         dispoziții.

      (5)      De asemenea, fără a aduce atingere alineatului (4), în cazul în care, după adoptarea de către Consiliu sau Comisie a unei
         măsuri de armonizare, un stat membru consideră necesară introducerea unor dispoziții de drept intern întemeiate pe dovezi
         științifice noi referitoare la protecția mediului ambiant ori a mediului de lucru, din cauza unei probleme specifice statului
         membru respectiv apărute după adoptarea măsurii de armonizare, acesta adresează Comisiei o notificare privind măsurile avute
         în vedere și motivele adoptării acestora.

      (6)      În termen de șase luni de la notificările prevăzute la alineatele (4) și (5), Comisia aprobă sau respinge dispozițiile respective
         de drept intern, după ce a verificat dacă acestea constituie sau nu un mijloc de discriminare arbitrară sau o restricție disimulată
         în comerțul dintre statele membre și dacă acestea constituie sau nu un obstacol în funcționarea pieței interne.

      În lipsa unei decizii a Comisiei adoptate în acest termen, dispozițiile de drept intern prevăzute la alineatele (4) și (5)
         se consideră aprobate.

      În cazul în care complexitatea problemei justifică acest lucru și dacă nu există niciun pericol pentru sănătatea umană, Comisia
         poate notifica statului membru în cauză că termenul prevăzut de prezentul alineat poate fi prorogat cu un nou termen de până
         la șase luni.”

      3        Directiva 2001/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 martie 2001 privind diseminarea deliberată în mediu
         a organismelor modificate genetic și de abrogare a Directivei 90/220/CEE a Consiliului (JO L 106, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 7,
         p. 75) a fost adoptată în temeiul articolului 95 CE. Aceasta vizează, potrivit articolului 1, armonizarea actelor cu putere
         de lege și a actelor administrative ale statelor membre și protejarea sănătății umane și a mediului, pe de o parte, în cazul
         în care se efectuează diseminarea deliberată în mediu a organismelor modificate genetic (denumite în continuare „OMG‑uri”),
         în orice alte scopuri decât introducerea pe piață în interiorul Comunității Europene, și, pe de altă parte, în cazul în care
         se introduc pe piață, în interiorul Comunității, OMG‑uri ca produse în sine sau componente ale altor produse.

      4        Directiva menționată instituie un regim de notificări și de autorizații care sunt precedate, potrivit articolului 4 alineatul
         (3), de o evaluare, de la caz la caz, a efectelor adverse potențiale asupra sănătății umane și asupra mediului, care se pot
         produce în mod direct sau indirect prin transferul de gene de la OMG‑uri la alte organisme.

      5        Autorizațiile acordate înainte de 17 octombrie 2002, în temeiul Directivei 90/220/CEE a Consiliului din 23 aprilie 1990 privind
         diseminarea deliberată în mediu a organismelor modificate genetic (JO L 117, p. 15), pentru introducerea pe piață de OMG‑uri
         ca produse în sine sau componente ale altor produse pot fi reînnoite, înainte de 17 octombrie 2006, potrivit procedurii simplificate
         menționate la articolul 17 alineatele (2)-(9) din Directiva 2001/18.

       Istoricul cauzei
      6        La 13 martie 2003, Republica Austria a notificat Comisiei un proiect de lege al Land Oberösterreich din 2002 prin care se
         interzicea ingineria genetică (Oberösterreichische Gentechnik‑Verbotsgesetz, denumită în continuare „măsura notificată”).
         Acest proiect vizează interzicerea culturii de semințe și de plante compuse din OMG‑uri sau care conțin astfel de organisme,
         precum și interzicerea creșterii și a introducerii în mediu, în scopul vânătorii sau al pescuitului, a animalelor modificate
         genetic. Notificarea avea ca scop obținerea, în temeiul articolului 95 alineatul (5) CE, a unei derogări de la dispozițiile
         Directivei 2001/18. Notificarea se baza pe un raport intitulat „Regiuni agricole fără OMG‑uri: conceperea și analiza opțiunilor
         și a măsurilor de punere în aplicare” („GVO‑freie Bewirtschaftungsgebiete: Konzeption und Analyse von Szenarien und Umsetzungsschritten”),
         redactat de domnul W. Müller (denumit în continuare „Raportul Müller”).

      7        În urma sesizării sale de către Comisie pentru a analiza caracterul probant al elementelor științifice invocate de Republica
         Austria, Autoritatea Europeană pentru Siguranța Alimentară (denumită în continuare „EFSA”) a emis un aviz la 4 iulie 2003,
         în care concluzionează, în esență, că aceste elemente nu conțin nicio dovadă științifică nouă susceptibilă să justifice interzicerea
         OMG‑urilor în Land Oberösterreich.

      8        În aceste circumstanțe, Comisia a adoptat decizia în litigiu. Potrivit acesteia din urmă, Republica Austria nu a furnizat
         dovezi științifice noi și nici nu a demonstrat că în Land Oberösterreich se punea o problemă specifică, apărută după adoptarea
         Directivei 2001/18 și care necesita introducerea măsurii notificate. Considerând că nu erau îndeplinite condițiile definite
         la articolul 95 alineatul (5) CE, Comisia a respins cererea de derogare a Republicii Austria.

       Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
      9        Prin cererea depusă la grefa Tribunalului la 3 noiembrie 2003, Land Oberösterreich a introdus o acțiune având ca obiect anularea
         deciziei în litigiu. Această acțiune a fost înregistrată cu numărul T‑366/03.

      10      Prin cererea depusă la grefa Curții la 13 noiembrie 2003, Republica Austria a introdus o acțiune având de asemenea ca obiect
         anularea deciziei în litigiu. Această acțiune a fost înregistrată cu numărul C‑492/03.

      11      Prin Ordonanța Curții din 8 iunie 2004, cauza C‑492/03 a fost trimisă Tribunalului. Această cauză a fost înregistrată cu numărul
         T‑235/04.

      12      Prin Decizia președintelui Camerei a patra a Tribunalului din 22 februarie 2005, după ascultarea părților, cauzele T‑366/03
         și T‑235/04 au fost conexate pentru buna desfășurare a procedurii orale și în vederea pronunțării hotărârii, în conformitate
         cu articolul 50 din Regulamentul de procedură al Tribunalului.

      13      Prin hotărârea atacată, Tribunalul a considerat, în primul rând, că acțiunea introdusă de Land Oberösterreich este admisibilă.
         Tribunalul a apreciat că acest land era vizat în mod individual de decizia litigioasă, aceasta afectând un act al său și împiedicându‑l
         să exercite astfel cum consideră de cuviință competențele proprii pe care i le conferă ordinea constituțională austriacă.
         De asemenea, Tribunalul a apreciat că Land Oberösterreich era vizat în mod direct de decizia menționată, în măsura în care,
         deși aceasta a fost adresată Republicii Austria, acest stat membru nu a exercitat nicio putere de apreciere în procesul comunicării
         sale către landul menționat.

      14      În al doilea rând, Tribunalul a respins cele patru motive invocate de reclamante în felul următor.

      15      În privința primului motiv, întemeiat pe încălcarea principiului contradictorialității, Tribunalul a considerat în special
         că raționamentul adoptat de Curte în Hotărârea din 20 martie 2003, Danemarca/Comisia (C‑3/00, Rec., p. I‑2643), pentru a justifica
         neaplicarea acestui principiu în cazul procedurii prevăzute la articolul 95 alineatul (4) CE poate fi transpus și în cazul
         procedurii prevăzute la alineatul (5) al aceluiași articol. Tribunalul a apreciat că și această din urmă procedură este declanșată
         la cererea unui stat membru care vizează aprobarea unor dispoziții naționale derogatorii de la o măsură de armonizare adoptată
         la nivel comunitar. Tribunalul a adăugat că cele două proceduri prevăzute la articolul 95 alineatele (4) și (5) CE sunt inițiate
         de către statul membru care face notificarea, acesta putându‑se exprima cu privire la decizia a cărei adoptare o solicită,
         și că aceste proceduri trebuie încheiate cu rapiditate, în interesul statului membru care face notificarea și al bunei funcționări
         a pieței interne.

      16      La punctele 41-44 din hotărârea atacată, Tribunalul a precizat:

      „41      Contrar susținerilor reclamantelor, faptul că procedura prevăzută la articolul 95 alineatul (5) CE privește măsuri naționale
         aflate încă în stadiul de proiect nu permite diferențierea acesteia de procedura prevăzută la alineatul (4) al aceluiași articol
         într‑o asemenea măsură încât să se considere că principiul contradictorialității îi este aplicabil. În această privință, reclamantele
         nu pot susține în mod valabil că exigența celerității ar fi mai redusă în ceea ce privește examinarea unei măsuri naționale
         care nu a intrat încă în vigoare, astfel încât Comisia să poată cu ușurință să proroge termenul de șase luni prevăzut la articolul
         95 alineatul (6) CE în scopul realizării unei dezbateri în contradictoriu.

      42      În primul rând, acest argument este contrazis de modul în care este formulat articolul 95 alineatul (6) CE. Pe de o parte,
         acesta se aplică fără distincție cererilor de derogare privind măsuri naționale în vigoare, menționate la articolul 95 alineatul
         (4) CE, și cererilor privind măsuri aflate în stadiul de proiect, cărora li se aplică articolul 95 alineatul (5) CE. Pe de
         altă parte, facultatea de a proroga cu șase luni termenul pentru adoptarea deciziei, prevăzută la al treilea paragraf al acestei
         dispoziții, poate fi exercitată de Comisie doar în cazul în care complexitatea problemei ridicate impune acest lucru și dacă
         nu există niciun pericol pentru sănătatea umană. Rezultă, așadar, că articolul 95 alineatul (6) al treilea paragraf CE nu
         permite Comisiei să prelungească termenul pentru adoptarea deciziei cu șase luni doar cu scopul de a permite ca statul membru
         care a sesizat‑o cu o cerere de derogare în temeiul articolului 95 alineatul (5) CE să își prezinte poziția.

      43      În al doilea rând, argumentul reclamantelor nu este conform structurii articolului 95 alineatul (5) CE. Împrejurarea că această
         dispoziție vizează o măsură națională care nu este încă în vigoare nu diminuează interesul de a obține rapid o decizie a Comisiei
         cu privire la cererea de derogare cu care este sesizată. Într‑adevăr, încheierea rapidă a acestei proceduri a fost urmărită
         de autorii tratatului [CE] în scopul ocrotirii interesului statului membru solicitant de a cunoaște cu certitudine normele
         aplicabile, precum și în interesul bunei funcționări a pieței interne.

      44      Cu privire la acest ultim aspect, trebuie subliniat faptul că, pentru a evita să se aducă atingere caracterului obligatoriu
         și aplicării uniforme a dreptului comunitar, ambele proceduri prevăzute la articolul 95 alineatele (4) și (5) CE vizează să
         garanteze că niciun stat membru nu aplică o reglementare națională care derogă de la normele armonizate fără să fi obținut
         în prealabil aprobarea Comisiei. Or, din acest punct de vedere, regimul aplicabil măsurilor naționale notificate în temeiul
         articolului 95 alineatul (4) CE nu diferă în mod semnificativ de cel aplicabil măsurilor naționale aflate încă în stadiul
         de proiect și notificate în temeiul articolului 95 alineatul (5) CE. Într‑adevăr, în cadrul ambelor proceduri, măsurile în
         cauză sunt inaplicabile atât timp cât Comisia nu a luat o decizie cu privire la acordarea unei derogări. În cadrul articolului
         95 alineatul (5) CE, această situație rezultă din natura însăși a măsurilor în cauză, aflate încă în stadiul de proiect. În
         ceea ce privește articolul 95 alineatul (4) CE, această situație rezultă din obiectul procedurii pe care acesta o stabilește.
         Într‑adevăr, Curtea a amintit că măsurile privind apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative referitoare
         la piața internă ar fi lipsite de efect dacă statele membre ar păstra facultatea de a aplica în mod unilateral o reglementare
         națională care derogă de la acestea. Prin urmare, un stat membru nu este autorizat să aplice dispozițiile naționale notificate
         în temeiul articolului 95 alineatul (4) CE decât după obținerea unei decizii a Comisiei [a se vedea, prin analogie cu procedura
         prevăzută la articolul 100a alineatul (4) din Tratatul CE, Hotărârea Curții din 17 mai 1994, Franța/Comisia, C‑41/93, Rec.,
         p. I‑1829, punctele 29 și 30, și Hotărârea Curții din 1 iunie 1999, Kortas, C‑319/97, Rec., p. I‑3143, punctul 28].”

      17      În ceea ce privește cel de al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare, Tribunalul a constatat în special
         că argumentația Comisiei fusese dezvoltată în mod detaliat și circumstanțiat, permițând destinatarului deciziei în litigiu
         să cunoască motivele de fapt și de drept ale acesteia, iar Tribunalului să exercite controlul privind legalitatea.

      18      În această privință, Tribunalul a adăugat la punctul 56 din hotărârea atacată:

      „Într‑adevăr, Comisia s‑a bazat pe trei elemente principale pentru a respinge cererea Republicii Austria. Mai întâi, a constatat
         că acest stat membru nu demonstrase că măsura notificată era justificată din perspectiva unor dovezi științifice noi referitoare
         la protecția mediului (considerentele 63-68 ale deciziei [în litigiu]). În plus, Comisia a considerat că măsura notificată
         nu era justificată de o problemă specifică Republicii Austria (considerentele 70 și 71 ale deciziei [în litigiu]). În sfârșit,
         Comisia a respins argumentele autorităților austriece care urmăreau să justifice măsurile naționale prin recurgerea la principiul
         precauției, estimând că acestea sunt prea generale și insuficient fundamentate (considerentele 72 și 73 ale deciziei [în litigiu]).”

      19      În ceea ce privește al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 95 alineatul (5) CE, Tribunalul a apreciat la punctele
         65-67 din hotărârea atacată:

      „65      În decizia [în litigiu], Comisia a respins argumentele Republicii Austria care urmăreau să demonstreze existența unei probleme
         specifice, în sensul articolului 95 alineatul (5) CE, pe motiv că din notificare rezulta în mod clar faptul că mărimea redusă
         a exploatațiilor agricole, departe de a constitui un element specific al Land Oberösterreich, este o caracteristică comună,
         prezentă în toate statele membre. De asemenea, Comisia și‑a însușit concluziile EFSA, în special pe cele conform cărora, pe
         de o parte, «dovezile științifice prezentate nu conțineau nicio informație nouă sau cu un caracter specific local privind
         consecințele asupra mediului sau asupra sănătății umane ale culturilor sau ale animalelor modificate genetic existente sau
         viitoare», și, pe de altă parte, nu a fost prezentat «niciun element științific care să demonstreze că această regiune din
         Austria [cuprindea] ecosisteme speciale sau excepționale, care necesită o evaluare a riscurilor distinctă de cele efectuate
         pentru Austria în ansamblul său sau pentru alte regiuni similare din Europa» (considerentele 70 și 71 ale deciziei [în litigiu]).

      66      Trebuie să se constate că reclamantele nu au prezentat elemente probante care să permită punerea la îndoială a temeiniciei
         acestor aprecieri privind existența unei probleme specifice, ci s‑au limitat la a sublinia mărimea redusă a exploatațiilor
         agricole și importanța agriculturii ecologice în Land Oberösterreich.

      67      Mai precis, reclamantele nu au invocat elemente vizând să respingă concluziile EFSA conform cărora Republica Austria nu a
         demonstrat că teritoriul Land Oberösterreich conține ecosisteme speciale sau excepționale, care necesită o evaluare a riscurilor
         distinctă de cele efectuate pentru Austria în ansamblul său sau pentru alte regiuni similare din Europa. Fiind invitate, în
         cursul ședinței, să se pronunțe cu privire la amploarea problemei ridicate de OMG‑uri pe teritoriul Land Oberösterreich, reclamantele
         nu au fost în măsură să indice nici măcar dacă fusese detectată prezența unor astfel de organisme. Reprezentanții Land Oberösterreich
         au precizat că adoptarea măsurii notificate a fost determinată de temerea de a suporta prezența OMG‑urilor ca urmare a expirării
         anunțate a unui acord în temeiul căruia statele membre se angajaseră temporar să nu mai elibereze autorizații pentru aceste
         organisme. Astfel de considerații, prin caracterul lor de ordin general, nu pot infirma aprecierile concrete care figurează
         în decizia [în litigiu].”

      20      La punctul 69 din hotărârea atacată, Tribunalul a precizat:

      „Întrucât condițiile impuse la articolul 95 alineatul (5) CE sunt cumulative, este suficient ca doar una dintre acestea să
         nu fie îndeplinită pentru ca cererea de derogare să fie respinsă […]. Întrucât reclamantele nu au reușit să demonstreze că
         una dintre condițiile impuse la articolul 95 alineatul (5) CE era îndeplinită, al treilea motiv trebuie respins ca nefondat,
         fără a fi necesară pronunțarea cu privire la celelalte obiecții și argumente.”

      21      În ceea ce privește al patrulea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului precauției, Tribunalul a constatat că un astfel
         de motiv este inoperant, în măsura în care Comisia fusese sesizată cu o cerere în temeiul articolului 95 alineatul (5) CE
         și hotărâse că nu erau îndeplinite condițiile de aplicare a acestei dispoziții. Întrucât Tribunalul a constatat, după analizarea
         celui de al treilea motiv, că decizia în litigiu nu era greșită, acesta a considerat, la punctul 71 din hotărârea atacată,
         că singura opțiune a Comisiei era respingerea cererii cu care a fost sesizată.

       Cu privire la recursuri
      22      Prin Ordonanța președintelui Curții din 29 iunie 2006, cele două recursuri au fost conexate pentru buna desfășurare a procedurii
         orale și în vederea pronunțării hotărârii.

      23      În sprijinul recursurilor formulate, Land Oberösterreich și Republica Austria invocă două motive de anulare, unul dintre ele
         fiind întemeiat, în esență, pe nerespectarea principiului contradictorialității, iar celălalt pe încălcarea articolului 95
         alineatul (5) CE.

       Cu privire la motivul referitor la sfera de aplicare a principiului contradictorialității
       Argumentele părților
      24      Recurentele reproșează Tribunalului reluarea soluției adoptate de Curte în Hotărârea Danemarca/Comisia, citată anterior, în
         ceea ce privește articolul 95 alineatul (4) CE, și anume neaplicarea principiului contradictorialității, în condițiile în
         care prezenta cauză vizează alineatul (5) al acestui articol. Ar exista o diferență între o dispoziție națională, pentru care
         se cere o derogare în temeiul alineatului (4) al articolului menționat, respectiva dispoziție fiind deja în vigoare și, așadar,
         cel puțin potențial, prejudiciabilă pentru piața internă, și cea aflată încă în stadiul de proiect, pentru care se cere o
         derogare în temeiul alineatului (5) al aceluiași articol.

      25      Pe de o parte, recurentele observă că, la punctul 44 din hotărârea atacată, Tribunalul face trimitere la o jurisprudență care
         privește articolul 100a din tratat. Recurentele precizează că această dispoziție nu făcea distincție între menținerea dispozițiilor
         naționale existente și adoptarea de dispoziții naționale noi, pe când, de acum înainte, se realizează o astfel de distincție
         la alineatele (4) și (5) ale articolului 95 CE.

      26      Pe de altă parte, recurentele subliniază că situația avută în vedere la articolul 95 alineatul (5) CE se deosebește de cea
         avută în vedere la alineatul (4) al acestui articol, în măsura în care, în ceea ce privește o măsură națională aflată în stadiu
         de proiect, interesul bunei funcționări a pieței interne nu impune în niciun fel o rapiditate specială a procedurii, astfel
         încât Comisia ar putea să proroge cu ușurință termenul de șase luni prevăzut la articolul 95 alineatul (6) CE și să realizeze
         o dezbatere în contradictoriu.

      27      În replică, Comisia consideră că, făcând trimitere la jurisprudența citată la punctul 44 din hotărârea atacată, Tribunalul
         nu invocă decât un aspect al acestei jurisprudențe care privește alineatele (4) și (5) ale articolului 95 CE, și anume faptul
         că, în ambele cazuri vizate la aceste alineate, un stat membru nu poate deroga de la o măsură de armonizare fără autorizarea
         prealabilă a Comisiei. În plus, Comisia consideră că, chiar dacă o lege nu a depășit stadiul de proiect, poate exista un interes
         ca o clarificare să intervină cât mai repede posibil.

       Aprecierea Curții
      28      Potrivit articolului 95 CE, după adoptarea de măsuri privind apropierea legislațiilor statelor membre, acestea au obligația
         de notificare către Comisie, în vederea aprobării, a dispozițiilor naționale derogatorii de la măsurile respective. Alineatul
         (4) al acestui articol vizează cazul menținerii dispozițiilor naționale preexistente măsurilor de armonizare, iar alineatul
         (5) al aceluiași articol se referă la dispozițiile naționale derogatorii pe care statul membru dorește să le adopte.

      29      Procedurile prevăzute la respectivul articol încep prin notificarea adresată de către statul membru Comisiei cu privire la
         dispozițiile naționale derogatorii, continuă cu o fază în cursul căreia Comisia efectuează o apreciere a elementelor dosarului
         menită să verifice dacă sunt îndeplinite condițiile prevăzute și se încheie prin decizia finală care autorizează sau interzice
         respectivele dispoziții naționale. Comisia trebuie să decidă doar după verificarea faptului că dispozițiile naționale nu constituie
         un mijloc de discriminare arbitrară sau o restricție disimulată în comerțul dintre statele membre (a se vedea Hotărârea din
         21 ianuarie 2003, Germania/Comisia, C‑512/99, Rec., p. I‑845, punctul 44).

      30      În plus, din jurisprudența Curții reiese că, date fiind caracteristicile specifice ale procedurii prevăzute la articolul 95
         alineatul (4) CE, acesteia nu i se aplică principiul contradictorialității (Hotărârea Danemarca/Comisia, citată anterior,
         punctul 50).

      31      În ceea ce privește procedura prevăzută la alineatul (5) al aceluiași articol, introducerea unor dispoziții naționale noi
         trebuie să se bazeze pe dovezi științifice noi referitoare la protecția mediului ambiant ori a mediului de lucru, din cauza
         unei probleme specifice statului membru respectiv apărute după adoptarea măsurii de armonizare (a se vedea în acest sens Hotărârea
         Danemarca/Comisia, citată anterior, punctul 57).

      32      Cerința potrivit căreia trebuie prezentate dovezi științifice noi în sprijinul cererii poate, în această privință, să determine
         Comisia, în cadrul aprecierii sale privind temeinicia acestei cereri, să recurgă la experți externi pentru a obține avizul
         acestora cu privire la dovezile respective, aviz care va servi drept bază a deciziei finale.

      33      Astfel, Comisia a admis că nu a fost în măsură, în speță, să aprecieze singură elementele științifice care figurează în Raportul
         Müller și a arătat că, prin urmare, a trebuit să solicite un aviz din partea EFSA înainte de a adopta decizia în temeiul articolului
         95 alineatul (5) CE.

      34      Or, trebuie să se verifice dacă principiul contradictorialității ar fi trebuit aplicat într‑un astfel de caz, după cum susțin
         recurentele, sau dacă, după cum s‑a hotărât în cauza Danemarca/Comisia, citată anterior, principiul contradictorialității
         nu se aplică în cazul articolului 95 alineatul (4) CE.

      35      În această privință, principiul contradictorialității, a cărui respectare este asigurată de către Curte, impune autorității
         publice să permită persoanelor interesate să își expună poziția înainte de a adopta o decizie care le vizează (Hotărârea din
         10 iulie 2001, Ismeri Europa/Curtea de Conturi, C‑315/99 P, Rec., p. I‑5281, punctul 28, și Hotărârea Danemarca/Comisia, citată
         anterior, punctul 45).

      36      Potrivit jurisprudenței Curții, principiul respectării dreptului la apărare, de care este strâns legat principiul contradictorialității,
         se aplică nu numai cetățenilor, ci și statelor membre. În privința acestora din urmă, acest principiu a fost recunoscut în
         cadrul unor proceduri declanșate de o instituție comunitară împotriva statului membru interesat (a se vedea în special Hotărârea
         Danemarca/Comisia, citată anterior, punctul 46). S‑a stabilit că respectarea dreptului la apărare, în orice procedură declanșată
         împotriva unei persoane și susceptibilă de a conduce la un act cauzator de prejudiciu pentru aceasta, reprezintă un principiu
         fundamental al dreptului comunitar și trebuie asigurată chiar și în absența unei reglementări specifice (a se vedea în special
         Hotărârea din 12 februarie 1992, Țările de Jos și alții/Comisia, C‑48/90 și C‑66/90, Rec., p. I‑565, punctul 44, Hotărârea
         din 5 octombrie 2000, Germania/Comisia, C‑288/96, Rec., p. I‑8237, punctul 99, și Hotărârea din 9 iunie 2005, Spania/Comisia,
         C‑287/02, Rec., p. I‑5093, punctul 37).

      37      Cu toate acestea, mai întâi, nu reiese din cuprinsul articolului 95 alineatul (5) CE că există o obligație a Comisiei de a
         permite statului membru care efectuează notificarea să își expună poziția înainte de a lua decizia de aprobare sau de respingere
         a dispozițiilor naționale în cauză. Luând în considerare caracteristicile specifice ale acestei proceduri, autorii tratatului
         au prevăzut, la articolul 95 CE, doar condițiile care trebuie îndeplinite pentru a obține o decizie a Comisiei, termenele
         în care aceasta din urmă trebuie să adopte decizia de aprobare sau de respingere, precum și eventualele prorogări ale termenului.

      38      Apoi, procedura prevăzută la articolul 95 alineatul (5) CE, tot astfel precum cea prevăzută la alineatul (4) al aceluiași
         articol, de altfel, este inițiată, după cum s‑a arătat la punctul 29 din prezenta hotărâre, nu de către o instituție comunitară
         sau națională, ci de către un stat membru, decizia Comisiei nefiind adoptată decât ca răspuns la această inițiativă. Prin
         cererea sa, statul membru are toată libertatea de a se exprima cu privire la dispozițiile naționale a căror introducere o
         solicită, după cum rezultă expres din articolul 95 alineatul (5) CE, care obligă statul membru să indice motivele care justifică
         cererea sa.

      39      În plus, Comisia trebuie să fie în măsură, în termenele care îi sunt acordate, să obțină informațiile care se dovedesc a fi
         necesare, fără a fi obligată să permită statului membru care efectuează notificarea să își expună poziția înainte să adopte
         decizia [în ceea ce privește procedura prevăzută la articolul 95 alineatul (4) CE, care este supusă acelorași termene precum
         cele aplicabile în cazul procedurii prevăzute la alineatul (5) al aceluiași articol, a se vedea Hotărârea Danemarca/Comisia,
         citată anterior, punctul 48].

      40      Trebuie subliniat că, potrivit articolului 95 alineatul (6) al doilea paragraf CE, dispozițiile de drept intern derogatorii
         se consideră aprobate în cazul în care Comisia nu se pronunță într‑un anumit termen. În plus, potrivit celui de al treilea
         paragraf al aceluiași alineat, prorogarea acestui termen nu este posibilă atunci când problema nu este complexă și în caz
         de pericol pentru sănătatea umană.

      41      Autorii tratatului au dorit ca, atât în interesul statului membru care efectuează notificarea, cât și în interesul bunei funcționări
         a pieței interne, procedura prevăzută la acest articol să fie încheiată cu rapiditate. Acest obiectiv ar fi dificil de conciliat
         cu o cerință care ar impune schimburi prelungite de informații și de argumente.

      42      În cele din urmă, trebuie să se adauge că, menționând, la punctul 44 din hotărârea atacată, o jurisprudență referitoare la
         procedura prevăzută la articolul 100a alineatul (4) din tratat, Tribunalul a intenționat doar să sublinieze existența condiției
         care este impusă statului membru pentru a putea deroga de la o măsură de armonizare adoptată la nivel comunitar, și anume
         obligația de a obține în prealabil aprobarea Comisiei. Această condiție este menținută în cadrul dispozițiilor articolului
         95 alineatele (4) și (5) CE, întrucât aceasta trebuie să fie îndeplinită atât de către statul membru care notifică o reglementare
         deja în vigoare în temeiul articolului 95 alineatul (4) CE, cât și de către cel care notifică un proiect de lege în temeiul
         alineatului (5) al aceluiași articol. Măsurile prevăzute la cele două alineate sunt, așadar, guvernate în această privință
         de aceleași principii, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 85 din concluzii.

      43      În definitiv, ținând cont de caracteristicile specifice ale procedurii prevăzute la articolul 95 alineatul (5) CE, de similitudinile
         acestei proceduri cu cea prevăzută la alineatul (4) al acestui articol, precum și de scopul comun al acestor două alineate,
         care este acela de a permite statelor membre să obțină derogări de la măsurile de armonizare, nu trebuie adoptată o soluție
         diferită față de cea adoptată în ceea ce privește articolul 95 alineatul (4) CE. Prin urmare, Comisia nu este obligată să
         respecte principiul contradictorialității înainte de a decide în temeiul articolului 95 alineatul (5) CE [a se vedea în acest
         sens, în privința articolului 95 alineatul (4) CE, Hotărârea Danemarca/Comisia, citată anterior, punctul 50].

      44      Tribunalul a considerat, așadar, în mod întemeiat că principiul contradictorialității nu trebuie să se aplice în cazul procedurii
         prevăzute la articolul 95 alineatul (5) CE.

      45      Prin urmare, motivul întemeiat pe nerespectarea principiului contradictorialității trebuie respins.

       Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea articolului 95 alineatul (5) CE
       Argumentele părților
      46      Recurentele arată, mai întâi, că hotărârea atacată nu analizează motivul întemeiat pe încălcarea tratatului decât din punctul
         de vedere al verificării condiției referitoare la existența unei probleme specifice și că, prin urmare, Tribunalul le‑a încălcat
         dreptul de a fi ascultate.

      47      Republica Austria adaugă că dovezile științifice noi constituie un element esențial al articolului 95 alineatul (5) CE și
         că, și în cadrul evaluării condiției referitoare la existența unei probleme specifice statului membru, chestiunea coexistenței
         culturilor modificate genetic și a culturilor naturale, insuficiența evaluării riscurilor, precum și principiul precauției
         nu ar fi trebuit eludate de către Tribunal. În opinia sa, Comisia nu a efectuat o analiză științifică integrală a riscurilor,
         nu a ținut cont nici de dreptul de a fi audiat și, în final, nu și‑a îndeplinit obligația de motivare.

      48      Recurentele critică apoi punctul 67 din hotărârea atacată, în măsura în care acesta întemeiază constatarea absenței, în speță,
         a unei probleme specifice în sensul articolului 95 alineatul (5) CE pe faptul că nu s‑a dovedit că ar exista OMG‑uri pe teritoriul
         Land Oberösterreich. Hotărârea atacată ar fi, în această privință, în contradicție cu obligația de a se baza pe un nivel de
         protecție ridicat atunci când sunt adoptate, în temeiul respectivului articol 95 CE, dispoziții în materie de sănătate, de
         securitate, de protecție a mediului și de protecție a consumatorilor.

      49      Republica Austria adaugă că, interpretând într‑un mod prea restrictiv condițiile privind existența unei probleme specifice,
         evaluând insuficient riscurile, precum și dovezile științifice noi și neținând cont de principiul precauției, Comisia și Tribunalul
         au influențat în mod determinant soluția litigiului și au adus atingere intereselor sale.

      50      În răspunsul său, Comisia susține că întrebarea dacă Tribunalul a efectuat o apreciere pertinentă a circumstanțelor cauzei
         supuse judecății urmărește să stabilească dacă acesta a săvârșit o încălcare a dreptului comunitar, iar nu o neregularitate
         procedurală determinată de o motivare insuficientă.

      51      Comisia precizează că existența unor dovezi științifice noi și protecția mediului nu se numără printre condițiile constitutive
         ale unei probleme specifice, ci sunt plasate la același nivel cu respectiva problemă, toate condițiile prevăzute la articolul
         95 alineatul (5) CE fiind cumulative. Prin urmare, Tribunalul a respins în mod întemeiat acțiunea după ce a constatat neîndeplinirea
         condiției privind existența unei probleme specifice.

      52      În ceea ce privește principiul precauției, Comisia susține că, la punctul 71 din hotărârea atacată, Tribunalul a explicat
         în mod întemeiat care sunt rațiunile care au determinat respingerea motivului bazat pe încălcarea unui astfel de principiu
         și că Republica Austria nu a contestat această parte a hotărârii, cel puțin nu în mod explicit și detaliat.

      53      Tot în opinia Comisiei, considerațiile privind pretinsele omisiuni ale Comisiei în procedura de analizare a cererii, precum
         și argumentele referitoare la principiul respectării dreptului la apărare nu sunt utile pentru a răspunde la întrebarea dacă
         hotărârea atacată este viciată de o eroare de drept. În ceea ce privește respectarea dreptului la apărare, argumentația dezvoltată
         în această privință ar fi inadmisibilă, întrucât nu este susținută de elemente de probă, și, în orice caz, ar fi vădit nefondată,
         în măsura în care dreptul la apărare al Republicii Austria nu a fost limitat în niciun fel în cursul procedurii în fața Tribunalului.

      54      În final, recurentele consideră că viciul de procedură pe care l‑au invocat se bazează pe o eroare de apreciere și, prin urmare,
         reprezintă totodată un motiv întemeiat pe încălcarea dreptului comunitar. În opinia acestora, termenul „specific” nu trebuie
         considerat ca fiind sinonim cu termenul „unic”. Problemele avute în vedere la articolul 95 alineatul (5) CE ar trebui înțelese
         ca fiind probleme speciale, dar în niciun caz ca fiind probleme unice, care ar fi caracteristice unui singur stat membru sau
         unei singure regiuni. Recurentele consideră că, interpretând greșit semnificația termenului „specific”, Tribunalul a omis
         în mod eronat să analizeze celelalte condiții prevăzute la articolul 95 alineatul (5) CE și a încălcat, în această privință,
         dreptul comunitar.

      55      În răspunsul său, Comisia susține că Tribunalul nu trebuia nicidecum să analizeze în detaliu condiția referitoare la existența
         unei probleme specifice și consideră că recurentele nu și‑au îndeplinit obligația de a aduce probe care le revine în temeiul
         articolului 95 alineatul (5) CE, în măsura în care s‑au limitat la a‑și întemeia argumentația pe dimensiunile mici ale exploatațiilor
         agricole și pe importanța agriculturii ecologice. În opinia Comisiei, existența unui ecosistem special sau excepțional, care
         necesită o evaluare a riscurilor distinctă de cele efectuate în temeiul Directivei 2001/18 pentru alte regiuni similare din
         Europa, este cea care, în cadrul unei probleme specifice, justifică derogarea de la această directivă. Or, Comisia arată că
         recurentele nu au adus dovada necesară în această privință.

       Aprecierea Curții
      56      Mai întâi, trebuie arătat că legalitatea măsurilor naționale notificate în temeiul articolului 95 alineatul (5) CE este strâns
         legată de aprecierea dovezilor științifice prezentate de statul membru care a efectuat notificarea.

      57      Într‑adevăr, respectiva dispoziție impune ca introducerea unor dispoziții de drept intern care derogă de la o măsură de armonizare
         să fie întemeiată pe dovezi științifice noi referitoare la protecția mediului ambiant ori a mediului de lucru, să fie necesară
         din cauza unei probleme specifice statului membru respectiv, care apare după adoptarea măsurii de armonizare, și ca dispozițiile
         avute în vedere, precum și motivele adoptării lor să fie notificate Comisiei (Hotărârea din 21 ianuarie 2003, Germania/Comisia,
         citată anterior, punctul 80).

      58      Aceste condiții au un caracter cumulativ și trebuie, prin urmare, să fie toate îndeplinite, sub sancțiunea respingerii de
         către Comisie a dispozițiilor de drept intern derogatorii (a se vedea Hotărârea din 21 ianuarie 2003, Germania/Comisia, citată
         anterior, punctul 81).

      59      În această privință, trebuie arătat că respectivul caracter cumulativ nu a fost contestat, în speță, de către părți.

      60      Apoi, în recursurile lor, recurentele au contestat hotărârea atacată în special în măsura în care Tribunalul a respins argumentele
         acestora referitoare la aprecierile făcute de Comisie cu privire la condiția legată de existența unei probleme specifice a
         statului membru care a efectuat notificarea.

      61      Într‑adevăr, la punctele 66 și 67 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că reclamantele nu prezentaseră elemente
         probante care să permită punerea la îndoială a temeiniciei acestor aprecieri și se limitaseră la a sublinia mărimea redusă
         a exploatațiilor agricole, precum și importanța agriculturii ecologice în Land Oberösterreich. Tribunalul a adăugat în special
         că reclamantele nu au invocat elemente care să conteste concluziile EFSA conform cărora Republica Austria nu a demonstrat
         că teritoriul ce aparține Land Oberösterreich conține ecosisteme speciale sau excepționale, care necesită o evaluare a riscurilor
         distinctă de cele efectuate pentru Austria în ansamblul său sau pentru alte regiuni similare din Europa. În opinia Tribunalului,
         considerațiile avansate de reclamante, prin caracterul lor de ordin general, nu pot infirma aprecierile concrete care figurează
         în decizia în litigiu.

      62      În această decizie, Comisia a apreciat că Republica Austria nu demonstrase că pe teritoriul aparținând Land Oberösterreich
         exista o problemă specifică, în sensul articolului 95 alineatul (5) CE, apărută după adoptarea Directivei 2001/18.

      63      Această decizie urma avizului EFSA, care a constatat absența unor dovezi științifice care să demonstreze existența unei probleme
         specifice. Această agenție a considerat că nu a fost prezentat niciun element științific de natură să dovedească existența
         unor ecosisteme speciale sau excepționale, care necesită o evaluare a riscurilor distinctă de cele efectuate pentru Austria
         în ansamblul său sau pentru alte regiuni similare din Europa. Această agenție a conchis că Raportul Müller nu furniza nicio
         informație nouă care să invalideze dispozițiile Directivei 2001/18.

      64      În această privință, Tribunalul nu pare să fi săvârșit o eroare de drept atunci când a amintit faptul că Comisia a luat în
         considerare concluziile EFSA referitoare la absența dovezilor științifice care să demonstreze existența unei probleme specifice.

      65      Pe de altă parte, contrar susținerilor recurentelor, Tribunalul nu a interpretat greșit sensul termenului „specific” avut
         în vedere la articolul 95 alineatul (5) CE, dat fiind că nu a considerat că, pentru a fi îndeplinite condițiile prevăzute
         în dispoziția menționată, trebuia demonstrată doar existența unei probleme „unice”, noțiune mai restrictivă decât cea de problemă
         „specifică”.

      66      În această privință, în hotărârea atacată, Tribunalul a reluat concluziile Comisiei, precum și pe cele ale EFSA, pentru a
         arăta că Republica Austria nu prezentase niciun element științific de natură să dovedească mai ales existența unor ecosisteme
         „speciale”.

      67      În versiunea germană a deciziei în litigiu, care este cea autentică, se face referire la „ungewöhnliches Ökosystem”, iar în
         avizul EFSA, redactat în engleză, se face referire la „unusual ecosystems”, ceea ce lipsește de orice semnificație termenii
         „einzigartiges” și „unique” care figurează în versiunea germană a deciziei în litigiu și, respectiv, în avizul EFSA.

      68      Trebuie adăugat că nu reiese nici că Tribunalul a comis o eroare de drept atunci când a considerat că recurentele nu au prezentat
         elemente probante care să permită punerea la îndoială a temeiniciei aprecierilor referitoare la absența de dovezi științifice
         care să demonstreze existența unei probleme specifice și, prin urmare, că una dintre condițiile prevăzute la articolul 95
         alineatul (5) CE nu fusese îndeplinită.

      69      În final, reiese din jurisprudență că, din moment ce condițiile prevăzute la articolul 95 alineatul (5) CE au un caracter
         cumulativ, nu trebuie analizate toate condițiile respective dacă se constată că una dintre ele nu este îndeplinită (a se vedea
         în acest sens Hotărârea din 21 ianuarie 2003, Germania/Comisia, citată anterior, punctul 88).

      70      Prin urmare, după ce a considerat că nu era îndeplinită condiția referitoare la existența unei probleme specifice a statului
         membru, Tribunalul a respins în mod întemeiat acțiunile fără a mai verifica dacă celelalte condiții erau îndeplinite.

      71      În consecință, argumentele recurentelor referitoare la faptul că Tribunalul s‑a limitat la a analiza condiția legată de existența
         unei probleme specifice a statului membru, precum și cele referitoare la dreptul de a fi audiat, la obligația de motivare
         și la dreptul la apărare nu sunt fondate.

      72      În aceste condiții, trebuie să se considere că, respingând acțiunile, Tribunalul nu a încălcat articolul 95 alineatul (5)
         CE.

      73      Prin urmare, al doilea motiv al recurentelor nu este fondat, iar recursurile trebuie respinse.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      74      Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului
         118 din același regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât
         Comisia a solicitat obligarea Land Oberösterreich și a Republicii Austria la plata cheltuielilor de judecată, iar acestea
         din urmă au căzut în pretenții, se impune obligarea acestora la plata cheltuielilor de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară și hotărăște:
      1)      Respinge recursurile.
      2)      Obligă Land Oberösterreich și Republica Austria la plata cheltuielilor de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a doua) din 17 februarie 2011. # J & F Participações SA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative Friboi - Marcă națională verbală anterioară FRIBO - Motiv relativ de refuz - Risc de confuzie - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 - Utilizare serioasă a mărcii anterioare - Articolul 42 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 207/2009. # Cauza T-324/09.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a doua) din 17 februarie 2011 — J & F Participações/OAPI – Plusfood Wrexham (Friboi)
      (Cauza T‑324/09)
      „Marcă comunitară — Procedură de opoziție — Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative Friboi — Marca națională verbală anterioară FRIBO — Motiv relativ de refuz — Risc de confuzie — Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 — Utilizare serioasă a mărcii anterioare — Articolul 42 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 207/2009”
      1.                     Marcă comunitară — Observații ale terților și opoziție — Examinarea opoziției — Dovadă a utilizării mărcii anterioare — Utilizare
            serioasă — Noțiune — Criterii de apreciere [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 42 alin. (2) și 3)] (a se vedea
            punctele 26 și 27)
      2.                     Marcă comunitară — Definiția și dobândirea mărcii comunitare — Motive relative de refuz — Opoziție a titularului unei mărci
            anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare — Risc de confuzie cu marca
            anterioară [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele 45 și 69)
      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 22 aprilie 2009 (cauza R 824/2008‑1) privind o procedură
                  de opoziție între Fribo Foods Ltd și Agropecuaria Friboi, Ltda

            Date privind cauza

               Solicitantul mărcii comunitare:

               J & F Participações SA

               Marca comunitară vizată:

               Marca figurativă Friboi pentru produse din clasa 29

               Titularul mărcii sau al semnului invocat în sprijinul opoziției:

               Plusfood Wrexham Ltd

               Marca sau semnul invocat în sprijinul opoziției:

               Marca verbală britanică FRIBO înregistrată pentru produse din clasa 29; marca verbală britanică Fribo înregistrată pentru
                  produse din clasa 29; marca verbală germană FRIBO înregistrată pentru produse din clasa 29; marca figurativă germană FRIBO
                  înregistrată pentru produse din clasa 29; marca verbală franceză FRIBO înregistrată pentru produse din clasa 29; marca figurativă
                  franceză FRIBO înregistrată pentru produse din clasa 29; marca verbală italiană FRIBO înregistrată pentru produse din clasa
                  29; marca figurativă italiană FRIBO înregistrată pentru produse din clasa 29

               Decizia diviziei de opoziție:

               Admite opoziția

               Decizia camerei de recurs:

               Admite în parte calea de atac

      Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă J & F Participações SA la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 10 iunie 2004. # Pierre Eveillard împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza T-258/01.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 6 iunie 1990. # Hauptzollamt Frankfurt am Main-Ost împotriva Deutsche Olivetti GmbH. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesfinanzhof - Germania. # Valoare în vamă. # Cauza C-17/89.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 7 ianuarie 2004. # The Queen, la cererea formulată de Delena Wells împotriva Secretary of State for Transport, Local Government and the Regions. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) - Regatul Unit. # Directivă 85/337/CEE. # Cauza C-201/02.


Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 14 decembrie 1989. # Schweizerische Lactina Panchaud AG împotriva Bundesamt für Ernährung und Forstwirtschaft. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Germania. # Agricultură. # Cauza C-346/88.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 21 ianuarie 1993. # Deutsche Shell AG împotriva Hauptzollamt Hamburg-Harburg. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Hamburg - Germania. # Cauza C-188/91.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a șasea) din 29 septembrie 2011. # adidas AG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative reprezentând un pantof cu două barete pe o parte - Marcă națională anterioară reprezentând un pantof cu trei barete pe o parte - Motiv relativ de refuz - Lipsa unei justificări a dreptului anterior - Netraducerea unor elemente esențiale care justifică înregistrarea mărcii anterioare - Norma 16 alineatul (3), norma 17 alineatul (2) și norma 20 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr.º2868/95. # Cauza T-479/08.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a șasea) din 29 septembrie 2011 — adidas/OAPI – Patrick Holding (Reprezentare a unui pantof
            cu două barete)
      (Cauza T‑479/08)
      „Marcă comunitară — Procedură de opoziție — Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative reprezentând un pantof cu două barete pe o parte — Marcă națională anterioară reprezentând un pantof cu trei barete pe o parte — Motiv relativ de refuz — Lipsa unei justificări a dreptului anterior — Netraducerea unor elemente esențiale care justifică înregistrarea mărcii anterioare — Norma 16 alineatul (3), norma 17 alineatul (2) și norma 20 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 2868/95”
      Marcă comunitară — Observații ale terților și opoziție — Examinarea opoziției –Omisiune de a prezenta, în termenul stabilit, traducerea certificatului de înregistrare a mărcii naționale
         anterioare — Incidență asupra procedurii în fața diviziei de opoziție [Regulamentul nr. 2868/95 al Comisiei, art. 1 norma 17 alin. (2)]
         (a se vedea punctele 32 și 33)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a doua de recurs a OAPI din 27 august 2008 (cauza R 849/2007‑2) privind o procedură
                  de opoziție între adidas AG și Patrick Holding ApS

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă adidas AG la plata cheltuielilor de judecată.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 18 decembrie 2008.#Sopropé - Organizações de Calçado Lda împotriva Fazenda Pública.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Supremo Tribunal Administrativo - Portugalia.#Codul vamal comunitar - Principiul respectării dreptului la apărare - Recuperare a posteriori a taxelor vamale la import.#Cauza C-349/07.

text:
      Cauza C‑349/07
      Sopropé − Organizações de Calçado Lda
      împotriva
      Fazenda Pública
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Supremo Tribunal Administrativo)
      „Codul vamal comunitar – Principiul respectării dreptului la apărare – Recuperare ulterioară a taxelor vamale la import”
      Sumarul hotărârii
      1.        Drept comunitar – Principii generale ale dreptului – Drepturi fundamentale – Dreptul la apărare – Termen stabilit de dreptul
            național într‑o procedură de recuperare a taxelor vamale
      (art. 6 UE)
      2.        Resurse proprii ale Comunităților Europene – Recuperarea ulterioară a taxelor la import sau la export – Dreptul la apărare

      (art. 6 UE)
      1.        În ceea ce privește recuperarea unei datorii vamale, pentru a se proceda la recuperarea ulterioară a taxelor vamale la import,
         un termen cuprins între 8 și 15 zile, acordat importatorului bănuit de săvârșirea unei infracțiuni vamale pentru a‑și prezenta
         observațiile, este în principiu conform cu cerințele dreptului comunitar.

      Un astfel de termen nu face, în general, imposibilă sau excesiv de dificilă în practică exercitarea dreptului la apărare conferit
         de ordinea juridică comunitară. Într‑adevăr, întreprinderile susceptibile de a fi vizate de procedură sunt profesioniști care
         recurg în mod obișnuit la importuri. Pe de altă parte, reglementarea comunitară aplicabilă prevede că aceste întreprinderi
         trebuie să fie în măsură să facă dovada, în scopul unui control, a regularității tuturor operațiunilor pe care le‑au realizat.
         În sfârșit, interesul general al Comunității Europene și în special interesul de recuperare în cel mai scurt termen a veniturilor
         proprii impune ca aceste controale să poată fi realizate prompt și eficace.

      (a se vedea punctele 41 și 52 și dispozitiv 1)
      2.        Este de competența instanței naționale sesizate să determine, ținând seama de împrejurările speciale ale cauzei, dacă, în
         cadrul unei recuperări ulterioare a taxelor vamale la import, termenul acordat efectiv unui importator i‑a permis să fie ascultat
         în mod util de către autoritățile vamale.

      În acest scop pot fi reținute mai multe criterii. În ceea ce privește importurile realizate din țări din Asia, pot să fie
         importante elemente precum complexitatea operațiunilor în cauză, distanța mare sau calitatea raporturilor pe care le au în
         mod obișnuit cu administrațiile locale competente. De asemenea, trebuie să se țină cont de mărimea întreprinderii și de aspectul
         dacă aceasta are sau nu are relații comerciale obișnuite cu respectivele țări. În plus, împrejurări care pot permite să se
         stabilească faptul că întreprinderea vizată a fost ascultată, în deplină cunoștință de cauză, în cursul inspecției trebuie
         de asemenea să fie luate în considerare. Astfel, o procedură de inspecție care se derulează timp de mai multe luni, care presupune
         verificări la fața locului și ascultarea întreprinderii vizate, ale cărei declarații se depun la dosar, poate permite să se
         prezume că respectiva întreprindere cunoștea motivele pentru care fusese desfășurată procedura de inspecție și natura faptelor
         care îi erau imputate.

      În plus, instanța națională trebuie să verifice dacă, ținând cont de intervalul de timp scurs între momentul în care administrația
         vizată a primit observațiile importatorului și data la care aceasta a adoptat decizia, este sau nu este posibil să se considere
         că a ținut seama în mod adecvat de observațiile care i‑au fost transmise.

      (a se vedea punctele 44-46, 53 și 54 și dispozitiv 2 și 3)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      18 decembrie 2008(*)

      „Codul vamal comunitar – Principiul respectării dreptului la apărare – Recuperare ulterioară a taxelor vamale la import”
      În cauza C‑349/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Supremo Tribunal
         Administrativo (Portugalia), prin decizia din 12 iunie 2007, primită de Curte la 27 iulie 2007, în procedura

      Sopropé – Organizações de Calçado Lda
      împotriva
      Fazenda Pública,
      cu participarea:
      Ministério Público,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul C. W. A. Timmermans, președinte de cameră, domnii J.‑C. Bonichot (raportor), K. Schiemann, P. Kūris și
         L. Bay Larsen, judecători,

      avocat general: doamna V. Trstenjak,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Sopropé – Organizações de Calçado Lda, de A. Caneira, advogado;
      –        pentru guvernul portughez, de doamnele H. Ventura, C. Guerra Santos și domnul L. Fernandes, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul italian, de domnul I. M. Braguglia, în calitate de agent, asistat de domnul G. Albenzio, avvocato dello Stato;

      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii S. Schønberg și P. Guerra e Andrade, în calitate de agenți,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 2 octombrie 2008,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea principiului respectării dreptului la apărare.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între societatea Sopropé – Organizações de Calçado Lda (denumită în
         continuare „Sopropé”), pe de o parte, și Fazenda Pública (Trezoreria Publică), pe de altă parte, având ca obiect o cerere
         de recuperare ulterioară a unei datorii vamale stabilite în urma unui control al originii mărfurilor importate în Portugalia
         de această societate între anii 2000 și 2002.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (JO L 302, p. 1,
         Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58) a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 2700/2000 al Parlamentului European și al Consiliului
         din 16 noiembrie 2000 (JO L 311, p. 17, Ediție specială, 02/vol. 13, p. 12, denumit în continuare „Codul vamal”).

      4        Titlul VII capitolul 3 din Codul vamal reglementează, la articolele 217-232, recuperarea datoriei vamale.

      5        Articolul 221 alineatul (1) din Codul vamal prevede:

      „De îndată ce a fost înscrisă în evidența contabilă, valoarea drepturilor se comunică debitorului în conformitate cu normele
         corespunzătoare.”

      6        Potrivit articolului 222 alineatul (1) litera (a) din Codul vamal:

      „(1) Valoarea drepturilor care au făcut obiectul comunicării prevăzute la articolul 221 trebuie achitată de debitori respectând
         următoarele termene:

      (a) dacă persoana nu are dreptul la niciuna dintre facilitățile de plată prevăzute la articolele 224-229, plata se face în
         termenul prevăzut.

      Fără a aduce atingere articolului 244 paragraful al doilea, acest termen nu poate depăși 10 zile de la comunicarea către debitor
         a valorii drepturilor datorate și, în cazul înscrierii cumulate în evidența contabilă în condițiile prevăzute la articolul
         218 alineatul (1) al doilea paragraf, acesta se stabilește în așa fel încât să nu îi permită debitorului să obțină un termen
         pentru plată mai lung decât dacă i s‑ar fi acordat o amânare a plății.

      […]”
      7        Articolele 243-246, cuprinse în titlul VIII din Codul vamal, se referă la dreptul la acțiune.

      8        Potrivit articolului 245 din acest cod:

      „Dispozițiile privind punerea în aplicare a procedurii de introducere a unei acțiuni sunt stabilite de statele membre.”
       Legislația națională
      9        Legea fiscală generală (denumită în continuare „LFG”), aprobată prin Decretul‑lege nr. 398/98 din 12 decembrie 1998, prevede
         în mod expres principiul participării la procedura fiscală, enunțat la articolul 267 din Constituția Republicii Portugheze
         și prevăzut deja, în ceea ce privește procedura administrativă, la articolul 100 și următoarele din Codul de procedură administrativă.

      10      Potrivit articolului 60 din această lege, în versiunea aplicabilă faptelor din acțiunea principală:

      „1. Contribuabilii participă la luarea deciziilor care îi privesc, dacă legea nu prevede altfel, în unul dintre următoarele
         moduri:

      a) dreptul de a fi ascultat înainte de recuperare;
      […]
      e) dreptul de a fi ascultat înainte de încheierea raportului de inspecție fiscală.
      […]
      4. Dreptul de a fi ascultat trebuie exercitat într‑un termen care este stabilit de administrația fiscală prin scrisoare recomandată
         trimisă în acest scop la domiciliul fiscal al contribuabilului.

      […]
      6. Termenul de exercitare a dreptului de a fi ascultat oral sau în scris nu poate fi mai mic de 8 zile și nici mai mare de
         15 zile.

      [...]”
      11      Regimul complementar al procedurii de inspecție fiscală a fost adoptat prin Decretul‑lege nr. 413/98 din 31 decembrie 1998.

      12      Potrivit articolului 60 din decretul‑lege menționat, referitor la audierea prealabilă:

      „1. După încheierea actelor de inspecție și în cazul în care acestea determină adoptarea unor acte de impunere sau a unor
         acte în materie fiscală defavorabile entității care face obiectul inspecției, proiectul de concluzii ale raportului, cuprinzând
         identificarea acestor acte și motivarea lor, trebuie notificat respectivei entități în termen de 10 zile.

      2. Notificarea trebuie să prevadă un termen cuprins între 8 și 15 zile pentru a permite entității care face obiectul inspecției
         să se pronunțe asupra proiectului de concluzii menționat.

      3. Entitatea care face obiectul inspecției se poate pronunța în scris sau oral, în acest din urmă caz declarațiile sale fiind
         consemnate în scris.

      4. Raportul definitiv se redactează în termen de 10 zile de la declarațiile menționate la paragraful anterior.”
       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      13      Sopropé este o întreprindere portugheză care vinde încălțăminte importată din Asia. Acțiunea principală se referă la 52 de
         operațiuni de import de încălțăminte despre care s‑a declarat că provine din Cambogia, care au beneficiat, datorită presupusei
         lor origini, de un tratament vamal preferențial în temeiul sistemului de preferințe generalizate, pentru o perioadă de doi
         ani și jumătate, din anul 2000 până la jumătatea anului 2002.

      14      La începutul anului 2003, direcția serviciilor antifraudă a vămii portugheze a desfășurat o operațiune de control, în cadrul
         unei misiuni de cooperare administrativă inițiate de Oficiul European de Luptă Antifraudă al Comisiei (OLAF), pentru verificarea
         originii încălțămintei importate din Asia.

      15      Verificările realizate de autoritatea vamală în cadrul Sopropé au început la 14 februarie 2003. Acestea au permis autorităților
         portugheze să estimeze că cele 52 de operațiuni de import menționate anterior fuseseră realizate cu prezentarea unor certificate
         de origine și a unor documente de transport care fuseseră falsificate.

      16      Serviciile vamale au ajuns la concluzia că mărfurile importate nu aveau origine preferențială și, prin urmare, nu puteau beneficia
         de sistemul de preferințe generalizate și că trebuia, așadar, să li se aplice cota taxelor vamale aplicabilă mărfurilor provenite
         din țări terțe.

      17      La 3 iulie 2003, Sopropé a fost informată că putea să își exercite dreptul de a fi ascultată în prealabil cu privire la proiectul
         de concluzii ale raportului de inspecție și ale anexelor la acesta într‑un termen de 8 zile, în conformitate cu articolul
         60 din LFG. Societatea și‑a exercitat acest drept la 11 iulie 2003.

      18      Considerând că Sopropé nu a adus niciun element nou susceptibil de a modifica proiectul de raport de inspecție, administrația
         vamală a informat‑o prin scrisoarea din 16 iulie 2003, primită a doua zi, că avea la dispoziție un termen de 10 zile, în conformitate
         cu articolul 222 din Codul vamal, pentru a plăti taxele vamale datorate. Aceste taxe vamale se ridicau la suma de 212 684,98
         euro, majorate cu 36 757,99 euro, reprezentând taxa pe valoarea adăugată, și cu 19,30 euro, reprezentând dobânzi compensatorii,
         ceea ce înseamnă un total de 249 462,27 euro.

      19      Așadar, între data notificării în scopul exercitării dreptului de fi ascultat și cea a notificării referitoare la plată au
         trecut 13 zile.

      20      Sopropé a refuzat să plătească în termenul acordat datoria vamală care îi fusese notificată. La 8 septembrie 2003, aceasta
         a introdus o acțiune la Tribunal Administrativo e Fiscal din Lisabona, întemeiată, între altele, pe încălcarea principiului
         respectării dreptului la apărare, din cauza insuficienței termenului care i‑a fost acordat pentru a‑și putea susține observațiile.
         Cu toate acestea, instanța a apreciat că decizia de recuperare era justificată, întrucât nu fusese prezentat niciun element
         de probă susceptibil de a o pune sub semnul întrebării. În plus, aceasta a considerat că a fost respectat dreptul la apărare
         pentru că fusese îndeplinită obligația de a fi ascultat în prealabil, astfel cum este definită de LFG, și pentru că fusese
         respectat regimul procedurii de inspecție fiscală.

      21      Sopropé a atacat cu apel această hotărâre la Supremo Tribunal Administrativo, printre altele pentru că în primă instanță nu
         a fost aplicat corect principiul dreptului la apărare, astfel cum este garantat de dreptul comunitar.

      22      În cadrul acestui apel, Supremo Tribunal Administrativo a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele
         întrebări preliminare:

      „1) Termenul cuprins între 8 și 15 zile, stabilit la articolul 60 alineatul 6 din Legea fiscală generală și la articolul 60
         alineatul 2 din Regimul complementar al procedurii de inspecție fiscală, aprobat prin Decretul‑lege nr. 413/98 din 30 decembrie
         1998, în care contribuabilul își poate exercita dreptul de a fi ascultat oral sau în scris este conform cu principiul dreptului
         la apărare?

      2) Un termen de 13 zile, începând de la data la care autoritatea vamală a notificat unui importator comunitar (în speță, o
         întreprindere mică portugheză care comercializează încălțăminte) că dispunea de 8 zile pentru a‑și exercita dreptul de a fi
         ascultat până la data notificării obligației de plată în termen de 10 zile a taxelor vamale la import în ceea ce privește
         52 de operațiuni de import de încălțăminte din Extremul Orient, realizate în sistemul preferințelor generalizate într‑o perioadă
         de doi ani și jumătate (între anul 2000 și jumătatea anului 2002), poate fi considerat ca fiind un termen rezonabil pentru
         exercitarea de către importator a dreptului la apărare?”

       Cu privire la întrebările preliminare
      23      Prin intermediul celor două întrebări, care trebuie să fie analizate împreună, instanța de trimitere solicită Curții să se
         pronunțe cu privire la problema dacă un termen de 8 zile acordat unei întreprinderi pentru a‑și susține observațiile cu privire
         la un proiect de decizie de recuperare ulterioară a taxelor vamale la import în valoare de 249 462,27 euro, referitoare la
         52 de operațiuni de import de mărfuri care au avut loc într‑o perioadă de doi ani și jumătate, îndeplinește cerințele dreptului
         comunitar și în special principiul general al respectării dreptului la apărare, din moment ce, printre altele, decizia de
         recuperare a fost adoptată de administrație la 5 zile după expirarea acestui termen.

       Observațiile prezentate Curții
      24      Reclamanta din acțiunea principală amintește că rezultă din jurisprudența Curții că principiul respectării dreptului la apărare
         impune ca orice persoană împotriva căreia se intenționează să se adopte o decizie care îi cauzează prejudicii să fie în măsură
         să își expună în mod util punctul de vedere (a se vedea printre altele Hotărârea din 24 octombrie 1996, Comisia/Lisrestal
         și alții, C‑32/95 P, Rec., p. I‑5373, punctul 21, Hotărârea din 21 septembrie 2000, Mediocurso/Comisia, C‑462/98 P, Rec.,
         p. I‑7183, punctul 36, și Hotărârea din 12 decembrie 2002, Cipriani, C‑395/00, Rec. p. I‑11877, punctul 51).

      25      Prin urmare, Sopropé susține că un termen precum cel acordat în temeiul LFG unui importator pentru a‑și exercita dreptul de
         a fi ascultat nu poate fi considerat conform cu principiul respectării dreptului la apărare decât dacă i se permite să își
         facă cunoscut punctul de vedere în mod util. Or, în împrejurări precum cele din acțiunea principală, aceasta consideră că
         termenul care i‑a fost acordat nu a fost suficient.

      26      Republica Portugheză susține că principiul respectării dreptului la apărare nu își găsește aplicarea în procedura de audiere
         prealabilă prevăzută de LFG. Într‑adevăr, această procedură ar fi expresia principiului participării la decizie, iar nu a
         dreptului de a exercita o acțiune. În plus, ar rezulta din jurisprudența Curții și în special din Hotărârea din 2 octombrie
         2003, ARBED/Comisia (C‑176/99 P, Rec., p. I‑10687), că principiul dreptului de a fi ascultat în prealabil nu face parte din
         dreptul la apărare decât în cadrul unei proceduri de sancționare, situație care nu s‑ar regăsi în cauza principală. Prin urmare,
         Republica Portugheză apreciază că termenul prevăzut la articolul 60 din LFG nu poate fi apreciat în raport cu principiul dreptului
         la apărare. Prin urmare, acesta nu poate fi considerat nerezonabil în măsura în care nu face decât să se adauge la diferitele
         căi de atac prevăzute împotriva unei decizii de impunere, întărind astfel posibilitatea efectivă de exercitare a dreptului
         la apărare.

      27      Republica Portugheză adaugă că, în ipoteza în care Curtea ar considera că dreptul la apărare este aplicabil în procedura de
         audiere prealabilă prevăzută de LFG, termenul în litigiu în cauza principală este compatibil cu dreptul comunitar, din moment
         ce respectă principiile echivalenței și efectivității (a se vedea printre altele Hotărârea din 17 iunie 2004, Recheio – Cash
         & Carry, C‑30/02, Rec., p. I‑6051). În opinia acestui stat membru, principiul echivalenței este respectat în măsura în care
         LFG prevede un termen identic pentru toate actele de impunere a veniturilor fiscale, fie că sunt întemeiate pe legislația
         națională, fie pe dreptul comunitar. Aprecierea respectării principiului efectivității ar fi de competența instanței naționale.

      28      Republica Italiană arată că Codul vamal nici nu prevede ca debitorul să fie ascultat înainte de recuperarea datoriei sale
         vamale. Aceasta se întemeiază pe articolul 245 din acest cod pentru a susține că dispozițiile privind punerea în aplicare
         a procedurii de introducere a unei acțiuni intră în competența statelor membre. Prin urmare, aceasta consideră că ar fi suficient
         pentru Curte să reafirme principiul dreptului unui operator de a fi ascultat, atât în faza administrativă, cât și în faza
         contencioasă, în conformitate cu reglementarea națională.

      29      Comisia Comunităților Europene arată că rezultă din jurisprudența Curții că respectarea dreptului la apărare impune ca orice
         destinatar al unei decizii care îi afectează în mod sensibil interesele să aibă dreptul de a fi ascultat, ceea ce înseamnă
         să își poată face cunoscut punctul de vedere în mod util, pentru care este necesară respectarea unui termen rezonabil pentru
         a‑și prezenta observațiile (a se vedea în special Hotărârea din 14 iulie 1972, Cassella Farbwerke Mainkur/Comisia, 55/69,
         Rec., p. 887, Hotărârea din 29 iunie 1994, Fiskano/Comisia, C‑135/92, Rec., p. I‑2885, precum și Hotărârea din 13 septembrie
         2007, Land Oberösterreich și Austria/Comisia, C‑439/05 P și C‑454/05 P, Rep., p. I‑7141).

      30      Comisia constată că deciziile de recuperare adoptate în temeiul Codului vamal sunt susceptibile de a afecta în mod sensibil
         interesele importatorilor precum reclamanta din acțiunea principală și că, prin urmare, dreptul la apărare trebuie garantat
         de către statele membre în cadrul punerii în aplicare a prevederilor codului menționat privind modalitățile de recuperare
         a datoriilor vamale, deși în acesta nu figurează nicio dispoziție privind dreptul de a fi ascultat.

      31      Aceasta deduce de aici că un termen precum cel prevăzut de LFG este compatibil cu principiul dreptului de a fi ascultat dacă
         persoanele ale căror interese sunt afectate în mod sensibil prin deciziile adoptate în cadrul dreptului comunitar au posibilitatea
         de a‑și face cunoscut efectiv punctul de vedere privind aceste decizii.

      32      Potrivit Comisiei, este de competența instanței naționale să aprecieze dacă sunt îndeplinite cerințele legate de respectarea
         dreptului la apărare, având în vedere cadrul juridic, atât comunitar, cât și național, și după o apreciere globală a faptelor
         aflate la originea acțiunii principale. Aceasta consideră că instanța de trimitere, pentru a hotărî în legătură cu respectarea
         dreptului de a fi ascultat, se poate inspira din criterii care ar putea fi extrase din jurisprudența Curții, spre exemplu
         scopul normelor comunitare aplicabile, complexitatea faptelor și a motivelor care stau la baza deciziei, complexitatea cadrului
         juridic, eventuala posibilitate de a solicita o prelungire a termenului acordat și, în sfârșit, posibilitatea de a prezenta
         observații suplimentare.

       Răspunsul Curții
      33      Drepturile fundamentale sunt parte integrantă a principiilor generale de drept a căror respectare este asigurată de către
         Curte. În acest scop, Curtea se inspiră din tradițiile constituționale comune ale statelor membre, precum și din indicațiile
         oferite de instrumentele internaționale privind protecția drepturilor omului cu privire la care statele membre au colaborat
         sau la care au aderat (a se vedea printre altele Hotărârea din 6 martie 2001, Connolly/Comisia, C‑274/99 P, Rec., p. I‑1611,
         punctul 37).

      34      Pe de altă parte, rezultă din jurisprudența constantă a Curții că, sesizată cu titlu preliminar, aceasta trebuie, atunci când
         o reglementare națională intră în domeniul de aplicare al dreptului comunitar, să furnizeze toate elementele de interpretare
         necesare pentru aprecierea de către instanța națională a conformității acestei reglementări cu drepturile fundamentale a căror
         respectare este asigurată de către Curte (a se vedea printre altele Hotărârea din 18 iunie 1991, ERT, C‑260/89, Rec., p. I‑2925,
         punctul 42, și Hotărârea din 4 octombrie 1991, Society for the Protection of Unborn Children Ireland, C‑159/90, Rec., p. I‑4685,
         punctul 31).

      35      Din moment ce întrebările preliminare se referă la modalitățile conform cărora autoritățile naționale trebuie să aplice Codul
         vamal comunitar, Curtea este competentă să furnizeze instanței de trimitere toate elementele de interpretare necesare pentru
         aprecierea de către aceasta a compatibilității reglementării naționale în cauză cu drepturile fundamentale a căror respectare
         o asigură.

      36      Or, respectarea dreptului la apărare constituie un principiu general al dreptului comunitar care își găsește aplicarea atunci
         când administrația își propune să adopte față de o persoană un act care îi cauzează un prejudiciu.

      37      În temeiul acestui principiu, destinatarilor deciziilor care le afectează în mod sensibil interesele trebuie să li se dea
         posibilitatea de a‑și face cunoscut în mod util punctul de vedere cu privire la elementele pe care administrația intenționează
         să își întemeieze decizia. În acest scop, ei trebuie să beneficieze de un termen suficient (a se vedea printre altele Hotărârile
         citate anterior Comisia/Lisrestal și alții, punctul 21, și Mediocurso/Comisia, punctul 36).

      38      Această obligație revine administrațiilor statelor membre atunci când adoptă decizii care intră în domeniul de aplicare al
         dreptului comunitar, în vreme ce legislația comunitară aplicabilă nu prevede în mod expres o astfel de formalitate. În ceea
         ce privește punerea în aplicare a acestui principiu și în special a termenelor de exercitare a dreptului la apărare, trebuie
         precizat că, atunci când acestea nu sunt stabilite de dreptul comunitar, precum în acțiunea principală, acestea intră în sfera
         dreptului național în măsura în care, pe de o parte, sunt de aceeași natură ca și cele de care beneficiază particularii sau
         întreprinderile în situații de drept național comparabile și, pe de altă parte, nu fac practic imposibilă sau excesiv de dificilă
         exercitarea dreptului la apărare conferit de ordinea juridică comunitară.

      39      În raport cu principiul respectării dreptului la apărare, instanța de trimitere adresează întrebări referitoare la două aspecte,
         și anume, pe de o parte, dacă un termen cuprins între 8 și 15 zile, precum cel prevăzut ca normă generală de dreptul național
         pentru ca un contribuabil să își poată exercita dreptul de a fi ascultat, poate fi considerat suficient și, pe de altă parte,
         dacă, în împrejurările din cauza principală, termenul de 13 zile care s‑a scurs între momentul în care Sopropé a avut posibilitatea
         să își susțină observațiile și data deciziei de recuperare respectă cerințele principiului menționat.

      40      Cu privire la primul punct, trebuie să se arate că este normal și, de altfel, oportun ca legislațiile și reglementările naționale
         să stabilească, în cadrul numeroaselor proceduri administrative existente, norme generale referitoare la termene. Stabilirea
         unor astfel de norme se înscrie de asemenea în sensul respectării principiului egalității. Este de competența statelor membre
         să determine, pentru normele naționale care intră în domeniul de aplicare al dreptului comunitar, termene în raport, printre
         altele, cu importanța pentru persoanele interesate a deciziilor care trebuie adoptate, cu complexitatea procedurilor și a
         legislației care trebuie aplicată, cu numărul de persoane susceptibile de a fi vizate și cu celelalte interese publice sau
         private care trebuie luate în considerare.

      41      În ceea ce privește recuperarea ulterioară a taxelor vamale la import, trebuie să se considere că un termen care permite contribuabilului
         să își exercite dreptul de a fi ascultat, care nu poate fi mai mic de 8 zile și nici mai mare de 15 zile, nu face, în general,
         imposibilă sau excesiv de dificilă în practică exercitarea dreptului la apărare conferit de ordinea juridică comunitară. Într‑adevăr,
         întreprinderile susceptibile de a fi vizate de procedura în cauză în acțiunea principală sunt profesioniști care recurg în
         mod obișnuit la importuri. Pe de altă parte, reglementarea comunitară aplicabilă prevede că aceste întreprinderi trebuie să
         fie în măsură să facă dovada, în scopul unui control, a regularității tuturor operațiunilor pe care le‑au realizat. În sfârșit,
         interesul general al Comunității Europene și în special interesul de recuperare în cel mai scurt termen a veniturilor proprii
         impune ca aceste controale să poată fi realizate prompt și eficace.

      42      Reclamanta din acțiunea principală a arătat, cu toate acestea, în fața instanței de trimitere că nu a beneficiat decât de
         un termen de 8 zile pentru a‑și susține observațiile și că decizia de recuperare a fost adoptată după numai 13 zile de când
         a fost invitată să își prezinte observațiile. Pentru acest motiv, instanța de trimitere solicită Curții să precizeze dacă
         astfel de termene sunt compatibile cu dreptul comunitar.

      43      Deși Curtea nu este competentă, potrivit articolului 234 CE, să aplice o normă comunitară unui litigiu determinat și astfel
         să aprecieze o dispoziție de drept național în raport cu această normă, aceasta poate totuși, în cadrul cooperării judiciare
         instaurate la acest articol, plecând de la elementele din dosar, să furnizeze instanței naționale elementele de interpretare
         a dreptului comunitar care i‑ar putea fi utile pentru aprecierea efectelor acestei prevederi (Hotărârea din 8 decembrie 1987,
         Gauchard, 20/87, Rec., p. 4879, punctul 5, Hotărârea din 5 martie 2002, Reisch și alții, C‑515/99, C‑519/99-C‑524/99 și C‑526/99-C‑540/99,
         Rec., p. I‑2157, punctul 22, și Hotărârea din 11 septembrie 2003, Anomar și alții, C‑6/01, Rec., p. I‑8621, punctul 37).

      44      În această privință, trebuie să se precizeze că, atunci când o legislație sau o reglementare națională, după cum este cazul
         în legislația aplicabilă în acțiunea principală, stabilește la un anumit interval de timp termenul pentru depunerea observațiilor
         de către persoanele interesate, revine instanței naționale sarcina să se asigure că termenul acordat astfel în mod individual
         de administrație corespunde situației specifice a persoanei sau a întreprinderii în cauză și că le‑a permis să își exercite
         dreptul la apărare cu respectarea principiului efectivității. În acest caz, îi revine sarcina de a ține seama în mod adecvat
         de datele proprii cauzei. În ceea ce privește importurile realizate din țări din Asia, pot astfel să fie importante elemente
         precum complexitatea operațiunilor în cauză, distanța mare sau calitatea raporturilor pe care le au în mod obișnuit cu administrațiile
         locale competente. De asemenea, trebuie să se țină cont de mărimea întreprinderii și de aspectul dacă aceasta are sau nu are
         relații comerciale obișnuite cu respectivele țări.

      45      În ceea ce privește operațiuni de control precum cele în cauză în acțiunea principală, trebuie să se arate că acestea constituie
         un ansamblu. Astfel, o procedură de inspecție care se derulează timp de mai multe luni, care presupune verificări la fața
         locului și ascultarea întreprinderii vizate, ale cărei declarații se depun la dosar, poate permite să se prezume că respectiva
         întreprindere cunoștea motivele pentru care fusese desfășurată procedura de inspecție și natura faptelor care îi erau imputate.

      46      Astfel de împrejurări care pot permite să se stabilească faptul că întreprinderea vizată a fost ascultată, în deplină cunoștință
         de cauză, în cursul inspecției trebuie de asemenea să fie luate în considerare.

      47      Este de competența instanței sesizate cu acțiunea principală să examineze dacă, în special în raport cu aceste diferite criterii,
         termenul acordat de administrația competentă în cadrul intervalului de timp prevăzut de legea națională respectă cerințele
         dreptului comunitar amintite mai sus.

      48      În ceea ce privește întrebarea privind incidența pe care o poate avea asupra deciziei contestate în acțiunea principală faptul
         că aceasta a fost adoptată la 13 zile după ce societatea a fost avertizată că dispunea de un termen de 8 zile pentru a‑și
         prezenta observațiile, trebuie să fie aduse următoarele precizări.

      49      Regula potrivit căreia destinatarul unei decizii cauzatoare de prejudicii trebuie să aibă posibilitatea să își susțină observațiile
         înainte de adoptarea deciziei are drept scop ca autoritatea competentă să poată să țină cont în mod util de ansamblul elementelor
         relevante. Pentru a asigura o protecție efectivă a persoanei sau a întreprinderii vizate, aceasta are ca obiect, printre altele,
         ca persoana sau întreprinderea respectivă să poată corecta o eroare sau să invoce anumite elemente privind situația sa personală
         pentru ca decizia să fie adoptată, să nu fie adoptată sau să aibă un anumit conținut.

      50      În aceste condiții, pentru a se putea considera că beneficiarul acestui drept are posibilitatea de a‑și face cunoscut punctul
         de vedere în mod util, respectarea dreptului la apărare presupune ca administrația să ia cunoștință, cu toată atenția necesară,
         de observațiile persoanei sau ale întreprinderii vizate.

      51      Numai instanței naționale îi revine sarcina să verifice dacă, ținând cont de intervalul de timp scurs între momentul în care
         administrația vizată a primit observațiile și data la care aceasta a adoptat decizia, este sau nu este posibil să se considere
         că a ținut seama în mod adecvat de observațiile care i‑au fost transmise.

      52      Prin urmare, trebuie să se răspundă instanței de trimitere că, în ceea ce privește recuperarea unei datorii vamale, pentru
         a se proceda la recuperarea ulterioară a taxelor vamale la import, un termen cuprins între 8 și 15 zile, acordat importatorului
         bănuit de săvârșirea unei infracțiuni vamale pentru a‑și prezenta observațiile, este în principiu conform cu cerințele dreptului
         comunitar.

      53      Este de competența instanței naționale sesizate să determine, ținând seama de împrejurările specifice ale cauzei, dacă termenul
         acordat efectiv acestui importator i‑a permis să fie ascultat în mod util de către autoritățile vamale.

      54      În plus, instanța națională trebuie să verifice dacă, ținând cont de intervalul de timp scurs între momentul în care administrația
         vizată a primit observațiile importatorului și data la care aceasta a adoptat decizia, este sau nu este posibil să se considere
         că a ținut seama în mod adecvat de observațiile care i‑au fost transmise.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      55      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      1)      În ceea ce privește recuperarea unei datorii vamale, pentru a se proceda la recuperarea ulterioară a taxelor vamale la import,
            un termen cuprins între 8 și 15 zile, acordat importatorului bănuit de săvârșirea unei infracțiuni vamale pentru a‑și prezenta
            observațiile, este în principiu conform cu cerințele dreptului comunitar.
      2)      Este de competența instanței naționale sesizate să determine, ținând seama de împrejurările speciale ale cauzei, dacă termenul
            acordat efectiv acestui importator i‑a permis să fie ascultat în mod util de către autoritățile vamale.
      3)      În plus, instanța națională trebuie să verifice dacă, ținând cont de intervalul de timp scurs între momentul în care administrația
            vizată a primit observațiile importatorului și data la care aceasta a adoptat decizia, este sau nu este posibil să se considere
            că a ținut seama în mod adecvat de observațiile care i‑au fost transmise.
      Semnături
      * Limba de procedură: portugheza.


Hotărârea Curții din data de 28 aprilie 1998. # Raymond Kohll împotriva Union des caisses de maladie. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour de cassation - Marele Ducat al Luxemburgului. # Libertatea de a presta servicii. # Cauza C-158/96.