Hotărârea Tribunalului (camera a șasea) din 16 iulie 2014. # Franz Wilhelm Langguth Erben GmbH & Co. KG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Cauza T-66/13.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a șaptea) din data de 30 septembrie 2009. # JOOP! GmbH împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Cerere de marcă comunitară figurativă reprezentând un semn de exclamare într-un dreptunghi - Motiv absolut de refuz - Lipsa caracterului distinctiv - Lipsa caracterului distinctiv dobândit prin utilizare - Articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) și alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenit articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) și alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009]. # Cauza T-191/08.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a șaptea) din 30 septembrie 2009 — JOOP!/OAPI (Reprezentarea unui semn de exclamare într‑un
            dreptunghi)
      (Cauza T‑191/08)
      „Marcă comunitară — Cerere de marcă comunitară figurativă reprezentând un semn de exclamare într‑un dreptunghi — Motiv absolut de refuz — Lipsa caracterului distinctiv — Lipsa caracterului distinctiv dobândit prin utilizare — Articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) și alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenit articolul 7 alineatul
         (1) literele (b) și (c) și alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009]”

      Marcă comunitară — Definiția și dobândirea mărcii comunitare — Motive absolute de refuz — Mărci lipsite de caracter distinctiv — Excepție — Dobândirea caracterului distinctiv prin utilizare [Regulamentul (CE) nr. 40/94 al Consiliului, art. 7 alin. (1) lit. (b)
         și alin. (3)] (a se vedea punctele 25-30 și 42-47)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 6 martie 2008 (cauza R 1822/2007‑1) privind o cerere
                  de înregistrare a unui semn figurativ ca marcă comunitară

            Date privind cauza

               Solicitantul mărcii comunitare:

               JOOP! GmbH

               Marca comunitară vizată:

               Marcă figurativă reprezentând un semn de exclamare într‑un dreptunghi pentru produse din clasele 14, 18 și 25 – cererea nr. 5332176

               Decizia examinatorului:

               Refuză înregistrarea

               Decizia camerei de recurs:

               Respinge calea de atac

      Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă JOOP! GmbH la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 20 februarie 1997. # Mainschiffahrts-Genossenschaft eG (MSG) împotriva Les Gravières Rhénanes SARL. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesgerichtshof - Germania. # Cauza C-106/95.


Hotărârea Curții din data de 19 iulie 1955. # Antoine Kergall împotriva Adunării Comune a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului. # Cauza 1/55.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a șaptea) din 10 octombrie 2012. # Ningbo Yonghong Fasteners Co. Ltd împotriva Consiliul Uniunii Europene. # Dumping - Importuri de anumite elemente de fixare din fier sau oțel originare din China - Statutul de întreprindere care îşi desfăşoară activitatea în economia de piaţă - Termen pentru adoptarea deciziei privind acest statut - Eroare vădită de apreciere - Sarcina probei - Ajustarea cheltuielilor - Articolul 2 alineatul (5) şi alineatul (7) literele (b) şi (c) din Regulamentul (CE) nr. 384/96 [devenite articolul 2 alineatul (5) şi alineatul (7) literele (b) şi (c) din Regulamentul (CE) nr.º1225/2009]. # Cauza T-150/09.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a șaptea) din 10 octombrie 2012 – Ningbo Yonghong Fasteners/Consiliul
      (Cauza T-150/09)
      „Dumping – Importuri de anumite elemente de fixare din fier sau din oțel originare din China – Statutul de întreprindere care își desfășoară activitatea în economia de piață – Termen pentru adoptarea deciziei privind acest statut – Eroare vădită de apreciere – Sarcina probei – Ajustarea cheltuielilor – Articolul 2 alineatul (5) și alineatul (7) literele (b) și (c) din Regulamentul (CE) nr. 384/96 [devenite articolul 2 alineatul
         (5) și alineatul (7) literele (b) și (c) din Regulamentul (CE) nr. 1225/2009]”

      1.                     Acțiune în anulare – Persoane fizice sau juridice – Acte care le privesc direct și individual – Regulament de impunere a unor
            taxe antidumping – Taxe diferite impuse unei serii de întreprinderi – Admisibilitate limitată pentru fiecare întreprindere
            la dispozițiile regulamentului care o privește (art. 230 al patrulea paragraf CE) (a se vedea punctele 47 și 48)
      2.                     Politica comercială comună – Protecție împotriva practicilor de dumping – Marjă de dumping – Determinarea valorii normale –
            Importuri ce provin din țări care nu au economie de piață precum cele menționate la articolul 2 alineatul (7) litera (b) din
            Regulamentul nr. 384/96 – Procedură de evaluare a condițiilor care permit unui producător să beneficieze de statutul de întreprindere
            care își desfășoară activitatea în economia de piață – Depășirea de către Comisie a termenului de trei luni prevăzut la articolul
            2 alineatul (7) litera (c) al doilea paragraf din regulamentul respectiv – Consecințe [Regulamentul nr. 384/96 al Consiliului,
            astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1225/2009, art. 2 alin. (7) lit. (c)] (a se vedea punctele 50, 53-55, 57,
            59, 64, 65 și 68)
      3.                     Politica comercială comună – Protecție împotriva practicilor de dumping – Marjă de dumping – Determinarea valorii normale –
            Acordarea statutului de întreprindere care își desfășoară activitatea în economia de piață – Condiții – Sarcină a probei care
            revine producătorilor – Aprecierea elementelor de probă care revine instituțiilor – Control jurisdicțional – Limite [Regulamentul
            nr. 384/96 al Consiliului, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1225/2009, art. 2 alin. (7) lit. (b) și (c)]
            (a se vedea punctele 75-77, 99 și 100)
      4.                     Dreptul Uniunii Europene – Interpretare – Metode – Interpretare literală, sistematică, istorică și teleologică – Luarea în
            considerare a motivării actului în cauză (a se vedea punctele 114 și 131-137)
      5.                     Politica comercială comună – Protecție împotriva practicilor de dumping – Marjă de dumping – Determinarea valorii normale –
            Acordarea statutului de întreprindere care își desfășoară activitatea în economia de piață – Condiții – Puterea de apreciere
            a instituțiilor – Luarea în considerare a aspectelor macroeconomice – Limite – Practică anterioară a instituțiilor – Lipsă
            de relevanță – Aprecierea de la caz la caz a condițiilor de obținere a statutului respectiv [Regulamentul nr. 384/96 al Consiliului,
            astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1225/2009, art. 2 alin. (7) lit. (b) și (c)] (a se vedea punctele 116-120)
      6.                     Politica comercială comună – Protecție împotriva practicilor de dumping – Marjă de dumping – Determinarea valorii normale –
            Acordarea statutului de întreprindere care își desfășoară activitatea în economia de piață – Condiții – Sarcină a probei care
            revine producătorilor – Caracterul nerezonabil al sarcinii respective – Lipsă [Regulamentul nr. 384/96 al Consiliului, astfel
            cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1225/2009, art. 2 alin. (7) lit. (b) și (c)] (a se vedea punctele 124-126)
      7.                     Politica comercială comună – Protecție împotriva practicilor de dumping – Marjă de dumping – Determinarea valorii normale –
            Articolul 2 alineatul (5) din Regulamentul nr. 384/96 – Dispoziție care vizează o etapă distinctă a determinării respective
            în raport cu cea prevăzută la alineatul (7) litera (c) al aceluiași articol – Dispoziție care nu permite să se ignore o condiție
            de obținere a statutului de întreprindere care își desfășoară activitatea în economia de piață [Regulamentul nr. 384/96 al
            Consiliului, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1225/2009, art. 2 alin. (5) și alin. (7) lit. (c)] (a se vedea
            punctele 138 și 139)
      Obiectul

               Cerere de anulare a Regulamentului (CE) nr. 91/2009 al Consiliului din 26 ianuarie 2009 privind impunerea unei taxe antidumping
                  definitive asupra importurilor de anumite elemente de fixare din fier sau oțel originare din Republica Populară Chineză (JO
                  L 29, p. 1)

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Ningbo Yonghong Fasteners Co. Ltd suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată efectuate de
                     Consiliul Uniunii Europene și de European Industrial Fasteners Institute AISBL.

                  3)

                  	Comisia Europeană suportă propriile cheltuieli de judecată.


title: HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE (Camera a doua) 30 septembrie 2010.#Javier Torijano Montero împotriva Consiliului Uniunii Europene.#Funcție publică — Funcționari — Numire — Candidați înscriși pe o listă de rezervă a unui concurs publicat anterior intrării în vigoare a noului statut — Încadrare în grad în temeiul noilor norme, mai puțin favorabile — Articolul 5 din statut — Articolul 12 din anexa XIII la statut — Principiul egalității — Principiul încrederii legitime — Obligația de solicitudine — Proporționalitate.#Cauza F-76/05.

text:
                                        Repertoriul jurisprudenței

                                HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE
                                             (Camera a doua)
                                           30 septembrie 2010

                                                    Cauza F-76/05

                                             Javier Torijano Montero
                                                     împotriva
                                           Consiliului Uniunii Europene

      „Funcție publică — Funcționari — Numire — Candidați înscriși pe o listă de rezervă a unui concurs
      publicat anterior intrării în vigoare a noului statut — Încadrare în grad în temeiul noilor norme, mai
               puțin favorabile — Articolul 5 din statut — Articolul 12 din anexa XIII la statut —
      Principiul egalității — Principiul încrederii legitime — Obligația de solicitudine — Proporționalitate”

     Obiectul:    Acțiune formulată în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA, prin care domnul Torijano
                  Montero solicită: cu titlu principal, anularea, pe de o parte, a deciziei secretarului general
                  adjunct al Consiliului din 17 mai 2005 prin care se respinge reclamația sa și, pe de altă
                  parte, a deciziei din 20 octombrie 2004 prin care este numit funcționar stagiar, în măsura
                  în care aceasta îl încadrează în gradul A*6 treapta 2; cu titlu subsidiar, obligarea
                  Consiliului la plata către reclamant a unei despăgubiri

     Decizia:     Respinge acțiunea. Fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.

                                                 Sumarul hotărârii

     1. Funcționari — Recrutare — Numire în grad — Introducerea unei noi structuri a carierelor prin
     Regulamentul nr. 723/2004 — Dispoziții tranzitorii de încadrare în grad
     [Statutul funcționarilor, art. 7 alin. (1), art. 27 primul paragraf și art. 29 alin. (1); anexa XIII, art. 12
     alin. (3); Regulamentul nr. 723/2004 al Consiliului]

     2. Funcționari — Recrutare — Numire în grad — Introducerea unei noi structuri a carierelor prin
     Regulamentul nr. 723/2004 — Dispoziții tranzitorii de încadrare în grad
     [Statutul funcționarilor, anexa XIII, art. 12 alin. (3); Regulamentul nr. 723/2004 al Consiliului]

     3. Funcționari — Repartizare — Corespondență între grad și post — Determinarea nivelului postului
     care urmează să fie ocupat
     [Statutul funcționarilor, art. 5 alin. (4), art. 7 alin. (1) și art. 62 primul paragraf; anexa I; Regulamentul
     nr. 723/2004 al Consiliului]

     4. Funcționari — Principii — Obligația de solicitudine care incumbă administrației — Principiul bunei
     administrări — Limite
     [Statutul funcționarilor, anexa XIII, art. 12 alin. (3)]

RO
           ECLI:EU:F:2010:117                                                                                1
 ---pagebreak---                                                 SUMAR — CAUZA F-76/05
                                             TORIJANO MONTERO/CONSILIUL

1. Pentru a nu împiedica orice evoluție legislativă, principiul egalității nu poate împiedica libertatea
legiuitorului de a aduce dispozițiilor statutare, în orice moment, modificările pe care le consideră
conforme cu interesul serviciului, chiar dacă acestea se dovedesc mai puțin favorabile decât cele
anterioare.

În consecință, legiuitorul a putut, în cadrul unei reforme a statutului, pe de o parte, să prevadă ca acei
candidați care au reușit la concursuri pentru care se prevăzuse recrutarea în gradul A 7 înainte de
1 mai 2004 să fie angajați din acel moment în gradul A*6 și, pe de altă parte, să reducă, cu această
ocazie, remunerațiile aferente acestor grade.

Procedând astfel, legiuitorul nu a încălcat principiul egalității și, în special, interdicția oricărei
discriminări pe motiv de vârstă, întrucât, la stabilirea tabelului de corespondență a gradelor care
figurează la articolul 12 alineatul (3) din anexa XIII la statut și a tabelului remunerațiilor de bază
lunare, nu a fost luată în considerare în niciun fel, direct sau indirect, vârsta persoanelor interesate.

În plus, conform normei care rezultă din articolul 7 alineatul (1), din articolul 27 primul paragraf și din
articolul 29 alineatul (1) din statut, în temeiul căreia nivelul posturilor este determinat în funcție de
natura, de importanța și de amploarea lor, indiferent de calificările persoanelor interesate, tabelul de
corespondență a gradelor care figurează la articolul 12 alineatul (3) din anexa XIII la statut distinge
între gradul de bază A*5 și gradul superior A*6 pentru a ține cont de experiența solicitată pentru
posturile de acest nivel.

Prin urmare, nu se poate susține că articolul 12 alineatul (3) din anexa XIII la statut se opune luării în
considerare a experienței profesionale; dimpotrivă, articolul menționat impune autorității împuternicite
să facă numiri să țină cont de aceasta în interesul serviciului atunci când determină, în mod obiectiv,
nivelul postului care urmează a fi ocupat.
                                                                                (a se vedea punctele 55-59)

         Trimitere la:

         Curte: 22 decembrie 2008, Centeno Mediavilla și alții/Comisia, C-443/07 P, Rec., p. I-10945, punctul 83

         Tribunalul de Primă Instanță: 30 septembrie 1998, Ryan/Curtea de Conturi, T-121/97, Rec., p. II-3885, punctele 98
         și 104; 29 noiembrie 2006, Campoli/Comisia, T-135/05, RecFP, p. I-A-2-297 și II-A-2-1527, punctul 105; 11 iulie
         2007, Centeno Mediavilla și alții/Comisia, T-58/05, Rep., p. II-2523, punctele 86, 89 și 113

         Tribunalul Funcției Publice: 19 iunie 2007, Davis și alții/Consiliul, F-54/06, RepFP, p. I-A-1-165 și II-A-1-911,
         punctul 81

2. Dreptul salariaților aceluiași angajator, care efectuează o muncă de valoare egală, de a primi aceeași
remunerație constituie expresia specifică a principiului general al egalității, a cărui respectare trebuie
asigurată de Tribunalul Funcției Publice. De altfel, acest drept este prevăzut la articolul 7 din Pactul
internațional privind drepturile economice, sociale și culturale și în Convenția nr. 111 a Organizației
Internaționale a Muncii.

Cu toate acestea, principiul egalității de tratament nu interzice ca situații comparabile să fie tratate
diferit dacă diferențierea este justificată de elemente obiective și relevante pe care instanța le verifică.

Or, în cadrul reformei statutului, legiuitorul a putut să modifice corespondența între grade și posturi,
în special prin adoptarea articolului 12 alineatul (3) din anexa XIII din statut, întrucât este inerent
unei dispoziții tranzitorii să deroge de la anumite reguli statutare a căror aplicare este în mod necesar
afectată de schimbarea regimului.

2                                                                                ECLI:EU:F:2010:117
 ---pagebreak---                                                  SUMAR — CAUZA F-76/05
                                              TORIJANO MONTERO/CONSILIUL

În aceste condiții, nu se poate considera că funcționarii care au fost numiți în această calitate după
intrarea în vigoare a reformei statutare se află în aceeași situație juridică precum funcționarii care au
fost recrutați înainte de 1 mai 2004 și a căror numire intra sub incidența vechiului statut.

De asemenea, având în vedere reforma structurii gradelor, legiuitorul nu a încălcat principiul unei
remunerații egale pentru o muncă de valoare egală acordând funcționarilor angajați după reforma
menționată o remunerație legată de gradul în care au fost încadrați în temeiul articolului 12
alineatul (3) din anexa XIII la statut care este mai puțin avantajoasă decât cea aferentă fostelor grade
în care fuseseră încadrați funcționarii recrutați înainte de 1 mai 2004.
                                                                                (a se vedea punctele 67-71)

         Trimitere la:

         Curte: 26 iunie 2001, Brunnhofer, C-381/99, Rec., p. I-4961, punctul 28; Centeno Mediavilla și alții/Comisia, citată
         anterior, punctele 77-79 și 105

         Tribunalul de Primă Instanță: Centeno Mediavilla și alții/Comisia, citată anterior, punctele 75-80, 114, 126 și 129

3. Rezultă din articolul 7 alineatul (1) coroborat cu articolul 62 primul paragraf din statut, în temeiul
căruia funcționarul are dreptul la remunerația aferentă gradului și treptei sale, că, după stabilirea
gradului și, prin urmare, a nivelului salarial al funcționarului, acestuia nu i se poate atribui un post
care nu corespunde acestui grad. Altfel spus, gradul, și, prin urmare, remunerația la care are dreptul
funcționarul, determină atribuțiile care îi pot fi conferite. În consecință, principiul corespondenței
între grad și post autorizează de asemenea orice funcționar să refuze repartizarea într-un post care nu
corespunde gradului său și, prin urmare, în definitiv, să refuze atribuții care nu corespund remunerației
sale.

Cele menționate anterior nu sunt infirmate de împrejurarea că articolul 5 alineatul (4) din statut și
anexa I la acesta, în versiunea care rezultă din Regulamentul nr. 723/2004 de modificare a Statutului
funcționarilor, precum și a Regimului aplicabil celorlalți agenți, nu instituie o corespondență exactă
între o funcție determinată și un grad determinat. Astfel, aceste dispoziții nu modifică principiul care
rezultă din articolul 7 alineatul (1) din statut, potrivit căruia nivelul unui post care urmează a fi
ocupat trebuie determinat în funcție de importanța atribuțiilor conferite funcției în cauză și numai în
raport cu interesul serviciului. Dispozițiile menționate presupun numai că autoritatea împuternicită să
facă numiri nu este obligată să stabilească gradul precis al unui post vacant într-un anunț pentru
ocuparea sa. Cu toate acestea, autoritatea menționată își păstrează obligația de a veghea, în exercitarea
largii puteri de apreciere de care dispune, pe de o parte, ca intervalul gradelor la care se referă în
anunțul pentru ocuparea unui post vacant să reflecte în mod suficient importanța atribuțiilor în cauză
și, pe de altă parte, ca numirea în unul dintre aceste grade să își păstreze caracterul obiectiv, în special
în raport cu importanța atribuțiilor care vor fi asumate.
                                                                                (a se vedea punctele 72 și 73)

         Trimitere la:

         Tribunalul de Primă Instanță: 7 mai 1991, Jongen/Comisia, T-18/90, Rec., p. II-187, punctul 27; 8 iulie 2008,
         Comisia/Economidis, T-56/07 P, RepFP, p. I-B-1-31 și II-B-1-213, punctele 82-86; 18 iunie 2009, Comisia/Traore,
         T-572/08 P, RepFP, p. I-B-1-39 și II-B-1-223, punctele 38, 40 și 41

4. Principiul bunei administrări nu are o forță obligatorie mai mare decât cea a unui regulament.
Situația este similară în ceea ce privește obligația de solicitudine a administrației în raport cu agenții
săi, obligație care reflectă echilibrul drepturilor și obligațiilor reciproce pe care statutul le-a instituit în
raporturile dintre autoritatea publică și agenții din serviciul public și a cărui limită trebuie, prin
urmare, să fie reprezentată întotdeauna de respectarea normelor în vigoare.

ECLI:EU:F:2010:117                                                                                3
 ---pagebreak---                                                SUMAR — CAUZA F-76/05
                                            TORIJANO MONTERO/CONSILIUL

În consecință, în considerarea locului pe care îl ocupă, precum și a principiului bunei administrări și a
obligației de solicitudine în ierarhia normelor, un funcționar care a fost numit în perioada cuprinsă
între 1 mai 2004 și 30 aprilie 2006 nu poate să pretindă, în temeiul acestora, un rezultat diferit de cel
care rezultă din articolul 12 alineatul (3) din anexa XIII la statut, întrucât competența instituției este
condiționată de acesta.
                                                                                (a se vedea punctele 94 și 95)

         Trimitere la:

         Tribunalul de Primă Instanță: 27 martie 1990, Chomel/Comisia, T-123/89, Rec., p. II-131, punctul 32; 17 iunie 1993,
         Arauxo-Dumay/Comisia, T-65/92, Rec., p. II-597, punctul 37; 22 iunie 1994, Rijnoudt și Hocken/Comisia, T-97/92 și
         T-111/92, RecFP, p. I-A-159 și II-511, punctul 104; 29 noiembrie 2006, Campoli/Comisia, T-135/05, RecFP,
         p. I-A-2-297 și II-A-2-1527, punctul 149

         Tribunalul Funcției Publice: 23 ianuarie 2007, Chassagne/Comisia, F-43/05, RepFP, p. I-A-1-27 și II-A-1-139,
         punctul 111

4                                                                                ECLI:EU:F:2010:117


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 21 septembrie 1983. # Deutsche Milchkontor GmbH și alții împotriva Republicii Federale Germania. # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Germania. # Cauze conexate 205 până la 215/82.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 26 octombrie 1994. # Antonio Marcato împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Acțiune în anulare - Admisibilitate - Acțiune în răspundere. # Cauza T-18/93.


title: Hotărârea Curții (Camera a șaptea) din 13 martie 2014.#Marc Brogsitter împotriva Fabrication de Montres Normandes EURL și Karsten Fräßdorf.#Cerere de decizie preliminară formulată de Landgericht Krefeld.#Spațiul de libertate, securitate și justiție – Competența judiciară în materie civilă și comercială – Regulamentul (CE) nr. 44/2001 – Competențe speciale – Articolul 5 punctele 1 și 3 – Acțiune în răspundere civilă – Natură contractuală sau delictuală.#Cauza C‑548/12.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑548/12,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Landgericht Krefeld (Germania), prin decizia din 27 septembrie 2012, primită de Curte la 30 noiembrie 2012, în procedura
            Marc Brogsitter
            împotriva
            Fabrication de Montres Normandes EURL,
            Karsten Fräßdorf,
            CURTEA (Camera a șaptea),
            compusă din domnul J. L. da Cruz Vilaça, președinte de cameră, și domnii J.‑C. Bonichot (raportor) și A. Arabadjiev, judecători,
            avocat general: domnul N. Jääskinen,
            grefier: doamna A. Impellizzeri, administrator,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 28 noiembrie 2013,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru domnul Brogsitter, Rechtsanwalt, de el însuși;
            – pentru Fabrication de Montres Normandes EURL și pentru domnul Fräβdorf, de A. Mansouri, Rechtsanwalt;
            – pentru guvernul portughez, de L. Inez Fernandes și de S. Nunes de Almeida, în calitate de agenți;
            – pentru Comisia Europeană, de W. Bogensberger și de A.‑M. Rouchaud‑Joët, în calitate de agenți,
            având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 5 punctul 1 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Brogsitter, cu domiciliul în Kempen (Germania), pe de o parte, și Fabrication de Montres Normandes EURL (denumită în continuare „Fabrication de Montres Normandes”), societate cu sediul în Brionne (Franța), și domnul Fräβdorf, cu domiciliul în Neuchâtel (Elveția), pe de altă parte, cu privire la acțiuni având diverse obiecte, introduse de domnul Brogsitter ca urmare a unor prejudicii pe care le‑ar fi suferit din cauza unor acte considerate ca fiind de concurență neloială.
            Cadrul juridic
            3. Articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001 prevede:
            „Prezentul regulament se aplică în materie civilă și comercială indiferent de natura instanței. El nu se aplică, în special, în materie fiscală, vamală sau administrativă.”
            4. Articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001 prevede:
            „Sub rezerva dispozițiilor prezentului regulament, persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat membru sunt acționate în justiție, indiferent de naționalitatea lor, în fața instanțelor statului membru în cauză.”
            5. Articolul 5 din Regulamentul nr. 44/2001 prevede:
            „O persoană care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru poate fi acționată în justiție într‑un alt stat membru:
            1. (a) în materie contractuală, în fața instanțelor de la locul în care obligația care formează obiectul cererii a fost sau urmează a fi executată;
            (b) în sensul aplicării prezentei dispoziții și în absența vreunei convenții contrare, locul de executare a obligației în cauză este:
            – în cazul vânzării de mărfuri, locul dintr‑un stat membru unde, în temeiul contractului, au fost sau ar fi trebuit să fie livrate mărfurile;
            – în cazul prestării de servicii, locul dintr‑un stat membru unde, în temeiul contractului, au fost sau ar fi trebuit să fie prestate serviciile;
            (c) în cazul în care nu se aplică litera (b), se aplică litera (a);
            […]
            3. în materie delictuală și cvasidelictuală, în fața instanțelor de la locul unde s‑a produs sau riscă să se producă fapta prejudiciabilă;
            […]”
            Litigiul principal și întrebarea preliminară
            6. Din decizia de trimitere reiese că domnul Brogsitter comercializează ceasuri de lux. În anul 2005, acesta a încheiat un contract cu un maestru ceasornicar, domnul Fräβdorf, care avea atunci reședința în Franța, în temeiul căruia acesta din urmă s‑a angajat să dezvolte mecanisme de ceasornicărie pentru ceasuri de lux, destinate comercializării în serie, pentru domnul Brogsitter. Domnul Fräβdorf și‑a exercitat activitatea în cadrul Fabrication de Montres Normandes, societate la care era asociat unic și administrator. Din anul 2010, domnul Fräβdorf are domiciliul în Elveția.
            7. Domnul Brogsitter și‑ar fi asumat toate costurile financiare aferente creării a două mecanisme de ceasornicărie care făceau obiectul contractului respectiv.
            8. Pe lângă lucrările referitoare la cele două mecanisme, domnul Fräβdorf și Fabrication de Montres Normandes ar fi creat de asemenea, în paralel, alte mecanisme de ceasornicărie, precum și carcase şi cadrane, pe care le‑ar fi prezentat în nume propriu la salonul mondial de ceasornicărie din Basel (Elveția) în cursul lunilor aprilie și mai ale anului 2009. Aceștia le‑ar fi comercializat în nume propriu, asigurând publicitatea produselor respective pe un site internet în limbile germană și franceză.
            9. Domnul Brogsitter susține că, prin aceste din urmă activități, pârâții și‑au încălcat obligațiile contractuale. În opinia sa, domnul Fräβdorf și Fabrication de Montres Normandes s‑au angajat să lucreze exclusiv pentru el și, în consecință, nu puteau nici să dezvolte și nici să exploateze, în nume propriu, mecanisme de ceasornicărie, indiferent dacă acestea sunt sau nu sunt identice cu cele care au făcut obiectul contractului.
            10. Domnul Brogsitter solicită încetarea activităților în litigiu, precum și acordarea de daune interese ca urmare a răspunderii delictuale a cocontractanților săi, în temeiul, în cadrul legislației germane, al Legii privind combaterea concurenței neloiale (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb) și al articolului 823 alineatul 2 din Codul civil german (Bürgerliches Gesetzbuch), arătând că, prin actele lor, pârâții au încălcat secretul comercial, i‑au dezorganizat întreprinderea și au comis o fraudă și un abuz de încredere.
            11. Pârâții au solicitat respingerea acțiunii. De asemenea, ei au formulat o cerere reconvențională în cadrul căreia au arătat că mecanismele de calibru în litigiu prezintă, în orice caz, o construcție diferită de cea care a făcut obiectul contractului și că acestora nu li se aplica un drept de exclusivitate. Pârâții invocă și o excepție de necompetență întemeiată pe faptul că doar instanțele franceze ar fi competente teritorial, potrivit articolului 5 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001, să soluționeze toate cererile formulate de domnul Brogsitter, întrucât atât locul de executare a prestației care face obiectul contractului în litigiu, cât și cel al faptului generator al pretinsului prejudiciu ar fi situate în Franța.
            12. În cursul judecății, Fabrication de Montres Normandes a intrat în lichidare judiciară. Lichidatorul, numit în Franța, i‑a autorizat pe mandatarii pârâților să continue judecata.
            13. Reiese de asemenea din decizia de trimitere că Oberlandesgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional Superior Düsseldorf) s‑a pronunțat deja în apel, printr‑o hotărâre din 5 octombrie 2011, asupra unei prime hotărâri a Landgericht Krefeld prin care această instanță se declarase necompetentă teritorial. Oberlandesgericht Düsseldorf a considerat că instanța de prim grad avea competență internațională, în ceea ce privește litigiul pendinte în fața sa, în temeiul articolului 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001, pentru a soluționa numai cererile în răspundere civilă de natură delictuală formulate de domnul Brogsitter. Celelalte cereri, în schimb, s‑ar circumscrie „materie[i] contractual[e]” în sensul articolului 5 punctul 1 din acest regulament și ar trebui introduse la o instanță franceză.
            14. Landgericht Krefeld ridică totuși problema dacă, ținând seama de împrejurările speței și în special de existența unui contract între părțile în litigiu, acțiunile în răspundere cu care este sesizat nu ar trebui să fie considerate și ele ca aparținând „materie[i] contractual[e]”, în sensul articolului 5 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001, și să fie mai degrabă de competența unei instanțe franceze.
            15. În acest context, Landgericht Krefeld a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
            „Articolul 5 punctul 1 din Regulamentul [nr. 44/2001] trebuie interpretat în sensul că o persoană care pretinde că a fost prejudiciată printr‑un comportament [care constituie concurență neloială] considerat potrivit dreptului german un act delictual și săvârșit de cocontractantul său domiciliat pe teritoriul unui alt stat membru poate invoca împotriva acestuia drepturi întemeiate pe un contract, chiar atunci când formulează o acțiune în răspundere civilă delictuală?”
            Cu privire la întrebarea preliminară
            16. Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă acțiunile în răspundere civilă precum cele în discuție în litigiul principal, de natură delictuală în dreptul național, trebuie totuși să fie considerate ca aparținând „materie[i] contractual[e]”, în sensul articolului 5 punctul 1 litera (a) din Regulamentul nr. 44/2001, ținând seama de contractul încheiat între părțile din litigiul principal.
            17. Cu titlu introductiv, trebuie respinsă ca nefondată excepția de inadmisibilitate invocată de domnul Brogsitter, potrivit căreia această chestiune este lipsită de relevanță întrucât instanța de trimitere ar trebui, în orice caz, să fie considerată competentă teritorial în temeiul articolului 5 punctul 1 litera (b) din Regulamentul nr. 44/2001, care privește contractele de vânzare de mărfuri, sau al articolului 5 punctul 3 din acest regulament. Astfel, o asemenea argumentație se referă numai la interpretarea care trebuie dată dispozițiilor dreptului Uniunii în discuție în cauza principală și, prin urmare, nu constituie un motiv de inadmisibilitate a întrebării adresate cu titlu preliminar.
            18. În continuare, trebuie amintit că rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că termenii „materie contractuală” și „materie delictuală și cvasidelictuală”, în sensul articolului 5 punctul 1 litera (a) și, respectiv, punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001, trebuie interpretați în mod autonom, prin referire în principal la sistemul și la obiectivele acestui regulament, pentru a se garanta aplicarea lui uniformă în toate statele membre (a se vedea printre altele Hotărârea din 18 iulie 2013, ÖFAB, C‑147/12, punctul 27). În consecință, aceștia nu pot fi înțeleși în sensul că ar face trimitere la calificarea pe care legea națională aplicabilă o dă raportului juridic în discuție în fața instanței naționale.
            19. Pe de altă parte, în măsura în care Regulamentul nr. 44/2001 înlocuiește, în relațiile dintre statele membre, Convenția din 27 septembrie 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 1972, L 299, p. 32, Ediție specială, 19/vol. 10, p. 3), astfel cum a fost modificată prin convențiile succesive privind aderările noilor state membre la această convenție (denumită în continuare „Convenția de la Bruxelles”), interpretarea dată de Curte în privința dispozițiilor Convenției de la Bruxelles este valabilă și pentru dispozițiile acestui regulament atunci când dispozițiile acestor instrumente pot fi calificate ca fiind echivalente (Hotărârea ÖFAB, citată anterior, punctul 28). Situația este aceeași în ceea ce privește punctul 1 litera (a) și punctul 3 ale articolului 5 din acest regulament în raport cu punctul 1 și, respectiv, cu punctul 3 ale articolului 5 din Convenția de la Bruxelles (a se vedea în acest sens Hotărârea ÖFAB, citată anterior, punctul 29).
            20. În această privință, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că „materi[a] delictuală și cvasidelictuală”, în sensul articolului 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001, cuprinde orice cerere care urmărește să pună în discuție răspunderea unui pârât și care nu decurge din „materi[a] contractuală”, în sensul articolului 5 punctul 1 litera (a) din acest regulament (a se vedea în acest sens printre altele Hotărârea din 27 septembrie 1988, Kalfelis, 189/87, Rec., p. 5565, punctul 17).
            21. Pentru a stabili natura cererilor în răspundere civilă introduse la instanța de trimitere, trebuie verificat, așadar, în primul rând dacă acestea au, indiferent de calificarea lor în dreptul național, o natură contractuală (a se vedea în acest sens Hotărârea din 1 octombrie 2002, Henkel, C‑167/00, Rec., p. I‑8111, punctul 37).
            22. Din decizia de trimitere reiese că părțile din litigiul principal sunt legate printr‑un contract .
            23. Cu toate acestea, simpla împrejurare că una dintre părțile contractante introduce o acțiune în răspundere civilă împotriva celeilalte nu este suficientă pentru a se considera că această acțiune intră în sfera „materie[i] contractual[e]” în sensul articolului 5 punctul 1 litera (a) din Regulamentul nr. 44/2001.
            24. Aceasta este situația numai în cazul în care comportamentul reproșat poate fi considerat o neîndeplinire a obligațiilor contractuale, astfel cum acestea pot fi stabilite ținând seama de obiectul contractului.
            25. A priori , aceasta va fi situația în cazul în care interpretarea contractului încheiat între pârât și reclamant este indispensabilă pentru stabilirea caracterului licit sau, dimpotrivă, ilicit al comportamentului pe care reclamantul îl reproșează pârâtului.
            26. În consecință, aparține instanței de trimitere sarcina de a stabili dacă acțiunile introduse de reclamantul din litigiul principal au ca obiect o cerere de reparare a cărei cauză poate fi considerată în mod rezonabil drept o încălcare a drepturilor și a obligațiilor din contractul încheiat între părțile din litigiul principal, ceea ce ar face indispensabilă luarea în considerare a acestuia pentru soluționarea acțiunii.
            27. Dacă aceasta este situația, acțiunile respective se circumscriu „materie[i] contractual[e]”, în sensul articolului 5 punctul 1 litera (a) din Regulamentul nr. 44/2001. În caz contrar, acestea trebuie considerate ca aparținând „materie[i ] delictual[e] și cvasidelictual[e]”, în sensul articolului 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001.
            28. De asemenea, trebuie arătat că, în prima ipoteză, competența teritorială în materie contractuală va trebui să fie stabilită în conformitate cu criteriile de legătură prevăzute la articolul 5 punctul 1 litera (b) din Regulamentul nr. 44/2001 în cazul în care contractul în discuție în litigiul principal reprezintă un contract de vânzare de mărfuri sau de prestări de servicii în sensul acestei dispoziții. Astfel cum prevede articolul 5 punctul 1 litera (c) din Regulamentul nr. 44/2001, numai în ipoteza în care un contract nu se încadrează în niciuna dintre aceste două categorii, competența judiciară trebuie stabilită, așadar, în conformitate cu criteriile de legătură prevăzute la articolul 5 punctul 1 litera (a) din Regulamentul nr. 44/2001 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 aprilie 2009, Falco Privatstiftung și Rabitsch, C‑533/07, Rep., p. I‑3327, punctul 40, precum și Hotărârea din 19 decembrie 2013, Corman‑Collins SA, C‑9/12, punctul 42).
            29. În consecință, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că acțiunile în răspundere civilă precum cele în discuție în litigiul principal, de natură delictuală în dreptul național, trebuie totuși să fie considerate ca aparținând „materie[i] contractual[e]”, în sensul articolului 5 punctul 1 litera (a) din Regulamentul nr. 44/2001, în cazul în care comportamentul reproșat poate fi considerat o neîndeplinire a obligațiilor contractuale, astfel cum acestea pot fi stabilite ținând seama de obiectul contractului.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            30. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șaptea) declară:
            Acțiunile în răspundere civilă precum cele în discuție în litigiul principal, de natură delictuală în dreptul național, trebuie totuși să fie considerate ca aparținând „materie[i] contractual[e]”, în sensul articolului 5 punctul 1 litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială, în cazul în care comportamentul reproșat poate fi considerat o neîndeplinire a obligațiilor contractuale, astfel cum acestea pot fi stabilite ținând seama de obiectul contractului.


title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 18 decembrie 2014.#Somalische Vereniging Amsterdam en Omgeving (Somvao) împotriva Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie.#Cerere de decizie preliminară introdusă de Raad van State (Țările de Jos).#Trimitere preliminară – Protecția intereselor financiare ale Uniunii Europene – Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 – Articolul 4 – Bugetul general al Uniunii – Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1605/2002 – Articolul 53b alineatul (2) – Decizia 2004/904/CE – Fondul european pentru refugiați pentru perioada 2005-2010 – Articolul 25 alineatul (2) – Temei juridic al obligației de recuperare a unei subvenții în caz de abatere.#Cauza C‑599/13.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      18 decembrie 2014 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Protecția intereselor financiare ale Uniunii Europene — Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 — Articolul 4 — Bugetul general al Uniunii — Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1605/2002 — Articolul 53b alineatul (2) — Decizia 2004/904/CE — Fondul european pentru refugiați pentru perioada 2005-2010 — Articolul 25 alineatul (2) — Temei juridic al obligației de recuperare a unei subvenții în caz de abatere”
      În cauza C‑599/13,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Raad van State (Țările de Jos), prin decizia din 20 noiembrie 2013, primită de Curte la 22 noiembrie 2013, în procedura

         Somalische Vereniging Amsterdam en Omgeving (Somvao)

      împotriva

         Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul M. Ilešič, președinte de cameră, domnul A. Ó Caoimh, doamna C. Toader (raportor) și domnii E. Jarašiūnas și C. G. Fernlund, judecători,
      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru guvernul olandez, de M. Bulterman, de M. Noort și de J. Langer, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul eston, de N. Grünberg, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de D. Maidani, de B.‑R. Killmann și de G. Wils, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 4 din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 al Consiliului din 18 decembrie 1995 privind protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene (JO L 312, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 1, p. 166), a articolului 53b alineatul (2) initio și litera (c) din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1605/2002 al Consiliului din 25 iunie 2002 privind regulamentul financiar aplicabil bugetului general al Comunităților Europene (JO L 248, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 3, p. 198), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1995/2006 al Consiliului din 13 decembrie 2006 (JO L 390, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 7, p. 137, denumit în continuare „Regulamentul nr. 1605/2002”), precum și a articolului 25 alineatul (2) din Decizia 2004/904/CE a Consiliului din 2 decembrie 2004 de instituire a Fondului european pentru refugiați pentru perioada 2005-2010 (JO L 381, p. 52, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 103).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Somalische Vereniging Amsterdam en Omgeving (Asociația Somaleză din Amsterdam și din împrejurimi, denumită în continuare„Somvao”), asociație care are sediul în Amsterdam (Țările de Jos), pe de o parte, și Staatsecretaris van Veiligheid en Justitie (secretarul de stat pentru securitate și justiție, denumit în continuare „Staatssecretaris”), pe de altă parte, cu privire la decizia acestuia din urmă de a reduce și de a recupera o parte a cuantumului subvenției acordate acestei asociații din respectivul Fond european pentru refugiați.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

      Regulamentul (CEE) nr. 4253/88

               3

               Articolul 23 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 4253/88 al Consiliului din 19 decembrie 1988 de stabilire a dispozițiilor de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 2052/88 privind coordonarea intervențiilor diferitor fonduri structurale, pe de‑o parte, și coordonarea intervențiilor între ele și cu cele ale Băncii Europene de Investiții și ale altor instrumente financiare existente, pe de altă parte (JO L 374, p. 1), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 2082/93 al Consiliului din 20 iulie 1993 (JO L 193, p. 20, denumit în continuare „Regulamentul nr. 4253/88”), are următorul cuprins:
               „(1)   Pentru garantarea succesului acțiunilor desfășurate de promotorii publici sau privați, statele membre, la punerea în aplicare a acțiunilor, iau măsurile necesare pentru:

                        —

                        verificarea periodică a faptului că acțiunile finanțate de Comunitate au fost desfășurate corect;

                        —

                        prevenirea și cercetarea abaterilor;

                        —

                        recuperarea fondurilor pierdute ca urmare a unui abuz sau a unei neglijențe. În afara cazului în care statul membru și/sau intermediarul și/sau promotorul fac dovada că abuzul sau neglijența nu le este imputabilă, statul membru răspunde în subsidiar pentru rambursarea sumelor plătite în mod necorespunzător. Pentru subvențiile globale, intermediarul poate, cu acordul statului membru și al Comisiei, să recurgă la o garanție bancară sau la orice altă asigurare care să acopere acest risc.

                  […]” [traducere neoficială]

         Regulamentul nr. 2988/95

               4

               Al treilea‑al cincilea considerent ale Regulamentului nr. 2988/95 au următorul cuprins:
               „întrucât normele metodologice privind gestiunea [financiară] descentralizată și monitorizarea modului în care acestea sunt aplicate fac obiectul unor dispoziții detaliate diferite în funcție de politicile comunitare respective; întrucât trebuie combătute în toate domeniile acțiunile de natură să afecteze interesele financiare ale Comunităților;
               întrucât eficiența combaterii fraudei care afectează interesele financiare ale Comunităților impune adoptarea unui cadru legal comun tuturor domeniilor ce fac obiectul politicilor comunitare;
               întrucât, în conformitate cu prezentul regulament, normele sectoriale conțin dispoziții cu privire la abateri, precum și la măsurile și sancțiunile administrative pentru sancționarea acestora.”

               5

               Articolul 1 din acest regulament prevede:
               „(1)   În scopul protejării intereselor financiare ale Comunităților Europene, se adoptă prin prezenta o reglementare generală privind controalele uniforme, măsurile și sancțiunile administrative privind abaterile de la dreptul comunitar.
               (2)   Constituie abatere orice încălcare a unei dispoziții de drept comunitar, ca urmare a unei acțiuni sau omisiuni a unui agent economic, care poate sau ar putea prejudicia bugetul general al Comunităților sau bugetele gestionate de acestea, fie prin diminuarea sau pierderea veniturilor acumulate din resurse proprii, colectate direct în numele Comunităților, fie prin cheltuieli nejustificate.”

               6

               Articolul 4 din Regulamentul nr. 2988/95, care figurează în cadrul titlului II, denumit „Măsuri și sancțiuni administrative”, din acest regulament, prevede:
               „(1)   Ca regulă generală, orice abatere atrage după sine retragerea avantajului obținut nejustificat:

                        —

                        prin obligația de a vărsa sumele datorate sau de a rambursa sumele primite nejustificat;

                  […]
               (2)   Aplicarea măsurilor menționate la alineatul (1) se limitează la retragerea avantajului obținut, la care se adaugă, dacă acest lucru este prevăzut, dobânda, care poate fi calculată pe bază forfetară.
               […]
               (4)   Măsurile prevăzute în acest articol nu sunt considerate sancțiuni.”

         Regulamentul nr. 1605/2002

               7

               Titlul IV din Regulamentul nr. 1605/2002, care figurează în partea întâi a acestuia, este denumit „Execuția bugetară”. Capitolul 2 din acest titlu IV privește modalitățile de execuție bugetară. El cuprinde articolele 53-57 din acest regulament. Articolul 53 din acesta prevede:
               „Comisia execută bugetul în conformitate cu dispozițiile articolelor 53a-53d, în oricare din următoarele moduri:

                        (a)

                        în mod centralizat;

                        (b)

                        prin gestionarea partajată sau descentralizată;

                        (c)

                        prin gestionarea în comun cu organizațiile internaționale.”

               8

               Articolul 53b din regulamentul menționat prevede:
               „(1)   Atunci când Comisia execută bugetul prin gestionare partajată, sarcinile de execuție sunt delegate statelor membre. Această metodă se aplică în special acțiunilor menționate în partea II titlurile I și II.
               (2)   Fără a aduce atingere dispozițiilor complementare incluse în reglementările sectoriale relevante și pentru a se asigura că, în cadrul gestionării partajate, fondurile sunt utilizate în conformitate cu normele și principiile aplicabile, statele membre adoptă toate actele cu putere de lege, actele administrative sau de altă natură, necesare protecției intereselor financiare ale Comunităților. În acest scop, acestea trebuie în special:
               […]

                        (c)

                        să recupereze fondurile plătite necuvenit sau utilizate incorect sau cele pierdute ca urmare a unor nereguli sau erori;

                  […]
               În acest scop, statele membre efectuează verificări și instituie un sistem de control intern eficace și eficient […]. Acestea pot iniția procedurile judiciare necesare și adecvate.
               […]”

               9

               Articolul 53b din Regulamentul nr. 1605/2002 a fost abrogat, începând de la 31 decembrie 2013, de articolul 212 din Regulamentul (UE, Euratom) nr. 966/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 25 octombrie 2012 privind normele financiare aplicabile bugetului general al Uniunii și de abrogare a Regulamentului (CE, Euratom) nr. 1605/2002 al Consiliului (JO L 298, p. 1).

         Decizia 2004/904

               10

               Sub titlul „Controalele și corecțiile financiare efectuate de statele membre”, articolul 25 din Decizia 2004/904 prevede:
               „(1)   Fără a aduce atingere responsabilității Comisiei pentru execuția bugetului general al Uniunii Europene, statele membre își asumă responsabilitatea în primă instanță pentru controlul financiar al acțiunilor. În acest scop, adoptă, în special, următoarele măsuri:
               […]

                        (b)

                        prevenirea, detectarea și corectarea neregularităților, comunicarea acestora Comisiei, în conformitate cu normele în vigoare, și ținerea la curent a acesteia cu privire la evoluția procedurilor administrative și judiciare;

                  […]
               (2)   Statele membre efectuează corecțiile financiare necesare atunci când se constată o neregularitate, ținând seama de caracterul său individual sau sistemic. Corecțiile financiare efectuate de statul membru constau în suprimarea în totalitate sau în parte a contribuției comunitare și, în cazul nerambursării sumei la data stabilită de statul membru respectiv, sunt datorate penalități de întârziere, la rata prevăzută la articolul 26 alineatul (4).
               […]”

               11

               Articolul 32 din această decizie, intitulat „Destinatari”, prevede:
               „Prezenta decizie se adresează statelor membre, în conformitate cu Tratatul de instituire a Comunității Europene.”

         Decizia 2006/399/CE

               12

               Prin Decizia 2006/399/CE din 20 ianuarie 2006 privind normele de punere în aplicare a Deciziei 2004/904/CE a Consiliului în ceea ce privește eligibilitatea cheltuielilor în cadrul acțiunilor cofinanțate de Fondul european pentru refugiați puse în aplicare în statele membre (JO L 162, p. 1), Comisia a adoptat condițiile de eligibilitate a cheltuielilor respective.

               13

               Mai precis, potrivit normei nr. 6 din anexa la Decizia 2006/399, costurile trebuie să fi fost suportate efectiv, să corespundă plăților efectuate de beneficiar, să fie înregistrate în conturile sale sau să figureze în documentele sale fiscale și să poată fi identificate și controlate. Ca regulă generală, plățile efectuate de beneficiari sunt însoțite de facturile achitate. Dacă acest lucru nu este posibil, plățile sunt justificate prin documente contabile sau prin documente justificative cu o valoare probantă echivalentă.

         Dreptul olandez

               14

               Articolul 4:49 din Legea generală privind dreptul administrativ (Algemene wet bestuursrecht, denumită în continuare „Awb”) prevede la alineatul 1:
               „Autoritatea administrativă poate abroga decizia de stabilire a subvenției sau o poate modifica în defavoarea beneficiarului:

                        a)

                        din cauza unor fapte sau a unor împrejurări de care nu putea, în mod rezonabil, să fi avut cunoștință în momentul stabilirii și care ar fi determinat stabilirea unei subvenții într‑un cuantum inferior celui prevăzut în decizia de acordare;

                        b)

                        atunci când decizia de stabilire a subvenției era incorectă, iar beneficiarul știa sau trebuia să știe acest lucru sau

                        c)

                        atunci când, după adoptarea deciziei de stabilire a subvenției, beneficiarul nu și‑a respectat obligațiile legate de acordarea acestei subvenții.”

               15

               Articolul 4:57 din Awb are următorul cuprins:
               „Autoritatea administrativă poate recupera cuantumul subvențiilor plătite în mod nejustificat.”

               16

               Cadrul de punere în aplicare a Fondului european pentru refugiați în Țările de Jos, programul multianual 2005-2007 (Uitvoeringskader Europees Vluchtelingenfonds Nederland, Meerjarenprogramma 2005-2007, denumit în continuare „cadrul național de punere în aplicare”), care a fost adoptat în temeiul Deciziei 2006/399, prevede la alineatul 2.1 că beneficiarul are sarcina înregistrării datelor și (de a asigura) ținerea unei documentații de proiect comprehensibile și controlabile.

               17

               Alineatul 2.2 din cadrul național de punere în aplicare, intitulat „Gestiunea financiară”, face trimitere la Decizia 2006/399 pentru normele detaliate privind costurile admisibile.

         Situația de fapt din litigiul principal și întrebările preliminare

               18

               Somvao este o asociație de protecție a comunității somaleze din Amsterdam și din împrejurimile acestui oraș. La 18 august 2005, aceasta a introdus o cerere de subvenționare a unui proiect de ajutor pentru refugiați denumit „Tesfa Himilo II” (denumit în continuare „proiectul”), care urma să se desfășoare în perioada 1 mai 2005-30 mai 2008. Pentru implementarea acestui proiect, Somvao colabora cu Stichting Dir, o organizație etiopiană care are de asemenea sediul în Amsterdam. Proiectul viza promovarea integrării și a participării etiopienilor și a somalezilor la societatea olandeză, în special prin dezvoltarea și prin oferirea unor programe specifice de inserție socială și profesională care vizau tinerii, femeile și persoanele vârstnice.

               19

               Prin decizia din 27 aprilie 2006, Staatssecretaris a acordat Somvao o subvenție pentru prima fază a proiectului, în cuantum de 199761 de euro, reprezentând 45 % din costurile admisibile, care trebuia să fie plătită din Fondul european pentru refugiați.

               20

               În ceea ce privește condițiile de acordare a unei subvenții, decizia Staatssecretaris din 27 aprilie 2006 făcea trimitere la cadrul național de punere în aplicare a Fondului european pentru refugiați în Țările de Jos.

               21

               Ca urmare a depunerii decontului final, subvenția a fost stabilită la cuantumul menționat printr‑o decizie din 27 iulie 2007. Instanța de trimitere arată că, pentru stabilirea acestui cuantum, Staatssecretaris, pe de o parte, s‑a mulțumit cu datele care îi fuseseră furnizate prin cererea de stabilire a subvenției pentru prima fază a proiectului și, pe de altă parte, nu a controlat toate documentele proiectului.

               22

               În luna februarie 2009, la inițiativa Comisiei, o societate de audit a efectuat un control al legalității utilizării subvenției, în cursul căruia au fost examinate deconturile prezentate Somvao cu privire la costurile proiectului. După ce a luat în considerare observațiile Somvao, această societate a constatat, la 6 octombrie 2009, că o mare parte a posturilor de cheltuieli și a deconturilor menționate de Somvao, în special în ceea ce privește cheltuielile cu personalul, nu erau justificate în mod clar și acceptabil, astfel încât un cuantum de 188675,87 euro fusese plătit în mod nejustificat în temeiul subvenției.

               23

               Ca urmare a raportului final de control, prin decizia din 12 noiembrie 2009, Staatssecretaris a modificat decizia din 27 iulie 2007 de stabilire a subvenției, reducând valoarea acesteia la 11085,13 euro și dispunând recuperarea diferenței, și anume 188675,87 euro.

               24

               Întrucât la 31 mai 2010, ca urmare a unei reclamații a Somvao, Staatssecretaris a confirmat decizia sa din 12 noiembrie 2009, asociația menționată a formulat o acțiune împotriva deciziei Staatssecretaris din 12 noiembrie 2009 în fața Rechtbank Amsterdam. Prin hotărârea din data de 22 septembrie 2011, această instanță a declarat acțiunea nefondată. Mai precis, instanța a statuat că, deși Staatssecretaris nu avea, în temeiul dreptului național, competența de a modifica în defavoarea Somvao cuantumul subvenției care îi fusese acordată, era totuși obligat, în temeiul articolului 25 alineatul (2) din Decizia 2004/904, să modifice acest cuantum.

               25

               Somvao a declarat apel împotriva acestei hotărâri la Afdeling Bestuursrechtspraak (secția de contencios administrativ) a Raad van State.

               26

               Raad van State consideră că neîndeplinirea obligației de a ține o bună contabilitate a proiectului, constatată de Staatssecretaris, constituie o abatere astfel cum aceasta este definită la articolul 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2988/95. La fel ca Rechtbank Amsterdam, instanța de trimitere apreciază că nu se poate considera că împrejurarea că Somvao nu a ținut o contabilitate clară constituie una dintre ipotezele enumerate la articolul 4:49 alineatul 1 literele a)-c) din Awb care permit autorității administrative să abroge sau să modifice decizia de stabilire a unei subvenții în defavoarea beneficiarului acesteia, din moment ce lipsa unei bune contabilități a proiectului este o împrejurare despre care Staatssecretaris ar fi trebuit să aibă deja cunoștință atunci când a fost stabilită subvenția în cauză. Raad van State concluzionează că decizia de modificare a subvenției și prin care se dispune recuperarea acesteia este lipsită de temei juridic în dreptul intern.

               27

               În consecință, instanța de trimitere ridică problema dacă dreptul Uniunii permite identificarea unui fundament juridic pentru o decizie de reducere a cuantumului unei subvenții deja acordate și prin care se dispune recuperarea sumelor primite în mod nejustificat, în ipoteza în care sunt constatate abateri precum cele constatate în speța care îi este prezentată. Mai precis, aceasta ridică problema dacă articolul 4 din Regulamentul nr. 2988/95, articolul 53b alineatul (2) initio și litera (c) din Regulamentul nr. 1605/2002 sau articolul 25 alineatul (2) din Decizia 2004/904 pot constitui temeiul juridic al deciziei de reducere a subvenției acordate din Fondul european pentru refugiați și de recuperare a unei mari părți a acestei subvenții.

               28

               Întemeindu‑se pe Hotărârile Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening și alții (C‑383/06-C‑385/06, EU:C:2008:165) și Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre (C‑465/10, EU:C:2011:867), care privesc Regulamentul nr. 4253/88, instanța de trimitere arată că pare să se poată deduce din aceste hotărâri că o normă generală care urmărește protecția intereselor financiare ale Uniunii nu poate constitui temeiul juridic al unei decizii de reducere și de recuperare a unei subvenții. Numai o normă specifică ar putea servi drept temei juridic al unei astfel de decizii. Potrivit instanței de trimitere, aceasta ar implica faptul că Regulamentele nr. 2988/95 și nr. 1605/2002 nu pot servi drept temei juridic pentru decizia prin care se dispune reducerea, precum și recuperarea subvenției.

               29

               Pe de altă parte, instanța de trimitere are îndoieli că articolul 25 alineatul (2) din Decizia 2004/904 ar putea servi drept temei legal al deciziei de reducere a subvenției care a fost acordată, dat fiind că această decizie, adresată exclusiv statelor membre, nu poate, prin ea însăși, să creeze obligații pentru un particular.

               30

               În aceste împrejurări, Raad van State a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolul 4 din Regulamentul nr. 2988/95 sau articolul 53b alineatul (2) initio și litera (c) din Regulamentul nr. 1605/2002 oferă un temei juridic unei decizii de modificare în defavoarea beneficiarului și de recuperare de la acesta de către autoritățile naționale a unei subvenții din Fondul european pentru refugiați?

                        2)

                        Articolul 25 alineatul (2) din Decizia 2004/904 poate constitui un temei juridic pentru o decizie de modificare în defavoarea beneficiarului și de recuperare de la acesta de către autoritățile naționale a unei subvenții deja stabilite din Fondul european pentru refugiați, fără a fi necesară în acest scop o abilitare potrivit dreptului național?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               31

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă articolul 4 din Regulamentul nr. 2988/95 sau articolul 53b alineatul (2) initio și litera (c) din Regulamentul nr. 1605/2002 trebuie interpretat în sensul că, în lipsa unui temei legal rezultat din dreptul intern, fie una dintre aceste dispoziții, fie cealaltă oferă un fundament juridic unei decizii a autorităților naționale de modificare în defavoarea beneficiarului a cuantumului unei subvenții acordate din Fondul european pentru refugiați, în cadrul gestiunii partajate între Comisie și statele membre, și prin care se dispune recuperarea de la beneficiar a unei părți din acest cuantum.

               32

               În ceea ce privește Regulamentul nr. 2988/95, trebuie amintit că, potrivit articolului 1 alineatul (1), acest regulament introduce o reglementare generală privind controalele uniforme, precum și măsurile și sancțiunile administrative privind abaterile de la dreptul Uniunii, și aceasta, așa cum reiese din cel de al treilea considerent al regulamentului menționat, pentru a combate în toate domeniile atingerile aduse intereselor financiare ale Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea FranceAgriMer, C‑670/11, EU:C:2012:807, punctul 41 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, punctul 43).

               33

               Reiese din cel de al patrulea considerent al Regulamentului nr. 2988/95 că eficiența combaterii fraudei care afectează interesele financiare ale Uniunii impune adoptarea unui cadru legal comun tuturor domeniilor ce fac obiectul politicilor Uniunii. În plus, potrivit celui de al cincilea considerent al aceluiași regulament, în conformitate cu Regulamentul nr. 2988/95, normele sectoriale conțin dispoziții cu privire la abateri, precum și cu privire la măsurile și la sancțiunile administrative aferente acestora. În domeniul controalelor și al sancțiunilor pentru abaterile săvârșite în dreptul Uniunii, legiuitorul Uniunii a stabilit, prin adoptarea Regulamentului nr. 2988/95, o serie de principii și a instituit, ca regulă generală, obligația ca toate regulamentele sectoriale să respecte aceste principii (Hotărârea FranceAgriMer, EU:C:2012:807, punctele 42 și 43, precum și jurisprudența citată).

               34

               Astfel, Regulamentul nr. 2988/95 are vocația de a se aplica în cazul oricărei situații în care se pune în discuție o „abatere” în sensul articolului 1 din acesta, și anume o încălcare a unei dispoziții de drept al Uniunii, ca urmare a unei acțiuni sau omisiuni a unui agent economic, care poate sau ar putea prejudicia bugetul general al Uniunii sau bugetele gestionate de aceasta fie prin reducerea, fie prin pierderea sumelor care provin din resursele proprii primite direct în numele Uniunii, fie printr‑o cheltuială nejustificată (Hotărârea FranceAgriMer, EU:C:2012:807, punctul 44).

               35

               După cum prevede articolul 4 alineatul (1) prima liniuță din Regulamentul nr. 2988/95, orice abatere trebuie să atragă după sine, ca regulă generală, retragerea avantajului obținut nejustificat, în special prin obligația de a vărsa sumele datorate sau de a rambursa sumele primite nejustificat (Hotărârea FranceAgriMer, EU:C:2012:807, punctul 46 și jurisprudența citată).

               36

               În ceea ce privește obligația de a restitui un avantaj primit în mod nejustificat printr‑o practică nelegală, Curtea a precizat deja că această obligație nu constituie o sancțiune, ci este simpla consecință a constatării că nu au fost respectate condițiile necesare pentru obținerea avantajului care rezultă din reglementarea Uniunii, făcând ca avantajul primit să fie nedatorat (a se vedea în acest sens Hotărârea Pometon, C‑158/08, EU:C:2009:349, punctul 28 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea Cruz & Companhia, EU:C:2014:2230, punctul 45).

               37

               Cu toate acestea, Curtea a precizat și că Regulamentul nr. 2988/95 se limitează la stabilirea unor norme generale de control și de sancționare, în scopul protejării intereselor financiare ale Uniunii. Așadar, o recuperare a fondurilor utilizate în mod nelegal trebuie să se efectueze în temeiul altor dispoziții, și anume, dacă este cazul, în temeiul dispozițiilor sectoriale (a se vedea în acest sens Hotărârea Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre, EU:C:2011:867, punctul 33 și jurisprudența citată).

               38

               În consecință, trebuie să se verifice dacă o măsură precum cea în discuție în litigiul principal poate fi adoptată în temeiul articolului 53b alineatul (2) initio și litera (c) din Regulamentul nr. 1605/2002.

               39

               Cu titlu preliminar, trebuie amintit că articolul 53b din Regulamentul nr. 1605/2002 a fost introdus în dreptul Uniunii prin Regulamentul nr. 1995/2006. Deși a fost abrogat între timp, acesta se aplica la data faptelor din litigiul principal.

               40

               Fiind adoptat în temeiul articolului 279 CE, devenit articolul 322 TFUE, care permitea adoptarea de norme financiare care definesc în special procedura care trebuie adoptată pentru stabilirea și execuția bugetului general al Uniunii, Regulamentul nr. 1605/2002 prevede la articolul 53 literele (a)-(c) că Comisia execută bugetul fie în mod centralizat, fie prin gestionarea partajată sau descentralizată, fie prin gestionarea în comun cu organizațiile internaționale.

               41

               Astfel cum rezultă din titlul capitolului 2 din titlul IV din Regulamentul nr. 1605/2002, articolul 53b din acesta din urmă consacră o modalitate de execuție a bugetului general al Uniunii în domeniul gestiunii partajate. Potrivit alineatului (1) al aceleiași dispoziții, atunci când Comisia cooperează cu statele membre pentru executarea bugetului prin gestionare partajată în sensul articolului 53 alineatul (1) litera (b) din același regulament, sarcinile de execuție ale bugetului sunt delegate statelor membre.

               42

               La rândul său, articolul 53b alineatul (2) initio și litera (c) din Regulamentul nr. 1605/2002 prevede că statele membre adoptă toate actele cu putere de lege, actele administrative sau de altă natură, necesare protecției intereselor financiare ale Uniunii, printre altele, prin recuperarea fondurilor plătite necuvenit sau utilizate incorect sau a celor pierdute ca urmare a unor nereguli sau erori.

               43

               Trebuie arătat că termenii acestei dispoziții sunt redactați în mod analog textului articolului 23 alineatul (1) a treia liniuță din Regulamentul nr. 4253/88, care, spre deosebire de Regulamentul nr. 1605/2002, constituie un regulament sectorial.

               44

               Curtea a constatat deja în ceea ce privește articolul 23 alineatul (1) a treia liniuță din Regulamentul nr. 4253/88 că acesta creează o obligație pentru statele membre, fără a fi necesară o abilitare prevăzută de dreptul național, de recuperare a fondurilor pierdute ca urmare a unui abuz sau a unei neglijențe. Orice exercitare de către statul membru în cauză a unei puteri de apreciere privind oportunitatea solicitării sau nesolicitării restituirii de fonduri comunitare acordate în mod nejustificat sau ilegal ar fi incompatibilă cu obligația respectivă de recuperare (a se vedea în acest sens Hotărârea Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre, EU:C:2011:867, punctele 34 și 35, precum și jurisprudența citată).

               45

               Termenii neechivoci și necondiționați ai articolului 53b alineatul (2) initio și litera (c) din Regulamentul nr. 1605/2002 nu pot, nici aceștia, să fie interpretați în sensul că lasă statelor membre o marjă de apreciere în privința oportunității de a efectua sau de a nu efectua corecții financiare în raport cu neregulile constatate.

               46

               Astfel, prin faptul că a ales, ulterior intrării în vigoare a articolului 4 din Regulamentul nr. 2988/95 și a articolului 23 din Regulamentul nr. 4253/88, să adopte articolul 53b din Regulamentul nr. 1605/2002, legiuitorul Uniunii a intenționat să creeze, în reglementarea generală, o obligație a statelor membre de a efectua corecții financiare, atunci când execută bugetul în gestiune partajată, printre altele prin recuperarea fondurilor pierdute ca urmare a unui abuz sau a unei neglijențe, nu numai fără să fie necesară o abilitare prevăzută de dreptul național, ci și fără să fie indispensabilă o reglementare sectorială.

               47

               Această interpretare este confirmată de faptul că, potrivit tezei introductive, articolul 53b alineatul (2) amintit se aplică „[f]ără a aduce atingere dispozițiilor complementare incluse în reglementările sectoriale relevante […]”. Expresia „fără a aduce atingere” indică tocmai că articolul menționat 53b este prin el însuși suficient. De asemenea, adjectivul „complementare”, care privește reglementările sectoriale, arată că, dacă acestea există, ele nu se substituie articolului 53b din Regulamentul nr. 1605/2002, ci se limitează să îl completeze.

               48

               O altă interpretare a acestui articol ar avea ca efect lipsirea Regulamentului nr. 1605/2002 de efectul său util și ar aduce atingere protecției intereselor financiare ale Uniunii.

               49

               În consecință, teza introductivă a articolului 53b alineatul (2) din regulamentul menționat constituie un fundament juridic pentru modificarea unei subvenții în defavoarea beneficiarului atunci când această modificare vizează protecția intereselor financiare ale Uniunii. De asemenea, litera (c) a dispoziției menționate constituie un temei juridic pentru adoptarea de măsuri privind recuperarea fondurilor plătite necuvenit sau utilizate incorect ca urmare a unor nereguli sau erori.

               50

               Pe de altă parte, Curtea a precizat deja că retragerea sumelor plătite necuvenit nu poate fi efectuată decât în conformitate cu principiile securității juridice și protecției încrederii legitime (a se vedea în acest sens Hotărârea Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening și alții, EU:C:2008:165, punctul 53).

               51

               Astfel, principiul securității juridice impune ca o reglementare a Uniunii să permită celor interesați să cunoască cu exactitate întinderea obligațiilor care le sunt impuse (a se vedea Hotărârea ROM‑projecten, C‑158/06, EU:C:2007:370, punctul 25 și jurisprudența citată).

               52

               În ceea ce privește principiul încrederii legitime, Curtea a statuat deja că beneficiarul unei subvenții nu se poate prevala de o astfel de protecție în cazul în care acesta nu a executat una dintre condițiile cărora le este subordonată acordarea subvenției (a se vedea în acest sens Hotărârea Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening și alții, EU:C:2008:165, punctul 56, precum și jurisprudența citată).

               53

               În cauza principală, din elementele furnizate Curții rezultă că decizia de acordare din 27 aprilie 2006 era subordonată respectării de către Somvao a normelor Deciziei 2006/399 și în special a obligației de a înregistra datele și de a ține o documentație de proiect comprehensibilă și controlabilă.

               54

               În temeiul acestor elemente, revine instanței de trimitere sarcina să aprecieze dacă, ținând seama de comportamentul atât al beneficiarului fondurilor, cât și al administrației naționale, principiile securității juridice și protecției încrederii legitime, astfel cum sunt înțelese în dreptul Uniunii, au fost respectate în privința cererilor de rambursare.

               55

               Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă la prima întrebare că articolul 53b alineatul (2) initio și litera (c) din Regulamentul nr. 1605/2002 trebuie interpretat în sensul că, în lipsa unui temei legal de drept intern, această dispoziție oferă fundament juridic unei decizii a autorităților naționale de modificare în defavoarea beneficiarului a cuantumului unei subvenții acordate din Fondul european pentru refugiați, în cadrul gestiunii partajate între Comisie și statele membre, și prin care se dispune recuperarea de la beneficiar a unei părți din acest cuantum. Revine instanței de trimitere sarcina să aprecieze dacă, ținând seama atât de comportamentul beneficiarului subvenției, cât și de cel al administrației naționale, principiile securității juridice și protecției încrederii legitime, astfel cum sunt înțelese în dreptul Uniunii, au fost respectate în privința cererii de rambursare.

         Cu privire la a doua întrebare

               56

               Ținând seama de răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua întrebare.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               57

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                     Articolul 53b alineatul (2) initio și litera (c) din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1605/2002 al Consiliului din 25 iunie 2002 privind regulamentul financiar aplicabil bugetului general al Comunităților Europene, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1995/2006 al Consiliului din 13 decembrie 2006, trebuie interpretat în sensul că, în lipsa unui temei legal de drept intern, această dispoziție oferă fundament juridic unei decizii a autorităților naționale de modificare în defavoarea beneficiarului a cuantumului unei subvenții acordate din Fondul european pentru refugiați, în cadrul gestiunii partajate între Comisia Europeană și statele membre, și prin care se dispune recuperarea de la beneficiar a unei părți din acest cuantum. Revine instanței de trimitere sarcina să aprecieze dacă, ținând seama atât de comportamentul beneficiarului subvenției, cât și de cel al administrației naționale, principiile securității juridice și protecției încrederii legitime, astfel cum sunt înțelese în dreptul Uniunii, au fost respectate în privința cererii de rambursare.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: neerlandeza.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 27 mai 1993. # Johannes Peter împotriva Hauptzollamt Regensburg. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht München - Germania. # Prelevare suplimentară asupra laptelui. # Cauza C-290/91.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 2 iulie 1998. # Anestis Kapasakalis, Dimitris Skiathitis și Antonis Kougiagkas împotriva Statului elen. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Dioikitiko Protodikeio Athinon - Grecia. # Directivă 89/48/CEE. # Cauze conexate C-225/95, C-226/95 și C-227/95.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 29 septembrie 1976. # Franco Giuffrida împotriva Consiliului Comunităților Europene. # Cauza 105-75.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 3 iulie 1980. # Daniele Grassi împotriva Consiliului Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauze conexate 6/79 și 97/79.