title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 18 octombrie 2012.#United States of America împotriva Christine Nolan.#Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Court of Appeal England & Wales) (Civil Division).#Trimitere preliminară – Directiva 98/59/CE – Protecția lucrătorilor – Concedieri colective – Domeniu de aplicare – Închiderea unei baze militare americane – Informarea și consultarea lucrătorilor – Momentul la care ia naștere obligația de consultare – Necompetența Curții.#Cauza C-583/10.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      18 octombrie 2012 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Directiva 98/59/CE — Protecția lucrătorilor — Concedieri colective — Domeniu de aplicare — Închiderea unei baze militare americane — Informarea și consultarea lucrătorilor — Momentul la care ia naștere obligația de consultare — Necompetența Curții”
      În cauza C-583/10,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Regatul Unit), prin decizia din 6 decembrie 2010, primită de Curte la 13 decembrie 2010, în procedura

         United States of America

      împotriva

         Christine Nolan,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din doamna R. Silva de Lapuerta, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a treia, și domnii. K. Lenaerts, E. Juhász (raportor), G. Arestis și J. Malenovský, judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 18 ianuarie 2012,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru doamna Nolan, de M. Mullins, QC, și de M. De Savorgnani, barrister;

               —

               pentru Comisia Europeană, de J. Enegren, în calitate de agent;

               —

               pentru Autoritatea de Supraveghere AELS, de F. Cloarec și de X. Lewis, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 22 martie 2012,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 2 din Directiva 98/59/CE a Consiliului din 20 iulie 1998 privind apropierea legislațiilor statelor membre cu privire la concedierile colective (JO L 225, p. 16, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 95).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între United States of America, pe de o parte, și doamna Nolan, angajat civil la o bază a armatei americane situată în Regatul Unit, pe de altă parte, cu privire la obligația de consultare a personalului înainte de efectuarea unor concederi, în conformitate cu legislația Regatului Unit de punere în aplicare a Directivei 98/59.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Potrivit considerentelor (3) și (4) ale Directivei 98/59:

                        „(3)

                        [...] în ciuda evoluției crescânde, există încă diferențe între dispozițiile în vigoare din statele membre cu privire la modalitățile și procedura de concediere colectivă și măsurile destinate să atenueze consecințele concedierii asupra lucrătorilor;

                        (4)

                        [...] aceste diferențe pot avea un efect direct asupra funcționării pieței interne [...]”

               4

               Considerentul (6) al acestei directive enunță:
               „[...] Carta comunitară a drepturilor sociale fundamentale ale lucrătorilor, adoptată cu ocazia reuniunii Consiliului European de la Strasbourg din 9 decembrie 1989 de către șefii de stat sau de guvern din 11 state membre, declară, între altele, la punctul 7 primul alineat prima teză [...]:

                        «7.

                        Realizarea pieței interne trebuie să conducă la o îmbunătățire a condițiilor de muncă și de viață ale lucrătorilor din Comunitatea Europeană [...]»

                  [...]”

               5

               În temeiul articolului 1 alineatul (2) litera (b) din Directiva 98/59, aceasta nu se aplică lucrătorilor din administrația publică sau din instituțiile de drept public ori, în statele membre în care acest concept nu este cunoscut, lucrătorilor din organisme echivalente.

               6

               Articolul 2 din această directivă prevede:
               „(1)   În cazul în care un angajator are în vedere concedieri colective, acesta inițiază în timp util consultări cu reprezentanții lucrătorilor pentru a ajunge la un acord.
               (2)   Aceste consultări se referă cel puțin la posibilitățile de a evita concedierile colective sau de a reduce numărul de lucrători afectați, precum și la posibilitățile de a atenua consecințele prin recurgerea la măsuri sociale însoțitoare vizând, între altele, sprijin pentru redistribuirea sau recalificarea lucrătorilor concediați.
               [...]
               (3)   Pentru a permite reprezentanților lucrătorilor să formuleze propuneri constructive, în timp util, în cursul acestor consultări, angajatorul are obligația:

                        (a)

                        să le furnizeze toate informațiile utile și

                        (b)

                        în orice caz, să le comunice în scris:

                                 (i)

                                 motivele concedierilor preconizate;

                                 (ii)

                                 numărul și categoriile de lucrători care vor fi concediați;

                                 (iii)

                                 numărul și categoriile de lucrători încadrați în mod normal;

                                 (iv)

                                 perioada în cursul căreia vor avea loc concedierile preconizate;

                                 (v)

                                 criteriile propuse pentru selectarea lucrătorilor care urmează a fi concediați în măsura în care legislațiile și practicile naționale atribuie această competență angajatorului;

                                 (vi)

                                 metoda de calcul al oricăror eventuale indemnizații de șomaj, în afara celor decurgând din legislațiile și practicile naționale.

                  [...]”

               7

               Articolul 3 din directiva menționată prevede:
               „(1)   Angajatorii notifică în scris autoritatea publică competentă cu privire la orice concediere colectivă preconizată.
               [...]
               Această notificare cuprinde toate informațiile utile cu privire la concedierile colective preconizate și la consultările cu reprezentanții lucrătorilor prevăzute la articolul 2 și, în special, motivele concedierilor, numărul lucrătorilor care urmează a fi concediați, numărul lucrătorilor încadrați în mod normal și perioada în care vor avea loc aceste concedieri.
               [...]”

               8

               Articolul 4 alineatul (1) din Directiva 98/59 prevede:
               „Concedierile colective preconizate, notificate autorității publice competente, produc efecte în cel puțin 30 de zile de la notificarea prevăzută la articolul 3 alineatul (1), fără a aduce atingere dispozițiilor care reglementează drepturile individuale cu privire la perioada de preaviz.
               Statele membre pot acorda autorității publice competente posibilitatea de a reduce termenul prevăzut la paragraful anterior.”

               9

               Potrivit articolului 5 din directiva menționată, aceasta nu aduce atingere dreptului statelor membre de a aplica sau de a adopta acte cu putere de lege sau acte administrative mai favorabile lucrătorilor ori de a promova sau a permite aplicarea unor convenții colective mai favorabile lucrătorilor.

         Dreptul Regatului Unit

               10

               În Regatul Unit, Trade Union and Labour Relations (Consolidation) Act 1992 (denumit în continuare „Legea din 1992”) este considerată a fi actul de transpunere a Directivei 98/59.

               11

               Articolul 188 din această lege, referitor la obligația de consultare, prevede:
               „(1)   În cazul în care își propune să efectueze o concediere colectivă a cel puțin 20 de angajați din cadrul unei singure unități într-o perioadă de cel mult 90 de zile, angajatorul consultă cu privire la aceste concedieri toți reprezentanții legali ai salariaților care ar putea fi afectați de concedierea preconizată sau de măsurile luate în legătură cu respectivele concedieri.
               (1A)   Consultarea începe în timp util și, în orice caz:

                        (a)

                        în situația în care angajatorul își propune să concedieze cel puțin 100 de lucrători, astfel cum se arată la alineatul (1), cu cel puțin 90 de zile și

                        (b)

                        în celelalte cazuri, cu cel puțin 30 de zile

                  înainte de efectuarea primei concedieri.
               [...]
               (2)   Consultarea trebuie să privească:

                        (a)

                        posibilitatea de evitare a concedierilor,

                        (b)

                        modalitățile de reducere a numărului de angajați concediați și

                        (c)

                        modalitățile de diminuare a consecințelor concedierii

                  și trebuie întreprinsă de angajator în vederea ajungerii la un acord cu reprezentanții legali ai angajaților.
               [...]
               [...]
               (4)   În vederea desfășurării consultării, angajatorul informează în scris reprezentanții legali ai angajaților cu privire la:

                        (a)

                        motivele intențiilor sale,

                        (b)

                        numărul și categoriile de lucrători pe care își propune să îi concedieze,

                        (c)

                        numărul total al salariaților care se încadrează în respectiva categorie angajați de angajator în cadrul unității în cauză,

                        (d)

                        metoda avută în vedere pentru selectarea lucrătorilor care ar putea fi concediați,

                        (e)

                        metoda avută în vedere pentru efectuarea concedierilor, cu luarea în considerare a oricărei proceduri convenite, inclusiv perioada la capătul căreia urmează a fi efectuate concedierile, și

                        (f)

                        metoda avută în vedere pentru calcularea cuantumului oricărei indemnizații de șomaj care urmează să fie acordată (altele decât cele datorate în temeiul dispozițiilor legale) angajaților care ar putea fi concediați.

                  [...]
               (7)   În situația în care, într-un caz determinat, există împrejurări speciale care pun angajatorul în situația de a nu se putea conforma în mod rezonabil uneia dintre cerințele prevăzute la alineatele (1A), (2) sau (4), acesta are obligația de a lua toate măsurile care pot fi prevăzute în mod rezonabil în acele împrejurări pentru a se conforma cerinței menționate. [...]”

         Acțiunea principală și întrebarea preliminară

               12

               Aproximativ 200 de civili erau angajați la baza militară americană Reserved Storage Activity (denumită în continuare „baza militară RSA”) la Hythe (Regatul Unit), unde se reparau vehicule acvatice și alte materiale. Acest personal era reprezentat de Local National Executive Council.

               13

               În urma unui audit efectuat la începutul anului 2006 cu privire la funcționarea acestei baze militare, la 13 martie 2006 a fost prezentat un raport din care reieșea că se luase decizia de închidere a bazei menționate. Această decizie, luată în Statele Unite de Secretary of the US Army, apoi aprobată de Secretary of Defense (Ministerul Apărării), prevedea că baza militară RSA urma să își înceteze activitățile la sfârșitul lunii septembrie 2006.

               14

               La începutul lunii aprilie 2006, autoritățile americane au comunicat, în mod neoficial, decizia menționată autorităților militare ale Regatului Unit. Decizia de închidere a bazei militare RSA a fost făcută publică de presă la 21 aprilie 2006. La 9 mai 2006, guvernul Regatului Unit a fost informat în mod oficial cu privire la faptul că această bază urma să îi fie restituită la 30 septembrie 2006.

               15

               În cursul lunii iunie 2006, autoritățile americane au înaintat membrilor Local National Executive Council un memorandum care prevedea că toți membrii personalului bazei menționate urmau să fie concediați. În cadrul unei întâlniri organizate la 14 iunie 2006, autoritățile americane au informat acest organ reprezentativ că ele considerau că data începerii consultării era 5 iunie 2006.

               16

               Decizia oficială de reziliere a contractelor de muncă a fost luată la cartierul general al armatei americane în Europa (USAEUR), la Mannheim (Germania). Notificările de concediere au fost trimise la 30 iunie 2006, în acestea specificându-se că datele încetării contractelor de muncă erau 29 sau 30 septembrie 2006.

               17

               Doamna Nolan a chemat United States of America în judecată la Southampton Employment Tribunal, susținând că acestea nu își îndepliniseră obligația de consultare a reprezentanților personalului. Printr-o hotărâre pronunțată într-o acțiune în răspundere („liability judgment”), acea instanță a constatat anumite lacune în materie de consultare a reprezentanților menționați și a admis acțiunea doamnei Nolan. Printr-o hotărâre pronunțată într-o acțiune în reparare („remedy judgment”), instanța menționată a adoptat o măsură de protecție referitoare la toate persoanele care, la data de 29 iunie 2006, aveau calitatea de resortisanți ai Regatului Unit și făceau parte din personalul civil al bazei militare RSA.

               18

               United States of America a formulat apel la Employment Appeal Tribunal, care a confirmat, în esență, deciziile din primă instanță.

               19

               United States of America a sesizat Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division), care, considerând că pentru a se putea pronunța asupra cauzei avea nevoie de interpretarea unor dispoziții ale Directivei 98/59, a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Obligația angajatorului de consultare în privința concedierilor colective prevăzută de Directiva 98/59 ia naștere [...] atunci când angajatorul își propune să adopte, însă nu a adoptat încă, o decizie strategică sau operațională care este posibil să conducă sau conduce în mod inevitabil la concedieri colective sau [...] doar atunci când respectiva decizie a fost adoptată efectiv, iar acesta își propune, în consecință, să efectueze concedieri colective?”

         Cu privire la competența Curții

         Observațiile prezentate Curții

               20

               Curtea a solicitat părților din litigiul principal, guvernului Regatului Unit, Comisiei Europene și Autorității de Supraveghere AELS să își exprime în scris punctul de vedere cu privire la problema dacă o concediere, precum cea în discuție în acțiunea principală, prin care se pune capăt unui raport de muncă stabilit între un resortisant al Regatului Unit și un stat terț, în speță United States of America, intră în domeniul de aplicare al Directivei 98/59, având în vedere în special articolul 1 alineatul (2) litera (b) din aceasta din urmă.

               21

               Ca răspuns la această întrebare, doamna Nolan susține că Regatul Unit, prin faptul că a transpus Directiva 98/59, a determinat intrarea în domeniul de aplicare al reglementării naționale de transpunere a lucrătorilor angajați de state terțe, inclusiv de United States of America. Astfel, asemenea lucrători ar intra în domeniul de aplicare al acestei reglementări naționale independent de problema dacă ei fac sau nu fac parte din categoria de lucrători excluși de la aplicarea Directivei 98/59 prin articolul 1 alineatul (2) litera (b) din această directivă.

               22

               Făcând trimitere la Hotărârea din 17 iulie 1997, Leur-Bloem (C-28/95, Rec., p. I-4161), și la Hotărârea din 15 ianuarie 2002, Andersen og Jensen (C-43/00, Rec., p. I-379), doamna Nolan consideră că Curtea are competența de a interpreta Directiva 98/59, chiar dacă situația sa nu este reglementată în mod direct de dreptul Uniunii, dat fiind că legiuitorul Regatului Unit, atunci când a transpus această directivă în dreptul național, a ales să își alinieze legislația internă la dreptul Uniunii.

               23

               Doamna Nolan amintește că aspectele sensibile din acțiunea principală au fost recunoscute de instanțele naționale, că United States of America nu s-a prevalat de imunitatea în calitate de stat ale cărui acțiuni nu pot fi contestate în justiție și că nu a invocat în apărare „împrejurări speciale”, în sensul articolului 188 alineatul (7) din Legea din 1992. În subsidiar, adaugă că raportul său de muncă nu este în niciun caz exclus din domeniul de aplicare al Directivei 98/59, întrucât nu a fost angajată în „administrația publică sau [în] instituții de drept public” și nu s-a susținut niciodată în procedura principală că aceasta ar fi situația.

               24

               United States of America susține că, pe de o parte, potrivit considerentelor (4) și (6) din Directiva 98/59, aceasta vizează funcționarea pieței interne, iar pe de altă parte, că de la articolul 1 alineatul (2) litera (b) din această directivă reiese cu claritate că ea nu privește toate cazurile de concediere. Consideră că aplicarea, în acțiunea principală, a Directivei 98/59 sau a reglementării naționale prin care se transpune această directivă ar fi incompatibilă cu modul clar de redactare a directivei menționate, precum și cu principiile de drept internațional public, în special principiul ius imperii și cel al „curtoaziei internaționale” („comity of nations”).

               25

               United States of America consideră, în consecință, că o concediere precum cea în discuție în acțiunea principală nu intră în domeniul de aplicare al Directivei 98/59, dat fiind că această concediere rezultă dintr-o decizie strategică, adoptată de un stat suveran, referitoare la închiderea unei baze militare.

               26

               Comisia are dubii cu privire la posibilitatea aplicării, în speță, a Directivei 98/59, dat fiind că angajatorul doamnei Nolan a fost armata Statelor Unite, o emanație a unui stat suveran. Cu toate acestea, ea subliniază că închiderea unei baze militare poate avea același efect asupra personalului civil al acesteia din urmă ca decizia de închidere a unei întreprinderi comerciale.

               27

               Comisia consideră că, în domeniul protecției drepturilor lucrătorilor, în interesul unei abordări coerente, Directiva 98/59 și Directiva 2001/23/CE a Consiliului din 12 martie 2001 privind apropierea legislației statelor membre referitoare la menținerea drepturilor lucrătorilor în cazul transferului de întreprinderi, unități sau părți de întreprinderi sau unități (JO L 82, p. 16, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 20) ar trebui să fie interpretate în sensul că au același domeniu de aplicare. Făcând trimitere la articolul 1 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2001/23, prin care s-a abrogat Directiva 77/187/CEE a Consiliului din 14 februarie 1977 privind apropierea legislației statelor membre referitoare la menținerea drepturilor lucrătorilor în cazul transferului de întreprinderi, unități sau părți de întreprinderi sau unități (JO L 61, p. 26), și la Hotărârea din 6 septembrie 2011, Scattolon (C-108/10, Rep., p. I-7491, punctele 56 și 57), Comisia susține că Directivele 98/59 și 2001/23 se aplică amândouă în cazul întreprinderilor publice care exercită o activitate de natură economică, însă că, în schimb, ele nu se aplică nici în privința unei reorganizări a autorităților administrației publice, nici în privința unui transfer de funcții administrative între autorități ale administrației publice.

               28

               Comisia arată că United States of America a decis să închidă baza militară RSA și să concedieze personalul civil local care lucra în aceasta în principal din motive strategice. Având în vedere că aceste concedieri ar fi acte ale unei autorități publice care au rezultat dintr-o reorganizare administrativă, ea consideră că nu este posibilă extinderea protecției prevăzute de Directiva 98/59 la salariații respectivi, chiar dacă se poate considera că ei desfășurau o activitate de natură economică. Comisia concluzionează că concedierea în discuție în acțiunea principală nu intră în domeniul de aplicare al Directivei 98/59.

               29

               Autoritatea de Supraveghere AELS arată că Employment Appeal Tribunal a considerat că Regatul Unit a ales să transpună Directiva 98/59 fără excluderea lucrătorilor din administrația publică sau din instituțiile de drept public vizați la articolul 1 alineatul (2) litera (b) din aceasta din urmă și a amintit că numeroase cauze referitoare la reglementarea prin care s-a transpus directiva menționată au fost introduse de sindicatele care reprezintă lucrătorii angajați în administrație sau în instituții publice. Autoritatea de Supraveghere AELS adaugă că instanța de trimitere a arătat că avocatul care reprezintă United States of America a admis că limitarea domeniului de aplicare al Directivei 98/59, prevăzută la articolul 1 alineatul (2) din această directivă, nu se extinde la lucrătorii angajați de un stat suveran străin.

               30

               Autoritatea de Supraveghere AELS consideră că este posibil ca articolul 1 alineatul (2) din Directiva 98/59 să fie înțeles în sensul că se referă numai la administrația publică și la instituțiile de drept public ale statelor membre și că, prin urmare, această limitare a domeniului de aplicare nu se aplică în privința administrației publice și a instituțiilor de drept public din statele terțe. Această abordare s-ar întemeia pe logica potrivit căreia, deși statele membre asigură angajaților din domeniul public o protecție echivalentă cu cea prevăzută de Directiva 98/59, nu este sigur că drepturile statelor terțe garantează o asemenea protecție în împrejurări similare.

               31

               În plus, în opinia Autorității de Supraveghere AELS, din Hotărârea din 18 octombrie 1990, Dzodzi (C-297/88 și C-197/89, Rec., p. I-3763, punctele 36 și 37), reiese că, în speță, Curtea are competența de a se pronunța cu titlu preliminar, întrucât legiuitorul Regatului Unit aplică Directiva 98/59, prin intermediul reglementării naționale prin care s-a transpus această directivă, lucrătorilor angajați în administrația publică, asigurând în acest fel, în principiu, aceeași protecție acestora din urmă și lucrătorilor din sectorul privat. În aceste condiții, Autoritatea de Supraveghere AELS consideră că concedierea în discuție în acțiunea principală intră în domeniul de aplicare al Directivei 98/59 și că, chiar dacă această concediere ar fi exclusă din domeniul de aplicare al acestei directive, Curtea ar trebui, ținând seama de împrejurările din cauza de față, să răspundă la întrebarea adresată, care privește interpretarea directivei menționate.

         Răspunsul Curții

               32

               Pentru a se statua asupra problemei dacă o concediere precum cea în discuție în acțiunea principală, prin care s-a pus capăt unui raport de muncă stabilit între un resortisant al unui stat membru și un stat terț, ca urmare a închiderii unei baze militare care aparține acestuia din urmă și este situată pe teritoriul acelui stat membru, intră în domeniul de aplicare al Directivei 98/59, este necesar să se procedeze, în primul rând, la interpretarea modului de redactare a articolului 1 alineatul (2) litera (b) din această directivă.

               33

               În temeiul acestei dispoziții, care prevede un caz de excludere din domeniul de aplicare al Directivei 98/59, această directivă nu se aplică lucrătorilor din administrația publică sau din instituțiile de drept public ori, în statele membre în care acest concept nu este cunoscut, lucrătorilor din organisme echivalente.

               34

               Dat fiind că forțele armate țin de administrația publică sau de un organism echivalent, rezultă cu claritate din modul de redactare a articolului 1 alineatul (2) litera (b) din Directiva 98/59 că personalul civil al unei baze militare este acoperit de excluderea prevăzută de această dispoziție.

               35

               Trebuie arătat, în al doilea rând, că această apreciere se coroborează cu obiectivul și cu economia acestei directive.

               36

               În această privință, trebuie amintit că Directiva 98/59 a fost precedată de Directiva 75/129/CEE a Consiliului din 17 februarie 1975 privind apropierea legislației statelor membre cu privire la concedierile colective (JO L 48, p. 29) și că, în special, una dintre funcțiile Directivei 98/59 a constat în codificarea acelei directive.

               37

               În cursul procedurii legislative referitoare la Directiva 75/129, Comisia a expus, în Propunerea de directivă a Consiliului privind apropierea legislației statelor membre cu privire la concedierile colective [COM(72) 1400] din 8 noiembrie 1972, împrejurările care au făcut necesară o reglementare în acest domeniu. În special, Comisia a constatat că diferențele importante în materie de protecție a lucrătorilor în caz de concediere au un efect direct asupra funcționării pieței comune, întrucât creează o disparitate a condițiilor de concurență care exercită o influență asupra întreprinderilor atunci când acestea din urmă prevăd ocuparea unor posturi.

               38

               În plus, trebuie arătat că Directiva 98/59 a fost adoptată în temeiul articolului 100 din Tratatul CE (devenit articolul 94 CE), care permitea apropierea legislațiilor statelor membre care aveau o incidență directă asupra instituirii sau funcționării pieței comune (interne).

               39

               De asemenea, trebuie arătat, în ceea ce privește obiectivul urmărit prin Directiva 98/59, că din considerentele (4) și (6) ale acesteia reiese că această directivă urmărește ameliorarea protecției lucrătorilor și a funcționării pieței interne.

               40

               În consecință, trebuie constatat că Directiva 98/59 face parte din legislația referitoare la piața internă.

               41

               Or, deși, desigur, dimensiunea și funcționarea forțelor armate au o influență asupra situației încadrării în muncă într-un anumit stat membru, ele nu țin totuși de considerații referitoare la piața internă sau la concurența între întreprinderi. Astfel cum Curtea s-a pronunțat deja, nu pot fi, din principiu, calificate drept activități economice activitățile legate de exercitarea prerogativelor de autoritate publică, astfel cum este apărarea națională (a se vedea Hotărârea din 6 septembrie 2011, Scattolon, C-108/10, citată anterior, punctul 44 și jurisprudența citată).

               42

               În ceea ce privește opinia Autorității de Supraveghere AELS, potrivit căreia articolul 1 alineatul (2) din Directiva 98/59 ar putea fi înțeles în sensul că ar viza numai administrația publică a statelor membre, iar nu și pe cea a statelor terțe, este suficient să se arate că modul de redactare a acestei dispoziții nu face nicio distincție de această natură între statele membre și statele terțe.

               43

               În consecință, trebuie să se considere că, în orice caz, în temeiul excluderii prevăzute la articolul 1 alineatul (2) litera (b) din Directiva 98/59, concedierea personalului unei baze militare nu intră în domeniul de aplicare al acestei directive, indiferent dacă este sau nu este vorba de o bază militară aparținând unui stat terț. În aceste condiții, nu este necesar să se țină în mod particular seama de împrejurarea că, în speță, este vorba de o bază militară aparținând unui stat terț, chestiune care are implicații de drept internațional (în contextul angajării personalului ambasadei unei țări terțe, a se vedea Hotărârea din 19 iulie 2012, Mahamdia, C-154/11, punctele 54-56).

               44

               Potrivit doamnei Nolan și Autorității de Supraveghere AELS, chiar dacă situația în discuție în acțiunea principală nu intră în domeniul de aplicare al Directivei 98/59, Curtea are, în speță, competența de a se pronunța cu titlu preliminar, dat fiind că legiuitorul național aplică această directivă, prin intermediul reglementării naționale prin care aceasta a fost transpusă, lucrătorilor angajați în administrația publică.

               45

               Curtea s-a declarat, în mai multe rânduri, competentă să statueze asupra cererilor de pronunțare a unor hotărâri preliminare referitoare la dispoziții de drept al Uniunii în cazuri în care situația de fapt din cauza principală se situa în afara domeniului de aplicare al dreptului Uniunii, dar în care aplicabilitatea respectivelor dispoziții ale acestui drept fusese determinată de dreptul național ca urmare a trimiterii realizate de acesta din urmă la conținutul acelor dispoziții (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 decembrie 2011, Cicala, C-482/10, Rep., p. I-14139, punctul 17 și jurisprudența citată).

               46

               Curtea a statuat deja că, atunci când o legislație națională se conformează, pentru soluționarea unor situații care nu intră în domeniul de aplicare al unui anumit act al Uniunii, soluțiilor reținute de actul menționat, există un interes cert al Uniunii ca, pentru evitarea unor viitoare divergențe de interpretare, dispozițiile preluate din acel act să primească o interpretare uniformă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iulie 2011, Agafiței și alții, C-310/10, Rep., p. I-5989, punctul 39 și jurisprudența citată).

               47

               Astfel, o interpretare de către Curte a dispozițiilor dreptului Uniunii în situații care nu intră în domeniul de aplicare al acestuia se justifică atunci când aplicabilitatea acelor dispoziții în privința unor asemenea situații a fost determinată de dreptul național în mod direct și necondiționat pentru a asigura un tratament identic acestor situații și situațiilor care intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea Cicala, citată anterior, punctul 19 și jurisprudența citată).

               48

               În aceste condiții, trebuie să se verifice dacă în acțiunea principală se impune ca Curtea să interpreteze Directiva 98/59 pentru motivul că ar reieși din indicații suficient de precise că aplicabilitatea dispozițiilor directivei menționate a fost determinată de dreptul național în mod direct și necondiționat în privința unor situații, precum cele în discuție în prezenta cauză, care nu intră în domeniul de aplicare al acestei directive.

               49

               În această privință, din decizia de trimitere reiese că, dacă ar fi decis în acest sens în faza inițială a procedurii principale, United States of America ar fi putut să se prevaleze de imunitatea în calitate de stat suveran și să evite continuarea procedurii principale.

               50

               Trebuie adăugat că, potrivit instanței de trimitere, în temeiul articolului 188 alineatul (7) din Legea din 1992, un stat terț are posibilitatea să invoce „împrejurări speciale” („special circumstances”), în temeiul cărora acel stat terț nu ar fi obligat să efectueze consultări obligatorii în cazul unor concedieri colective conform articolului 188 alineatele (1A), (2) și (4) din Legea din 1992.

               51

               În consecință, dosarul nu cuprinde indicații suficient de precise potrivit cărora aplicabilitatea automată a soluțiilor reținute de Directiva 98/59 într-o situație precum cea din litigiul principal ar fi fost determinată de dreptul național.

               52

               În consecință, nu se poate considera că aplicarea în privința unei situații precum cea din litigiul principal a dispozițiilor Directivei 98/59 vizate de întrebarea adresată a fost determinată, ca atare, în mod direct și necondiționat de dreptul național.

               53

               Desigur, este în interesul Uniunii să se asigure interpretarea uniformă a dispoziției unui act al Uniunii și a dispoziției de drept național care o transpune și îi determină aplicarea în afara domeniului de aplicare al acelui act.

               54

               Această situație nu se regăsește totuși atunci când, precum în acțiunea principală, un act al Uniunii prevede în mod expres un caz de excludere din domeniul său de aplicare.

               55

               Astfel, dacă legiuitorul Uniunii menționează în mod univoc că actul pe care îl adoptă nu se aplică unui domeniu precis, el renunță, cel puțin până la adoptarea unor eventuale noi norme ale Uniunii, la obiectivul privind interpretarea și aplicarea uniformă a normelor de drept în acel domeniu exclus.

               56

               Prin urmare, nu se poate afirma sau prezuma că ar exista un interes al Uniunii ca, într-un domeniu exclus de legiuitorul Uniunii din domeniul de aplicare al actului pe care l-a adoptat, să se procedeze la o interpretare uniformă a dispozițiilor acelui act.

               57

               Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că, având în vedere obiectul întrebării adresate de Court of Appeal, Curtea nu are competența de a răspunde la această întrebare.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               58

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                     Curtea de Justiție a Uniunii Europene nu are competența de a răspunde la întrebarea adresată de Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Regatul Unit) prin decizia din 6 decembrie 2010.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Curții din data de 7 iunie 1983. # SA Musique Diffusion française și alții împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență. # Cauze conexate 100 până la 103/80.


Hotărârea Curții din data de 24 iulie 2003.#Altmark Trans GmbH și Regierungspräsidium Magdeburg împotriva Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH, în prezența Oberbundesanwalt beim Bundesverwaltungsgericht.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesverwaltungsgericht - Germania.#Regulamentul (CEE) nr. 1191/69.#Cauza C-280/00.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 19 ianuarie 2006. # Margaretha Bouanich împotriva Skatteverket. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Kammarrätten i Sundsvall - Suedia. # Cauza C-265/04.


title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 8 noiembrie 2012.#Comisia Europeană împotriva Republicii Elene.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Articolele 43 CE și 56 CE – Regim care condiționează dobândirea unor drepturi de vot reprezentând mai mult de 20 % din capitalul social al anumitor „societăți pe acțiuni strategice” de obținerea unei autorizații prealabile – Mecanism de control a posteriori al anumitor decizii luate de aceste societăți.#Cauza C-244/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      8 noiembrie 2012 (
            *1
         )
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Articolele 43 CE și 56 CE — Regim care condiționează dobândirea unor drepturi de vot reprezentând mai mult de 20 % din capitalul social al anumitor «societăți pe acțiuni strategice» de obținerea unei autorizații prealabile — Mecanism de control a posteriori al anumitor decizii luate de aceste societăți”
      În cauza C-244/11,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 258 TFUE, introdusă la 20 mai 2011,

         Comisia Europeană, reprezentată de E. Montaguti și de G. Zavvos, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,
      reclamantă,
      împotriva

         Republicii Elene, reprezentată de P. Mylonopoulos și de K. Boskovits, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,
      pârâtă,
      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul L. Bay Larsen, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a patra, domnul J.--C. Bonichot, doamnele C. Toader și A. Prechal (raportor) și domnul E. Jarašiūnas, judecători,
      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 21 iunie 2012,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Prin cererea introductivă, Comisia Europeană solicită Curții să constate că, prin stabilirea cerințelor prevăzute la articolul 11 alineatul 1 coroborat cu articolul 11 alineatul 2 și a celor prevăzute la articolul 11 alineatul 3 din Legea 3631/2008 privind crearea unui fond național de coeziune socială (FEK Α’ 6/29.1.2008), Republica Elenă nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 63 TFUE privind libera circulație a capitalurilor și al articolului 49 TFUE privind libertatea de stabilire.

         Cadrul juridic

               2

               Articolul 11 din Legea 3631/2008 prevede:
               „1.   În ceea ce privește societățile pe acțiuni strategice care ocupă sau au ocupat o poziție de monopol, în special atunci când este vorba de societăți care dețin, exploatează sau administrează rețele naționale de infrastructură, dobândirea de către un acționar, altul decât statul elen sau societățile asociate acestuia din urmă [...], ori de către mai mulți acționari în comun și în asociere a unor drepturi de vot reprezentând mai mult de 20 % din capitalul social total este condiționată de obținerea unei autorizații prealabile acordate de comitetul interministerial de privatizare instituit prin Legea 3049/2002, potrivit procedurii prevăzute de aceasta.
               2.   Autorizația se acordă dacă sunt îndeplinite criteriile de interes general care permit garantarea continuității serviciilor furnizate și a funcționării rețelelor. Cu titlu indicativ, se iau în considerare următoarele criterii de evaluare: a) experiența acționarilor terți în domeniul de activitate al societăților menționate mai sus, b) solvabilitatea lor, c) informațiile referitoare la strategia lor de investiții, d) transparența operațiunilor lor, e) planurile lor de afaceri detaliate, f) amploarea și tipul programului lor de investiții, g) regimul lor de proprietate, h) garantarea locurilor de muncă, i) structura capitalului lor social și, în special, participarea unor fonduri stabilite în afara Uniunii Europene, în temeiul principiului transparenței și reciprocității, j) modul de luare a deciziilor.
               3.   Se supun, în scopuri de interes general, autorizării ministrului finanțelor deciziile întreprinderilor strategice menționate mai sus referitoare la:

                        a)

                        dizolvarea, lichidarea și desemnarea lichidatorilor întreprinderii;

                        b)

                        restructurarea întreprinderilor sus-menționate: transformarea, fuziunea cu o altă societate, fuziunea prin crearea unei noi societăți pe acțiuni, divizarea indiferent sub ce formă sau divizarea uneia sau a mai multe componente susceptibilă să pună în pericol prestarea de servicii în sectoare de importanță strategică;

                        c)

                        transferul, transformarea, cesiunea, darea în garanție, precum și transformarea sau modificarea afectării elementelor strategice ale activului întreprinderilor sus-menționate și ale rețelelor și infrastructurii de bază necesare vieții economice și sociale a țării, precum și securității sale.

                  4.   Autorizația prevăzută la alineatul precedent se acordă prin ordin al ministrului publicat în termen de (30) de zile de la data transmiterii deciziei către ministru. Lipsa unui răspuns în acest termen este asimilată acordării autorizației solicitate.
               [...]”

         Procedura precontencioasă

               3

               La 8 mai 2008, Comisia a adresat Republicii Elene o scrisoare de punere în întârziere în care arăta că dispozițiile articolului 11 alineatele 1 și 3 din Legea 3631/2008 sunt contrare articolelor 43 CE și 56 CE.

               4

               Considerând că răspunsul transmis de Republica Elenă nu era satisfăcător, Comisia a adresat, prin scrisoarea din 1 decembrie 2008, un aviz motivat acestui stat membru.

               5

               Prin scrisoarea din 28 ianuarie 2009, Republica Elenă a răspuns la avizul motivat respectiv menținându-și punctul de vedere potrivit căruia dispozițiile naționale în cauză nu sunt contrare dispozițiilor tratatului în materie de liberă circulație a capitalurilor și de libertate de stabilire.

               6

               Considerând că neîndeplinirea obligațiilor menționată nu a fost înlăturată în termenul acordat în ceea ce privește regimul de autorizare prealabilă și mecanismul de control a posteriori prevăzute de dispozițiile naționale respective, Comisia a decis să introducă prezenta acțiune.

         Cu privire la acțiune

         Cu privire la existența unor restricții privind libertățile fundamentale

      Argumentele părților

               7

               Comisia susține că regimul de autorizare prealabilă prevăzut la articolul 11 alineatul 1 din Legea 3631/2008, precum și mecanismul de control a posteriori prevăzut la alineatul 3 al aceluiași articol constituie restricții privind atât libera circulație a capitalurilor, cât și libertatea de stabilire.

               8

               Având în vedere că investitorii privați pot să cumpere acțiuni la societățile strategice în cauză, care sunt negociate pe bursă, regimul de autorizare prealabilă s-ar aplica unor societăți care sunt deja parțial privatizate. Prin urmare, un asemenea regim nu ar fi exceptat de la aplicarea normelor fundamentale ale Tratatului CE în temeiul articolului 295 CE.

               9

               În ceea ce privește, în primul rând, normele tratatului în materie de liberă circulație a capitalurilor, nu s-ar contesta că acest regim intră în domeniul de aplicare al normelor menționate, întrucât vizează investiții așa-zise „directe”, în special sub formă de participare într-o întreprindere prin deținerea de acțiuni care conferă posibilitatea de a participa în mod efectiv la administrarea și la controlul acesteia.

               10

               În ceea ce privește mecanismul de control a posteriori prevăzut la articolul 11 alineatul 3 din Legea 3631/2008, Comisia consideră că el are ca efect împiedicarea participării efective a acționarilor la administrarea și la controlul întreprinderilor respective și este susceptibil să descurajeze operatorii stabiliți în alte state membre să investească în capitalul societăților în cauză.

               11

               În al doilea rând, Comisia arată că regimul de autorizare prealabilă și mecanismul de control a posteriori constituie în egală măsură restricții privind libertatea de stabilire, în sensul articolului 49 TFUE.

               12

               Republica Elenă susține că dispozițiile articolului 11 din Legea 3631/2008 nu constituie restricții nici privind libera circulație a capitalurilor, nici privind libertatea de stabilire.

               13

               Aceste dispoziții nu s-ar aplica în contextul întreprinderilor deja privatizate, în care statul ar păstra privilegii speciale, denumite în mod obișnuit „golden shares”, ci în cel al întreprinderilor strategice neprivatizate încă, și anume întreprinderile în care statul nu a renunțat, în momentul intrării în vigoare a acestei legi, la participația sa strategică în capitalul social, care îi permite să influențeze în mod decisiv formarea voinței organelor sociale.

               14

               Or, potrivit Republicii Elene, măsurile luate de un stat membru în vederea privatizării unor asemenea întreprinderi strategice controlate de stat nu ar intra, în temeiul articolului 295 CE, în domeniul de aplicare al libertăților fundamentale consacrate de tratat, cu condiția ca regimul de privatizare să se întemeieze pe criterii obiective, nediscriminatorii și cunoscute în prealabil de întreprinderile vizate și să prevadă căi de atac.

         Aprecierea Curții

               15

               În ceea ce privește, mai întâi, argumentul Republicii Elene întemeiat pe articolul 295 CE, potrivit căruia „[...] tratat[ul] nu aduce atingere regimului proprietății în statele membre”, trebuie amintit că Curtea a statuat deja că articolul menționat nu are drept efect sustragerea regimurilor de proprietate existente în statele membre din sfera de aplicare a normelor fundamentale ale tratatului (Hotărârea din 18 iulie 2007, Comisia/Germania, C-503/04, Rep., p. I-6153, punctul 37).

               16

               Mai precis, Curtea a decis că, deși articolul 295 CE nu contestă posibilitatea statelor membre de a institui un regim privind dobândirea proprietății funciare, unui asemenea regim îi sunt totuși aplicabile normele fundamentale ale dreptului Uniunii, în special cele privind nediscriminarea, libertatea de stabilire și libertatea de circulație a capitalurilor (Hotărârea din 23 septembrie 2003, Ospelt și Schlössle Weissenberg, C-452/01, Rec., p. I-9743, punctul 24, precum și jurisprudența citată).

               17

               Rezultă că, în ceea ce privește articolul 11 din Legea 3631/2008, care, astfel cum a arătat Republica Elenă, face parte din reglementarea națională în materie de privatizare a anumitor societăți pe acțiuni strategice controlate de acest stat membru, deși articolul 295 CE nu contestă posibilitatea unui stat membru de a institui un asemenea regim de privatizare, el trebuie să respecte totuși normele fundamentale ale tratatului din care fac parte în special libertățile fundamentale vizate în cauza de față.

               18

               Pe de altă parte, în cazul în care un stat decide să transforme întreprinderi publice în societăți pe acțiuni, ale căror acțiuni sunt cotate la bursă și pot, în principiu, să fie cumpărate în mod liber pe piață, permițând ca un acționariat nestatal să se instaleze într-o măsură deloc neglijabilă în aceste societăți, astfel cum este cazul societăților pe acțiuni strategice în discuție, nu se poate admite ca articolul 295 CE să poată fi invocat de un stat membru pentru a sustrage asemenea achiziții de la respectarea libertăților fundamentale garantate de tratat prin supunerea lor unui regim de autorizare, în caz contrar creându-se o lacună nejustificată în sistemul de protecție al acestor libertăți fundamentale.

               19

               Apoi, Comisia consideră că regimul de autorizare prealabilă și mecanismul de control a posteriori prevăzute la articolul 11 din Legea 3631/2008 intră atât în domeniul de aplicare al articolului 43 CE, referitor la libertatea de stabilire, cât și în cel al articolului 56 CE, referitor la libera circulație a capitalurilor.

               20

               Or, astfel cum a susținut în mod întemeiat Republica Elenă, acest punct de vedere nu poate fi reținut.

               21

               Astfel, în ceea ce privește, în primul rând, regimul de autorizare prealabilă în discuție, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, resortisantul unui stat membru care deține în capitalul unei societăți stabilite într-un alt stat membru o participație care îi permite să exercite o influență certă asupra deciziilor societății și să îi stabilească astfel activitățile își exercită dreptul de stabilire (a se vedea în special Hotărârea din 10 noiembrie 2011, Comisia/Portugalia, C-212/09, Rep., p. I-10889, punctul 42 și jurisprudența citată).

               22

               Curtea a statuat de asemenea că o reglementare națională care nu este aplicabilă numai participațiilor care permit să se exercite o influență certă asupra deciziilor unei societăți și să se stabilească activitățile acesteia, ci se aplică indiferent de mărimea participației pe care un acționar o are într-o societate, este susceptibilă de a intra atât sub incidența articolului 43 CE, cât și a articolului 56 CE (a se vedea în special Hotărârea Comisia/Portugalia, citată anterior, punctul 44).

               23

               În speță, trebuie constatat că regimul de autorizare prealabilă în cauză nu vizează decât dobândirea de participații într-o societate pe acțiuni strategică care conferă drepturi de vot reprezentând cel puțin 20 % din capitalul social total, astfel că numai acționarii în măsură să exercite o influență certă asupra administrării și controlului unei asemenea societăți ar fi afectați.

               24

               În această privință, trebuie arătat că Comisia a susținut, fără a fi contrazisă de Republica Elenă, că, prin fixarea la 20 % din capitalul social a pragului achizițiilor supuse regimului de autorizare prealabilă, acest regim ar împiedica investitorii să atingă nivelul necesar pentru a controla și a administra o societate strategică și pentru a influența deciziile acesteia.

               25

               În consecință, numai articolul 43 CE se aplică regimului de autorizare prealabilă în cauză.

               26

               Republica Elenă contestă totuși aplicabilitatea acestei libertăți fundamentale pentru motivul că regimul de autorizare prealabilă prevăzut la articolul 11 alineatul 1 din Legea 3631/2008 vizează în principal controlarea achizițiilor ostile cu caracter speculativ de către fonduri suverane stabilite în țări terțe.

               27

               În această privință, este suficient să se constate, astfel cum a făcut și Comisia fără a fi contrazisă de Republica Elenă, că articolul 11 alineatul 1 din Legea 3631/2008 vizează toți investitorii potențiali, inclusiv pe cei stabiliți în statele membre ale Uniunii, iar nu numai investitorii stabiliți în state terțe. Republica Elenă nu a indicat, de altfel, o altă dispoziție de natură legislativă din care să reiasă că domeniul de aplicare al acestui regim nu ar acoperi decât acești din urmă investitori.

               28

               În sfârșit, trebuie respins argumentul Republicii Elene potrivit căruia regimul de autorizare prealabilă prevăzut la articolul 11 alineatul 1 din Legea 3631/2008 nu limitează dobândirea de participații în sine și nu constituie, așadar, în această măsură o restricție privind libertatea de stabilire, întrucât nu vizează decât drepturile de vot referitoare la aceste participații.

               29

               Astfel, Curtea s-a pronunțat deja în sensul că o asemenea restricție există în cazul în care un regim de autorizare prealabilă are drept efect împiedicarea sau restrângerea exercitării drepturilor de vot aferente acțiunilor deținute, întrucât acestea constituie unul dintre principalele mijloace ale acționarului de a participa activ la administrarea unei întreprinderi sau la controlarea acesteia (a se vedea în acest sens, în ceea ce privește normele referitoare la libera circulație a capitalurilor, Hotărârea din 14 februarie 2008, Comisia/Spania, C-274/06, punctele 21-24).

               30

               În al doilea rând, în ceea ce privește mecanismul de control a posteriori în cauză, Curtea a statuat deja că un asemenea regim nu trebuie apreciat decât din perspectiva articolului 43 CE, întrucât privește decizii care țin de administrarea societății și, prin urmare, nu privește decât acționarii capabili să exercite o influență certă asupra acesteia. În plus, presupunând că un asemenea regim ar produce efecte restrictive în privința liberei circulații a capitalurilor, acestea ar fi consecința inevitabilă a unui eventual obstacol în calea libertății de stabilire și nu ar justifica o analiză autonomă în raport cu articolul 56 CE (Hotărârea din 26 martie 2009, Comisia/Italia, C-326/07, Rep., p. I-2291, punctul 39).

               31

               Prin urmare, numai articolul 43 CE se aplică mecanismului de control menționat.

         Cu privire la justificarea restricțiilor

      Argumentele părților

               32

               În primul rând, referitor la obiectivele urmărite de articolul 11 din Legea 3631/2008, Comisia consideră că această dispoziție nu vizează doar asigurarea continuității serviciilor furnizate și a funcționării rețelelor, astfel cum reiese de la alineatul 2 al acestui articol, ci urmărește și alte două obiective, și anume acela de a garanta, într-un context de transparență, privatizarea întreprinderilor strategice pentru economia națională și acela de a permite statului să aleagă un investitor strategic pentru aceste întreprinderi, precum și să amelioreze competitivitatea lor.

               33

               Potrivit Comisiei, deși primul obiectiv poate fi invocat pentru justificarea unei restricții privind libertatea de stabilire, din jurisprudență decurge că cerințele referitoare la ordinea publică și la siguranța publică trebuie interpretate restrictiv și nu pot fi invocate decât în caz de amenințare reală și suficient de gravă, care afectează un interes fundamental al societății (a se vedea în special Hotărârea din 14 martie 2000, Église de scientologie, C-54/99, Rec., p. I-1335, punctul 17). Or, Republica Elenă nu ar explica din ce cauză o participație de 20 % din capitalul întreprinderilor menționate ar putea afecta un interes fundamental al societății.

               34

               În plus, domeniul de aplicare al articolului 11 din Legea 3631/2008 nu ar fi definit în mod clar. Astfel, nu ar fi sigur dacă acesta acoperă doar sectoarele și serviciile publice la care se referă jurisprudența sau și alte sectoare.

               35

               În ceea ce privește al doilea obiectiv, Comisia amintește că, pentru ca un regim de autorizare prealabilă, precum cel în cauză, care derogă de la o libertate fundamentală, să fie justificat, el trebuie să fie întemeiat pe criterii obiective, nediscriminatorii și cunoscute în prealabil de întreprinderile interesate, astfel încât să încadreze exercitarea puterii de apreciere a autorităților naționale pentru ca aceasta să nu fie utilizată în mod arbitrar. În plus, orice persoană afectată de o măsură restrictivă întemeiată pe o asemenea derogare trebuie să poată să dispună de o cale de atac (a se vedea în special Hotărârea din 20 februarie 2001, Analir și alții, C-205/99, Rec., p. I-1271, punctul 38, și Hotărârea din 13 mai 2003, Comisia/Spania, C-463/00, Rec., p. I-4581, punctul 69).

               36

               Or, criteriile stabilite la articolul 11 din Legea 3631/2008 nu ar fi definite în prealabil în mod detaliat și precis. Prin urmare, criteriile reținute ar lăsa o marjă largă de interpretare autorităților, care echivalează cu o putere discriminatorie. Un asemenea cadru legislativ ar priva eventualii investitori de securitatea juridică necesară și i-ar descuraja, întrucât ei nu ar cunoaște în prealabil criteriile de autorizare sau de respingere a investiției lor.

               37

               În sfârșit, în ceea ce privește al treilea obiectiv pe care l-ar urmări măsura națională în cauză, el ar fi de natură economică și nu ar putea, conform unei jurisprudențe constante, să servească drept justificare a unor restricții privind libertățile fundamentale (a se vedea în special Hotărârea din 4 iunie 2002, Comisia/Portugalia, C-367/98, Rec., p. I-4731, punctul 52).

               38

               Republica Elenă răspunde că dispozițiile naționale în cauză nu au decât un singur obiectiv care reiese de altfel expres de la articolul 11 alineatul 2 din Legea 3631/2008, și anume garantarea continuității serviciilor de bază și a funcționării rețelelor considerate necesare vieții economice și sociale a unei țări, în particular aprovizionarea necesară țării cu energie și cu apă și furnizarea de servicii de telecomunicații.

               39

               Astfel, măsurile în cauză ar viza apărarea interesului general, în particular ordinea publică, siguranța publică și sănătatea publică, motive care, potrivit tratatului și unei jurisprudențe constante, pot justifica restricții privind libertățile fundamentale, astfel cum Curtea s-a pronunțat, printre altele, în ceea ce privește siguranța aprovizionării în sectoarele petrolului, telecomunicațiilor și energiei (a se vedea în special Hotărârea Comisia/Italia, citată anterior, punctul 69 și jurisprudența citată).

               40

               În ceea ce privește domeniul de aplicare al regimului de autorizare prealabilă, Republica Elenă susține că el este clar definit de criteriile generale și de obiectivele care rezultă din legislația națională, în particular din coroborarea articolului 11 alineatul 1 din Legea 3631/2008, care se referă la societățile pe acțiuni „care ocupă sau au ocupat o poziție de monopol, în special atunci când este vorba de societăți care dețin, exploatează sau administrează rețele naționale de infrastructură”, cu alineatul 2 al acestui articol, care dispune că autorizația se acordă în interes general și numai în scopul „garant[ării] continuității serviciilor furnizate și a funcționării rețelelor”.

               41

               Din termenii Legii 3631/2008, precum și din expunerea de motive a acesteia ar rezulta astfel că acest regim ex ante se aplică unui cerc închis de întreprinderi, și anume societățile controlate de stat care dețin, exploatează sau administrează rețele și infrastructură de bază. Enumerarea lor în această lege nu ar fi, așadar, necesară.

               42

               De fapt, cu ocazia adoptării legii menționate, nu ar fi fost vizate decât șase întreprinderi. Întrebată cu privire la acest aspect în cursul ședinței, Republica Elenă a explicat că erau vizate, mai precis, întreprinderea care deținea monopolul în materie de telecomunicații, între timp privatizată, în privința căreia Legea 3631/2008 nu se aplică, fostul monopol de distribuire a energiei electrice, întreprinderile de apă potabilă din Atena (Grecia) și din Salonic (Grecia) și organismele publice de administrare a porturilor Pireu (Grecia) și Salonic.

               43

               De asemenea, din Legea 3631/2008 s-ar putea deduce că măsura ex post nu se aplică decât societăților strategice care dețin, exploatează sau administrează rețele și infrastructură de bază, întrucât ea nu vizează decât să controleze transformările sau modificările în privința afectării elementelor de activ ale acestor întreprinderi și, în particular, astfel cum reiese de la articolul 11 alineatul 3 litera c) din această lege, deciziile de administrare ale acestor societăți referitoare la „rețele[le] și infrastructur[a] de bază necesare vieții economice și sociale a țării, precum și securității sale”.

               44

               În al doilea rând, Comisia susține că obiectivul măsurii naționale în cauză care constă în asigurarea furnizării de servicii de bază și a funcționării continue a rețelelor poate fi atins prin măsuri legislative mai puțin restrictive decât un regim de autorizare prealabilă a anumitor dobândiri de participații în societăți strategice sau un mecanism de control a posteriori al anumitor decizii de administrare luate de acele societăți.

               45

               În ceea ce privește, mai întâi, regimul de autorizare prealabilă în cauză, Comisia amintește că Curtea a statuat, în ceea ce privește un regim de autorizare prealabilă a dobândirii unor participații sau active, că regimul respectiv nu permitea să se garanteze în toate cazurile că siguranța aprovizionării cu energie electrică este asigurată dacă o amenințare reală și suficient de gravă pentru acea aprovizionare ar apărea după eliberarea autorizației pentru operațiunea respectivă (Hotărârea din 17 iulie 2008, Comisia/Spania, C-207/07, punctul 52) și, de asemenea, că simpla supraveghere a entității publice la momentul la care aceasta dobândește controlul asupra unei întreprinderi nu permite să se asigure că, odată recunoscute drepturile de vot aferente acțiunilor deținute de acea entitate, ea le va utiliza în mod adecvat, garantând siguranța aprovizionării energetice (Hotărârea din 14 februarie 2008, Comisia/Spania, citată anterior, punctul 45).

               46

               Comisia susține, în plus, că caracterul disproporționat al regimului de autorizare prealabilă constă în faptul că criteriile în temeiul cărora trebuie să se decidă cu privire la această autorizare, astfel cum sunt stabilite la articolul 11 alineatul 2 din Legea 3631/2008, nu sunt adecvate pentru atingerea obiectivului prevăzut în lege, care constă în garantarea continuității serviciilor furnizate și a funcționării rețelelor.

               47

               Din această dispoziție ar rezulta că, deși toate criteriile trebuie întrunite și luate în considerare cu ocazia adoptării deciziei de autorizare, ele nu ar fi enumerate în mod exhaustiv, ci doar cu titlu indicativ. Criteriile pe baza cărora se acordă sau se respinge o decizie de autorizare nu ar fi, prin urmare, nici detaliate, nici în mod necesar cunoscute în prealabil de operatorii economici interesați.

               48

               Pe de altă parte, cadrul normativ adoptat la nivelul Uniunii în anumite sectoare, precum cele ale energiei și telecomunicațiilor, ar lăsa statelor membre o marjă de manevră largă pentru a adopta, cu respectarea tratatelor, în special a principiului proporționalității, dispoziții referitoare la obligațiile de serviciu public impuse întreprinderilor care ar fi mai puțin restrictive în privința libertăților fundamentale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 iulie 2008, Comisia/Spania, citată anterior, punctele 43-45).

               49

               Republica Elenă răspunde că regimul de autorizare prealabilă este pe deplin adecvat pentru atingerea obiectivului urmărit, nu depășește limita rezonabilului și constituie, în plus, un instrument necesar, în sensul că măsurile normative orizontale nu sunt suficiente pentru atingerea acestui obiectiv.

               50

               În ceea ce privește argumentul potrivit căruia acest regim ex ante nu ar fi adecvat întrucât nu vizează decât momentul dobândirii unei participații strategice, el nu ar ține seama de faptul că acest regim este completat de o măsură de control ex post.

               51

               Criteriile de evaluare prevăzute la articolul 11 alineatul 2 din Legea 3631/2008 ar viza anumite elemente care sunt luate în considerare în vederea evaluării planului de afaceri al terțului investitor. Aceste elemente ar fi întru totul obiective și ar converge spre un criteriu esențial, acela al prezentării de către terțul investitor a unui plan de afaceri serios și a garanțiilor aferente acestuia în vederea evitării devalorizării întreprinderii în cauză și a periclitării continuității serviciilor furnizate și a funcționării unor rețele de bază.

               52

               Pe de altă parte, Republica Elenă contestă susținerea potrivit căreia, încălcând principiul securității juridice, criteriile prevăzute la articolul 11 alineatul 2 din Legea 3631/2008 nu ar fi clare și ar lăsa o putere discreționară autorităților publice, care nu ar putea să facă obiectul unui control jurisdicțional.

               53

               În cauzele invocate de Comisie, fie nu se indica în niciun mod investitorilor interesați împrejurările specifice și obiective în care autorizația prealabilă urma să fie acordată sau refuzată (Hotărârea din 13 mai 2003, Comisia/Spania, citată anterior, punctul 74), fie nu existau criterii la fel de specifice ca cele prevăzute în Legea 3631/2008 (Hotărârea din 14 februarie 2008, Comisia/Spania, citată anterior, punctul 52).

               54

               Republica Elenă susține, în plus, că nu se poate aprecia că măsura de control ex ante nu este necesară pentru motivul că obiectivul urmărit al continuității serviciilor și funcționării rețelelor poate fi atins prin măsuri normative orizontale, precum cele prevăzute de directivele pertinente în sectoarele telecomunicațiilor și energiei.

               55

               Directivele în cauză nu ar stabili decât un cadru în interiorul căruia statele membre definesc politici generale în materie de siguranță a aprovizionării și nu ar constitui decât o abordare comună minimă. Alegerile fundamentale referitoare la nivelul și la măsurile de protecție a siguranței publice ar continua să incumbe autorităților naționale competente, sub rezerva respectării principiului proporționalității.

               56

               În ceea ce privește, în continuare, caracterul adecvat al mecanismului de control a posteriori, astfel cum este prevăzut la articolul 11 alineatul 3 din Legea 3631/2008, Comisia admite că, în Hotărârea din 4 iunie 2002, Comisia/Belgia (C-503/99, Rec., p. I-4809), Curtea a statuat că regimul de control a posteriori în discuție în acea cauză constituia o restricție justificată privind libera circulație a capitalurilor.

               57

               Cu toate acestea, potrivit Comisiei, concluziile acelei hotărâri nu sunt aplicabile în speță, întrucât caracteristicile regimului național în discuție în acea cauză erau diferite de cele ale regimului național în discuție în cauza de față.

               58

               Comisia susține că, în speță, legislația națională în discuție nu ar prevedea nici criteriile care trebuie să fie luate în considerare de autorități pentru a decide dacă intenționează să se opună deciziei vizate, nici împrejurările obiective în care o asemenea intervenție poate avea loc în vederea prezervării obiectivelor de interes general urmărite.

               59

               În consecință, autoritățile ar dispune, în acest cadru, de o putere discreționară deosebit de largă în materie de intervenție în viața întreprinderilor în cauză astfel încât deciziile luate în exercitarea acestei puteri nu ar fi susceptibile de control jurisdicțional eficace.

               60

               În ceea ce privește caracterul adecvat al mecanismului de opoziție de la articolul 11 alineatul 3 din Legea 3631/2008, Republica Elenă susține că acesta, asemănător mecanismului care a făcut obiectul Hotărârii Comisia/Belgia, citată anterior, enumeră în mod limitativ deciziile vizate, și anume, fie decizii având legătură directă cu existența întreprinderii, decizii prevăzute la literele a) și b) ale alineatului 3 menționat, fie decizii care privesc transformarea sau modificarea afectării „elementelor strategice ale activului întreprinderilor sus-menționate și ale rețelelor și infrastructurii de bază necesare vieții economice și sociale a țării, precum și securității sale”, prevăzute la litera c) a aceleiași dispoziții.

               61

               Chiar dacă elementele strategice ale activului întreprinderilor vizate nu sunt enumerate, ar reieși cu claritate că, asemenea mecanismului în discuție în Hotărârea Comisia/Belgia, citată anterior, legislația vizată determină în mod limitativ elementele strategice ale activului care intră în domeniul său de aplicare, și anume rețelele și infrastructura de bază.

               62

               În ceea ce privește criteriile referitoare la exercitarea dreptului de opoziție și controlul jurisdicțional al unei decizii de opoziție, Republica Elenă subliniază că clauza de siguranță publică și diferitele elemente ale acesteia, în pofida caracterului lor maleabil, pot fi controlate și sunt efectiv controlate de instanțele judecătorești, atât la nivel național, cât și la nivelul Uniunii, în calitate de clauze care derogă de la libertățile fundamentale de circulație consacrate de tratate (a se vedea în acest sens în special Hotărârea din 27 octombrie 1977, Bouchereau, 30/77, Rec., p. 1999, punctele 33-35, precum și Hotărârea din 10 iulie 1984, Campus Oil și alții, 72/83, Rec., p. 2727, punctul 34).

               63

               În speță, criteriile de control jurisdicțional ar fi și mai specifice având în vedere că au legătură cu punerea în pericol a unor servicii de bază și a funcționării unor rețele ale întreprinderilor în discuție ca urmare a unor decizii luate de societățile respective referitoare la transformarea sau la modificarea afectării elementelor strategice ale activului lor.

         Aprecierea Curții

               64

               Reiese din dosar și s-a confirmat în ședință că unicul obiectiv prin prisma căruia trebuie examinată justificarea restricțiilor privind libertatea de stabilire pe care le determină regimul de autorizare prealabilă și mecanismul de control a posteriori prevăzute la articolul 11 din Legea 3631/2008 este cel de garantare a continuității anumitor servicii de bază și a funcționării unor rețele considerate necesare vieții economice și sociale a unei țări, în special aprovizionarea cu energie și cu apă necesare țării, furnizarea unor servicii de telecomunicații, precum și administrarea celor mai mari două porturi ale țării.

               65

               În acest context, trebuie amintit că, în cazul întreprinderilor care exercită activități și furnizează servicii publice în sectoarele petrolului, telecomunicațiilor și energiei, Curtea a decis că obiectivul de garantare a siguranței aprovizionării cu asemenea produse sau a furnizării unor asemenea servicii în caz de criză pe teritoriul statului membru în cauză poate constitui un motiv de siguranță publică și, prin urmare, poate justifica eventual o restricție privind libera circulație a capitalurilor (Hotărârea din 13 mai 2003, Comisia/Spania, citată anterior, punctul 71).

               66

               În plus, Curtea a statuat deja că urmărirea unor interese generale având legătură cu ordinea publică, cu siguranța publică și cu sănătatea publică poate justifica, eventual, anumite restricții privind exercitarea libertăților fundamentale (Hotărârea Comisia/Italia, citată anterior, punctul 45 și jurisprudența citată).

               67

               Cu toate acestea, în ceea ce privește obiectivul legat de siguranța aprovizionării cu energie, Curtea a amintit că el nu poate fi invocat decât în caz de amenințare reală și suficient de gravă care afectează un interes fundamental al societății (Hotărârea din 17 iulie 2008, Comisia/Spania, citată anterior, punctul 47).

               68

               În ceea ce privește, mai precis, în primul rând, regimul de autorizare prealabilă, o măsură de această natură nu poate atinge obiectivul invocat și nu are un caracter proporțional prin raportare la acesta din urmă.

               69

               Astfel, Curtea a statuat că simpla dobândire de participații reprezentând mai mult de 10 % din capitalul social al unei societăți care își desfășoară activitatea în sectorul energiei sau orice altă achiziție care conferă o influență semnificativă asupra unei astfel de societăți nu poate fi considerată, în principiu, ca atare, o amenințare reală și suficient de gravă pentru siguranța aprovizionării (Hotărârea Comisia/Italia, citată anterior, punctul 48 și jurisprudența citată).

               70

               Or, regimul în cauză își produce efectele chiar și înainte ca societatea să fi adoptat o decizie, cu alte cuvinte, fără să se fi stabilit existența unui risc, nici măcar a unuia potențial, de afectare a siguranței aprovizionării (Hotărârea din 14 februarie 2008, Comisia/Spania, citată anterior, punctul 50).

               71

               În plus, la momentul eliberării autorizației, nu este sigur dacă toate ipotezele de amenințare reale și suficient de grave pentru siguranța aprovizionării cu energie pot fi identificate și luate în considerare (Hotărârea din 17 iulie 2008, Comisia/Spania, citată anterior, punctul 53).

               72

               Pe de altă parte, limitarea exercitării drepturilor de vot și chiar, dacă este cazul, refuzul recunoașterii acestor drepturi pe care le determină mecanismul prevăzut la articolul 11 alineatul 1 din Legea 3631/2008 se aplică în privința tuturor deciziilor care se iau cu votul acționarilor, iar nu doar în privința celor susceptibile să pună în pericol în mod specific obiectivul prevăzut în lege (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 februarie 2008, Comisia/Spania, citată anterior, punctul 47).

               73

               În ceea ce privește aprecierea proporționalității regimului de autorizare prealabilă, Curtea a considerat deja că un asemenea regim este disproporționat pentru motivul că impunerea unor obligații pozitive întreprinderilor din sectorul vizat ar permite atingerea obiectivului urmărit, și anume siguranța aprovizionării energetice, afectând în mai mică măsură libera circulație a capitalurilor (Hotărârea din 14 februarie 2008, Comisia/Spania, citată anterior, punctul 47).

               74

               Într-un context analog celui din cauza de față, Curtea a decis că, dacă reglementarea națională în discuție definește asemenea criterii în mod nelimitativ, rezultă că acestea lasă autorităților o marjă largă de apreciere dificil controlabilă de instanțele judecătorești (Hotărârea din 14 februarie 2008, Comisia/Spania, citată anterior, punctul 52).

               75

               Incertitudinea în ceea ce privește împrejurările în care aceste prerogative pot fi exercitate conferă un caracter discreționar prerogativelor respective în raport cu marja de apreciere de care dispun autoritățile naționale pentru punerea în aplicare a acestora. O astfel de marjă de apreciere este disproporționată în raport cu obiectivele urmărite (Hotărârea Comisia/Italia, citată anterior, punctul 52).

               76

               În speță, criteriile aplicabile exercitării prerogativei autorităților de a aproba sau a nu aproba o cerere de dobândire de părți în societățile pe acțiuni în cauză, deși sunt enumerate la articolul 11 alineatul 2 din Legea 3631/2008, ele sunt enumerate în mod expres „cu titlu indicativ”.

               77

               Nici trimiterea generală de la articolul 11 alineatul 2 din Legea 3631/2008 la „criteriile de interes general care permit garantarea continuității serviciilor furnizate și a funcționării rețelelor”, nici cele nouă criterii de evaluare care sunt enumerate în acesta doar cu titlu indicativ, care privesc în principal alegerea unui partener strategic care să ofere cele mai bune garanții pentru a asigura în mod durabil continuitatea serviciilor și a rețelelor, nu permit să se determine împrejurările specifice și obiective în care poate fi exercitată prerogativa de opoziție la dobândirea unor participații.

               78

               În plus, dispozițiile care stabilesc motivele pentru care autoritățile au dreptul să refuze o autorizare de dobândire de participații în societățile pe acțiuni strategice sunt redactate în termeni generali și impreciși care nu permit celor interesați să distingă cu certitudine diferitele ipoteze în care autorizația respectivă poate fi refuzată. Aceasta este în special situația expresiei „criteriile de interes general care permit garantarea continuității serviciilor furnizate și a funcționării rețelelor”. În plus, cele nouă criterii de evaluare enumerate în Legea 3631/2008 nu vizează ipoteze de amenințare reală și suficient de gravă pentru siguranța aprovizionării și nu pot, în consecință, să fie considerate ca având legătură directă cu obiectivul urmărit.

               79

               Rezultă că un asemenea regim de autorizare prealabilă conferă administrației o putere discreționară dificil controlabilă de instanțe și care implică un risc de discriminare.

               80

               În ceea ce privește, în al doilea rând, mecanismul de control a posteriori al anumitor decizii luate de societățile pe acțiuni strategice în cauză, astfel cum este prevăzut la articolul 11 alineatul 3 din Legea 3631/2008, Republica Elenă susține că trebuie să se admită că el prezintă similitudini cu regimul în discuție în Hotărârea Comisia/Belgia, citată anterior, în privința căruia Curtea a considerat că era justificat de obiectivul de garantare a siguranței aprovizionării cu energie în caz de criză.

               81

               Curtea a arătat că din cuprinsul punctelor 49-52 din Hotărârea Comisia/Belgia, citată anterior, rezultă că regimul național respectiv era caracterizat prin faptul că enumera în mod expres activele strategice vizate, precum și deciziile de administrare care puteau fi puse în discuție în mod specific. În sfârșit, intervenția autorității administrative era strict limitată la cazurile în care obiectivele politicii energetice erau compromise. Orice decizie luată în acest cadru trebuia să fie motivată în mod oficial și era supusă unui control jurisdicțional eficient (Hotărârea din 13 mai 2003, Comisia/Spania, citată anterior, punctul 78).

               82

               Or, asemănător regimurilor examinate de Curte în Hotărârea din 13 mai 2003, Comisia/Spania, citată anterior, și în Hotărârea Comisia/Italia, citată anterior, regimul în discuție în cauza de față, chiar dacă prezintă un caracter ex post și este, așadar, mai puțin restrictiv decât un regim ex ante, nu poate fi justificat prin prisma criteriilor care rezultă din Hotărârea Comisia/Belgia, citată anterior.

               83

               Astfel, mai întâi, în ceea ce privește deciziile enumerate la articolul 11 alineatul 3 literele a) și b) din Legea 3631/2008, Curtea a statuat deja că asemenea decizii nu constituie, contrar deciziilor în discuție în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Comisia/Belgia, citată anterior (punctul 50), decizii de administrare specifice, ci decizii fundamentale în viața unei întreprinderi (Hotărârea din 13 mai 2003, Comisia/Spania, citată anterior, punctul 79).

               84

               Apoi, precizarea de la literele b) și c) ale alineatului 3 menționat, potrivit căreia deciziile sunt vizate în măsura în care sunt „susceptibil[e] să pună în pericol prestarea de servicii în sectoare de importanță strategică” sau se referă la „afect[area] elementelor strategice ale activului întreprinderilor sus-menționate și ale rețelelor și infrastructurii de bază necesare vieții economice și sociale a țării, precum și securității sale”, poate fi cu greu considerată enumerare specifică a activelor strategice vizate.

               85

               În sfârșit, chiar dacă, astfel cum pretinde Republica Elenă, articolul 11 alineatul 3 din Legea 3631/2008 ar trebui să fie înțeles în sensul că dreptul de opoziție prevăzut în acesta nu poate fi exercitat decât pentru a garanta continuitatea serviciilor furnizate și a funcționării rețelelor, nu este mai puțin adevărat că, în absența unor precizări privind împrejurările concrete în care poate fi exercitat acest drept, investitorii nu au posibilitatea de a ști când este aplicabil acest drept.

               86

               Astfel, după cum susține Comisia, împrejurările în care dreptul de opoziție se poate exercita sunt potențial numeroase, nedeterminate și nedeterminabile și lasă o putere de apreciere prea mare autorităților naționale.

               87

               În consecință, trebuie constatat că, prin stabilirea cerințelor prevăzute la articolul 11 alineatul 1 coroborat cu articolul 11 alineatul 2 și a celor prevăzute la articolul 11 alineatul 3 din Legea 3631/2008, Republica Elenă nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 43 CE privind libertatea de stabilire.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               88

               Potrivit articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Republicii Elene la plata cheltuielilor de judecată, iar Republica Elenă a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară și hotărăște:

                           1)

                           Prin stabilirea cerințelor prevăzute la articolul 11 alineatul 1 coroborat cu articolul 11 alineatul 2 și a celor prevăzute la articolul 11 alineatul 3 din Legea 3631/2008 privind crearea unui fond național de coeziune socială, Republica Elenă nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 43 CE privind libertatea de stabilire.

                           2)

                           Obligă Republica Elenă la plata cheltuielilor de judecată.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: greaca.