title: Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 9 octombrie 2008.#Győrgy Katz împotriva István Roland Sós.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Fővárosi Bíróság - Ungaria.#Cooperare polițienească și judiciară în materie penală - Decizia-cadru 2001/220/JAI - Statutul victimelor în cadrul procedurilor penale - Acuzator privat care se substituie Ministerului Public - Audierea victimei în calitate de martor.#Cauza C-404/07.

text:
      Cauza C‑404/07
      Győrgy Katz
      împotriva lui
      István Roland Sós
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Fővárosi Bíróság)
      „Cooperare polițienească și judiciară în materie penală – Decizia‑cadru 2001/220/JAI – Statutul victimelor în cadrul procedurilor penale – Acuzator privat care se substituie Ministerului Public – Audierea victimei în calitate de martor”
      Sumarul hotărârii
      Uniunea Europeană – Cooperare polițienească și judiciară în materie penală – Statutul victimelor în cadrul procedurilor penale
            – Decizia‑cadru 2001/220
      (Decizia‑cadru 2001/220 a Consiliului, art. 2 și 3)
      Decizia‑cadru 2001/220 privind statutul victimelor în cadrul procedurilor penale care impune statelor membre, pe de o parte,
         să asigure victimelor un înalt grad de protecție, precum și un rol real și corespunzător în sistemele lor judiciare penale
         și, pe de altă parte, să recunoască drepturile și interesele legitime ale acestora din urmă și să procedeze astfel încât acestea
         să poată fi audiate și să poată depune elemente de probă, lasă autorităților naționale o largă putere de apreciere în privința
         modalităților concrete de realizare a acestor obiective.

      Astfel, articolele 2 și 3 din decizia‑cadru trebuie interpretate în sensul că nu obligă o instanță națională să încuviințeze
         ca victima unei infracțiuni să fie audiată în calitate de martor în cadrul unei proceduri de acuzare privată substitutivă.
         Cu toate acestea, în absența unei asemenea posibilități, victimei trebuie să i se poată încuviința să facă o declarație care
         să poată fi luată în considerare ca element de probă.

      (a se vedea punctele 46 și 50 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      9 octombrie 2008(*)

      „Cooperare polițienească și judiciară în materie penală – Decizia‑cadru 2001/220/JAI – Statutul victimelor în cadrul procedurilor penale – Acuzator privat care se substituie Ministerului Public – Audierea victimei în calitate de martor”
      În cauza C‑404/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 35 UE de Fővárosi Bíróság
         (Ungaria), prin decizia din 6 iulie 2007, primită de Curte la 27 august 2007, în procedura penală declanșată de

      Győrgy Katz
      împotriva lui
      István Roland Sós,
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul A. Rosas, președinte de cameră, domnii J. N. Cunha Rodrigues (raportor), J. Klučka, doamna P. Lindh și
         domnul A. Arabadjiev, judecători,

      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 19 iunie 2008,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru domnul Katz, de L. Kiss, ügyvéd;
      –        pentru domnul Sós, de L. Helmeczy, ügyvéd;
      –        pentru guvernul maghiar, de doamnele J. Fazekas, R. Somssich și K. Szíjjártó, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul austriac, de domnul E. Riedl, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii R. Troosters și B. Simon, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 10 iulie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 2 și 3 din Decizia‑cadru 2001/220/JAI
         a Consiliului din 15 martie 2001 privind statutul victimelor în cadrul procedurilor penale (JO L 82, p. 1, Ediție specială,
         19/vol. 3, p. 104, denumită în continuare „decizia‑cadru”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri penale declanșate împotriva domnului Sós, sub aspectul infracțiunii
         de înșelăciune, ca urmare a acțiunii penale exercitate de către domnul Katz, acționând în calitate de acuzator privat substitutiv.

       Cadrul juridic
       Dreptul Uniunii Europene
      3        Potrivit considerentului (4) al deciziei‑cadru:

      „Trebuie ca statele membre să își apropie actele cu putere de lege și normele administrative, în măsura necesară realizării
         obiectivului de a oferi un înalt grad de protecție victimelor infracțiunilor, indiferent de statul membru în care acestea
         se află.”

      4        În conformitate cu articolul 1 din decizia‑cadru, în sensul acesteia:

      „(a)      «victimă» înseamnă persoana fizică care a suferit un prejudiciu, inclusiv o atingere a integrității sale fizice sau mentale,
         o suferință morală sau o pierdere materială, cauzată direct de acte sau omisiuni care încalcă dreptul penal al unui stat membru;

      […]”
      5        Articolul 2 din decizia‑cadru prevede:

      „(1)      Fiecare stat membru asigură victimelor un rol real și corespunzător în sistemul său de drept penal. Acesta continuă să depună
         toate eforturile pentru a garanta victimelor un tratament corespunzător, care să le respecte demnitatea în cursul procedurii
         și să le recunoască drepturile și interesele legitime, în special în cadrul procedurii penale.

      (2)      Fiecare stat membru se asigură că victimele deosebit de vulnerabile beneficiază de un tratament specific care răspunde cât
         mai bine situației acestora.”

      6        Articolul 3 din decizia‑cadru prevede:

      „Fiecare stat membru garantează victimelor posibilitatea de a fi audiate în cursul procedurii, precum și de a depune elemente
         de probă.

      Fiecare stat membru adoptă măsurile corespunzătoare pentru ca autoritățile acestuia să interogheze victimele numai în măsura
         necesară procedurii penale.”

      7        În conformitate cu articolul 5 din decizia‑cadru:

      „Fiecare stat membru adoptă măsurile necesare pentru a atenua, în măsura posibilă, dificultățile de comunicare cu privire
         la înțelegerea sau la participarea victimei în calitate de martor sau de parte la procedură, în cadrul etapelor importante
         ale procedurii penale respective, într‑un mod comparabil cu măsurile de acest tip pe care le aplică în privința pârâților.”

      8        Articolul 7 din decizia‑cadru prevede:

      „Fiecare stat membru oferă victimei care are calitatea de parte sau de martor, în conformitate cu dispozițiile de drept intern
         aplicabile, posibilitatea de a‑i fi rambursate cheltuielile suportate ca rezultat al participării sale legitime la procedura
         penală.”

      9        Potrivit Informațiilor referitoare la declarațiile Republicii Franceze și ale Republicii Ungare privind acceptarea de către
         acestea a competenței Curții de Justiție de a pronunța hotărâri preliminare privind actele menționate la articolul 35 din
         Tratatul privind Uniunea Europeană, publicate în Jurnalul oficial al Uniunii Europene la 14 decembrie 2005 (JO L 327, p. 19), Republica Ungară a făcut o declarație în temeiul articolului 35 alineatul (2) UE,
         prin care a acceptat competența Curții de Justiție a Comunităților Europene de a se pronunța potrivit modalităților prevăzute
         la articolul 35 alineatul (3) litera (a) UE.

      10      Cu toate acestea, în temeiul Hotărârii Guvernului maghiar (kormányhatározat) 2088/2003 (V. 15.) din 15 mai 2003, având ca
         obiect declarația referitoare la procedura de sesizare cu titlu preliminar a Curții de Justiție, „Republica Ungară declară,
         în virtutea articolului 35 alineatul (2) UE, că acceptă competența Curții de Justiție a Comunităților europene potrivit prevederilor
         articolului 35 alineatul (3) litera (b) UE”.

      11      Rezultă din Informațiile referitoare la declarațiile Republicii Ungare, Republicii Letonia, Republicii Lituania și Republicii
         Slovenia privind acceptarea de către acestea a competenței Curții de Justiție de a pronunța hotărâri preliminare privind actele
         menționate la articolul 35 din Tratatul privind Uniunea Europeană, publicate în Jurnalul oficial al Uniunii Europene la 14 martie 2008 (JO L 70, p. 23), că Republica Ungară și‑a retras declarația anterioară și „a declarat faptul că acceptă
         competența Curții de Justiție a Comunităților Europene, în conformitate cu normele conținute în articolul 35 alineatul (2)
         și alineatul (3) litera (b) din Tratatul privind Uniunea Europeană.”

       Reglementarea națională
      12      Articolul 28 alineatul (7) din Legea nr. XIX din 1998 privind procedura penală (Büntetőeljárásról szóló 1998 évi XIX. törvény)
         prevede:

      „Cu respectarea condițiilor prevăzute de prezenta lege, procurorul declanșează urmărirea penală și, cu excepția cazurilor
         de acuzare privată sau de acuzare privată substitutivă, exercită acțiunea penală în fața instanței de judecată sau decide
         să supună cauza unei proceduri de mediere, să suspende urmărirea sau să renunțe parțial la aceasta. Procurorul se poate desista
         sau poate modifica urmărirea. În timpul judecății, procurorul are dreptul de a studia dosarul cauzei. Acesta are dreptul de
         a formula cereri referitoare la orice aspect ivit în cursul procedurii și asupra căruia trebuie să se pronunțe instanța de
         judecată.”

      13      Articolul 31 alineatul (1) din aceeași lege prevede:

      „Nu poate participa la procesul penal, în calitate de procuror, persoana care:
      […]
      b)      participă sau a participat la procedură în calitate de […] victimă, acuzator privat, acuzator privat substitutiv, parte civilă
         sau petent sau în calitate de reprezentant al acestuia sau are calitatea de persoană apropiată de unul dintre aceștia,

      c)      participă sau a participat la procedură în calitate de martor, de expert sau de specialist,
      […]”
      14      Articolul 51 alineatul (1) din legea menționată definește victima ca fiind persoana ale cărei drepturi sau interese legitime
         au fost vătămate sau puse în pericol prin săvârșirea infracțiunii. În virtutea alineatului (2) al aceluiași articol, victima
         are următoarele drepturi:

      „a)      de a fi prezentă la îndeplinirea actelor de procedură și de a studia actele de procedură care o privesc, afară de cazul în
         care prezenta lege dispune altfel,

      b)      de a depune cereri și observații în orice stadiu al procedurii,
      c)      de a primi din partea instanței de judecată, a procurorului și a organelor de cercetare toate precizările privind drepturile
         și obligațiile sale în cadrul procedurii penale,

      d)      de a exercita orice cale de atac în cazurile prevăzute de prezenta lege.”
      15      În temeiul articolului 53 alineatul (1) din Legea nr. XIX din 1998:

      „Victima poate să se constituie acuzator privat substitutiv, în cazurile prevăzute de prezenta lege, dacă:
      a)      procurorul sau organele de cercetare au adoptat o decizie de clasare sau de neîncepere a urmăririi,
      b)      procurorul a renunțat parțial la declanșarea urmăririi,
      c)      procurorul s‑a desistat,
      d)      procurorul nu a constatat existența unei infracțiuni care să justifice punerea în mișcare a acțiunii penale la încheierea
         cercetărilor și, prin urmare, nu a declanșat urmărirea sau – la finalizarea cercetărilor dispuse în cadrul unei proceduri
         de acuzare privată – a decis că nu este cazul să declanșeze el însuși urmărirea,

      e)      procurorul s‑a desistat în cursul dezbaterilor, apreciind că infracțiunea nu justifică exercitarea în continuare a acțiunii
         penale.”

      16      Articolul 236 din legea menționată prevede:

      „Cu excepția cazului în care prezenta lege prevede altfel, acuzatorul privat substitutiv exercită, în cursul procedurii jurisdicționale,
         competențele rezervate procurorului, având inclusiv dreptul de a formula cereri privitoare la aplicarea unor măsuri coercitive
         care implică privarea sau restrângerea libertății inculpatului. Acuzatorul privat substitutiv nu poate solicita ca inculpatului
         să îi fie interzise drepturile părintești.”

      17      Articolul 343 alineatul (5) din aceeași lege prevede:

      „Acuzatorul privat substitutiv nu poate extinde acțiunea penală.”
       Situația de fapt și întrebarea preliminară
      18      În cadrul unei acțiuni penale puse în mișcare la Fővárosi Bíróság (Tribunalul din Budapesta) de către domnul Katz, în calitate
         de acuzator privat substitutiv, împotriva domnului Sós, i se impută acestuia din urmă săvârșirea infracțiunii de înșelăciune
         prevăzută la articolul 318 alineatul (1) din Codul penal maghiar (Büntető törvénykönyv), infracțiune prin care s‑ar fi cauzat
         domnului Katz un prejudiciu important în sensul alineatului (6) litera a) al aceluiași articol. Acțiunea menționată a fost
         pusă în mișcare ca urmare a unei soluții de netrimitere în judecată pronunțate de procuror în cadrul aceluiași dosar.

      19      Declanșarea acțiunii penale de către acuzatorul privat substitutiv ar constitui un mod specific de punere în mișcare a acțiunii
         penale prevăzut de normele de procedură maghiare. Pe lângă urmărirea declanșată de Ministerul Public, dreptul maghiar ar permite
         victimelor anumitor infracțiuni minore să inițieze și să susțină urmărirea penală: ar fi cazul procedurii „acuzării private”
         („magánvád”). Procedura „acuzării private substitutive” („pótmagánvád”), despre care este vorba în acțiunea principală, ar
         reprezenta o a treia modalitate a acțiunii penale, care ar permite victimei unei infracțiuni să intervină, în special în cazul
         în care Ministerul Public s‑ar desista. Acuzarea privată și acuzarea privată substitutivă nu ar trebui confundate cu constituirea
         de parte civilă.

      20      Cererea domnului Katz, care, în calitate de victimă, a solicitat să fie citat și audiat ca martor în cadrul procedurii acuzării
         private substitutive în cauză, a fost respinsă de Fővárosi Bíróság, care s‑a pronunțat asupra acestei cereri de probațiune
         și a închis dezbaterile cu privire la acest aspect.

      21      Cu ocazia pledoariei sale în fața instanței de trimitere, domnul Katz a arătat că, prin refuzul de a audia, ca martor, victima,
         care are deopotrivă calitatea de acuzator, instanța de trimitere a încălcat principiile procesului echitabil și egalității
         armelor consacrate prin Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4
         noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”). În plus, domnul Katz a susținut că, în cursul cercetărilor, ar fi suferit
         deja un prejudiciu în considerarea faptului că organele de cercetare nu și‑au respectat obligația de a dovedi existența faptelor,
         în condițiile în care instituția legală a acuzatorului privat substitutiv permite tocmai remedierea acestei situații pentru
         ca, datorită declarației victimei prezente personal, să se poată afla adevărul, iar aceasta din urmă să poată obține repararea
         prejudiciului. Potrivit domnului Katz, în caz contrar, victima este defavorizată în raport cu persoana urmărită.

      22      În cursul unei ședințe ulterioare a instanței menționate, care a avut loc la 6 iulie 2007, aceasta a dispus redeschiderea
         cercetării judecătorești. Instanța de trimitere a subliniat că, deși articolul 236 din Legea nr. XIX din 1998 derogă de la
         interdicția impusă unui acuzator privat substitutiv de a participa în proces în calitate de procuror, nicio dispoziție a aceleiași
         legi nu derogă de la interdicția prevăzută la articolul 31 alineatul (1) din legea menționată, potrivit căreia un martor nu
         poate participa la proces în calitate de procuror. Fővárosi Bíróság a dedus din aceasta că un acuzator privat substitutiv
         nu poate fi audiat ca martor în cadrul unei asemenea proceduri penale. În ceea ce privește procedura acuzării private, legea
         în cauză ar conține o prevedere expresă care ar permite audierea acuzatorului privat în calitate de martor. Chiar dacă procedura
         acuzării private și procedura acuzării private substitutive au, neîndoielnic, o natură similară, nu se poate, cu toate acestea,
         în absența oricăror norme de trimitere reciproce, să se facă aplicarea acelorași reguli în cazul acestor două tipuri distincte
         de procedură.

      23      Fővárosi Bíróság constată că însuși legiuitorul maghiar a recunoscut că instituția acuzării private substitutive constituie
         un instrument important care permite remedierea inacțiunii autorităților judiciare. Neîndoielnic, această instituție legală
         implică și faptul de a recunoaște victimei o posibilitate reală de a obține o decizie a justiției, pe calea unei proceduri
         obligatorii. Or, ar putea fi dificil, chiar imposibil, să se obțină acest rezultat dacă victima care participă în calitate
         de acuzator privat substitutiv nu ar avea posibilitatea de a fi audiată ca martor și, prin intermediul propriei sale depoziții,
         de a furniza ea însăși elemente de probă, din moment ce, cel mai adesea, victima este cea care cunoaște faptele care trebuie
         dovedite.

      24      Cu toate acestea, s‑ar impune de asemenea a recunoaște că, dispunând de competențele conferite procurorului, acuzatorul privat
         substitutiv beneficiază de drepturi destul de importante. Dat fiind faptul că are dreptul de a formula cereri, ar avea posibilitatea
         de a furniza elemente de probă. De asemenea, ar avea dreptul de a prezenta observații.

      25      Fővárosi Bíróság pune în discuție domeniul de aplicare al noțiunilor de rol „real și corespunzător” al victimelor și de „posibilitate”
         a acestora „de a fi audiate în cursul procedurii, precum și de a depune elemente de probă”, prevăzute la articolele 2 și 3
         din decizia‑cadru, și ridică problema dacă trebuie inclusă aici și posibilitatea instanței naționale de a audia ca martor
         victima unei infracțiuni în cadrul unei proceduri de acuzare privată substitutivă.

      26      În aceste condiții, Fővárosi Bíróság, învestită cu judecarea cauzei în primă instanță, a hotărât să suspende judecarea cauzei
         și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:

      „Articolele 2 și 3 din decizia‑cadru […] trebuie interpretate în sensul că instanței naționale trebuie să i se asigure posibilitatea
         audierii ca martor a victimei unei infracțiuni și în cadrul unei proceduri de acuzare privată substitutivă?”

       Cu privire la admisibilitate
      27      Astfel cum rezultă de la punctul 10 din prezenta hotărâre, prin Hotărârea Guvernului 2088/2003 din 15 mai 2003, Republica
         Ungară a declarat că acceptă competența Curții de Justiție de a se pronunța asupra validității și interpretării actelor menționate
         la articolul 35 UE, potrivit modalităților prevăzute la alineatul (3) litera (b) al aceluiași articol. Este evident că prezenta
         trimitere preliminară a fost formulată în conformitate cu această declarație, din moment ce Fővárosi Bíróság face parte dintre
         instanțele abilitate să sesizeze Curtea în temeiul articolului 35 UE.

      28      Guvernul maghiar apreciază că cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare este, cu toate acestea, inadmisibilă întrucât
         ar fi ipotetică. Fővárosi Bíróság ar afirma în mod eronat că dreptul maghiar nu permite audierea în calitate de martor a acuzatorului
         privat substitutiv în cadrul unei proceduri penale. În susținerea argumentației sale, acest guvern invocă în special Avizul
         nr. 4/2007 din 14 mai 2007 al secției penale a Legfelsöbb Bíróság (Curtea Supremă), care declară că „nu există niciun impediment
         legal, în cadrul unei proceduri penale, la audierea în calitate de martor a victimei care participă în proces în calitate
         de acuzator privat substitutiv”. Domnul Katz consideră la rândul său că, fără îndoială, dreptul maghiar permite audierea în
         calitate de martor a acuzatorului privat substitutiv în cursul procedurii penale.

      29      Se impune a se reaminti că, potrivit articolului 46 litera (b) UE, dispozițiile Tratatului CE care se referă la competența
         Curții și la exercitarea acestei competențe, între care figurează articolul 234 CE, sunt aplicabile celor din titlul VI din
         Tratatul UE, în condițiile prevăzute la articolul 35 UE. Rezultă că regimul prevăzut la articolul 234 CE are vocație să se
         aplice competenței Curții în privința procedurii întrebărilor preliminare în temeiul articolului 35 UE, sub rezerva îndeplinirii
         condițiilor prevăzute la acest din urmă articol (a se vedea în special Hotărârea din 12 august 2008, Santesteban Goicoechea,
         C‑296/08 PPU, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 36 și jurisprudența citată).

      30      Similar articolului 234 CE, articolul 35 UE subordonează sesizarea cu titlu preliminar a Curții condiției ca instanța națională
         „să aprecieze că o decizie în această privință este necesară pentru a pronunța o hotărâre”, astfel încât jurisprudența Curții
         referitoare la admisibilitatea întrebărilor preliminare adresate în temeiul articolului 234 CE este, în principiu, aplicabilă
         cererilor de pronunțare a unei hotărâri preliminare introduse la Curte în temeiul articolului 35 UE (a se vedea în special
         Hotărârea din 28 iunie 2007, Dell’Orto, C‑467/05, Rep., p. I‑5557, punctul 39 și jurisprudența citată).

      31      Rezultă că prezumția de pertinență a întrebărilor adresate cu titlu preliminar de către instanțele naționale nu poate fi înlăturată
         decât în cazuri excepționale, atunci când apare în mod evident că interpretarea solicitată a dispozițiilor dreptului Uniunii
         Europene menționate în aceste întrebări nu are nicio legătură cu realitatea ori cu obiectul acțiunii principale sau atunci
         când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde
         în mod util la întrebările care îi sunt adresate. Cu excepția unor asemenea ipoteze, Curtea este, în principiu, obligată să
         se pronunțe cu privire la întrebările preliminare referitoare la interpretarea actelor menționate la articolul 35 alineatul
         (1) UE (Hotărârea Dell’Orto, citată anterior, punctul 40 și jurisprudența citată).

      32      Astfel cum rezultă din cuprinsul punctelor 18-25 din prezenta hotărâre, în decizia de trimitere sunt expuse principalele fapte
         aflate la originea litigiului, precum și dispozițiile cu relevanță directă din dreptul național aplicabil și sunt explicate
         motivele pentru care instanța de trimitere solicită interpretarea deciziei‑cadru, precum și legătura dintre aceasta din urmă
         și legislația națională aplicabilă în materie.

      33      Contrar celor susținute de guvernul maghiar, nu este evident că, în cauza principală, problema pusă ar fi de natură ipotetică,
         cel puțin pentru faptul că, în mod cert, instanța de trimitere a respins cererea domnului Katz privind audierea sa în calitate
         de martor în cadrul procedurii de acuzare privată substitutivă care face obiectul acțiunii principale pentru motivul că dreptul
         maghiar nu prevede în mod expres acest drept într‑o asemenea situație.

      34      În rest, nu revine Curții competența de a se pronunța, în cadrul unei trimiteri preliminare, cu privire la interpretarea dispozițiilor
         naționale și nici de a hotărî dacă interpretarea pe care instanța de trimitere o dă acestora este corectă (a se vedea în special,
         în ceea ce privește articolul 234 CE, Hotărârea din 14 februarie 2008, Dynamic Medien, C‑244/06, Rep., p. I‑505, punctul 19).

      35      Prin urmare, este necesar să se dea un răspuns cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare.

      36      În schimb, nu este necesar să se admită cererea domnului Katz, care solicită Curții să extindă întrebarea adresată astfel
         încât Curtea să examineze deopotrivă dacă decizia‑cadru presupune că anumite competențe de urmărire conferite Ministerului
         Public de dreptul maghiar trebuie să fie recunoscute și acuzatorului privat substitutiv.

      37      Într‑adevăr, în temeiul articolului 35 UE, instanța națională are calitatea de a sesiza Curtea, iar nu părțile din acțiunea
         principală. Competența de a stabili întrebările ce urmează a fi adresate Curții este prin urmare rezervată instanței naționale,
         iar părțile nu pot schimba conținutul acestora (a se vedea Hotărârea Santesteban Goicoechea, citată anterior, punctul 46).

      38      Pe de altă parte, a răspunde la întrebările formulate de domnul Katz ar fi incompatibil cu rolul rezervat Curții prin articolul
         35 UE, precum și cu obligația acesteia din urmă de a asigura guvernelor statelor membre și părților interesate posibilitatea
         de a prezenta observații conform articolului 23 din Statutul Curții de Justiție, având în vedere că, în temeiul acestei din
         urmă dispoziții, numai deciziile de trimitere sunt notificate părților interesate (Hotărârea Santesteban Goicoechea, citată
         anterior, punctul 47).

       Cu privire la întrebarea preliminară
      39      Este cert că o persoană care se află în situația domnului Katz are calitatea de victimă în sensul articolului 1 litera (a)
         din decizia‑cadru, dispoziție potrivit căreia victima este persoana fizică care a suferit un prejudiciu, cauzat direct de
         acte sau de omisiuni care încalcă dreptul penal al unui stat membru.

      40      Astfel cum rezultă din articolele 5 și 7 din decizia‑cadru, aceasta are în vedere situația victimei care are calitatea de
         martor sau de parte la procedură.

      41      Nicio dispoziție din decizia‑cadru nu tinde la excluderea din sfera sa de aplicare a situației în care, în cadrul unei proceduri
         penale, victima exercită, precum în cauza principală, funcția de acuzator în locul autorității publice.

      42      Rezultă din considerentul (4) al deciziei‑cadru că se impune a oferi un înalt grad de protecție victimelor infracțiunilor.

      43      În conformitate cu articolul 2 alineatul (1) din decizia‑cadru, statele membre asigură victimelor un rol real și corespunzător
         în sistemele lor de drept penal și recunosc drepturile și interesele legitime ale victimelor, în special în cadrul procedurii
         penale.

      44      Articolul 3 alineatul (1) din decizia‑cadru dispune, în termeni generali, că statele membre garantează victimelor posibilitatea
         de a fi audiate în cursul procedurii, precum și de a depune elemente de probă.

      45      Pe cale de consecință, dacă o victimă care participă în calitate de acuzator privat substitutiv poate revendica beneficiul
         statutului de victimă astfel cum este acesta prevăzut de decizia‑cadru, nu este mai puțin adevărat că nici articolul 3 alineatul
         (1), nici o altă dispoziție din decizia‑cadru nu aduc precizări cu privire la regimul probelor aplicabil în ceea ce privește
         victimele în cadrul procedurilor penale.

      46      Este necesar, prin urmare, să se constate că decizia‑cadru, care impune statelor membre, pe de o parte, să asigure victimelor
         un înalt grad de protecție, precum și un rol real și corespunzător în sistemele lor judiciare penale și, pe de altă parte,
         să recunoască drepturile și interesele legitime ale acestora din urmă și să procedeze astfel încât acestea să poată fi audiate
         și să poată depune elemente de probă, lasă autorităților naționale o largă putere de apreciere în privința modalităților concrete
         de realizare a acestor obiective.

      47      Cu toate acestea, sub sancțiunea lipsirii de cea mai mare parte a efectului util al articolului 3 alineatul (1) din decizia‑cadru
         și a nerespectării obligațiilor prevăzute la articolul 2 alineatul (1), aceste dispoziții presupun, în orice caz, posibilitatea
         victimei de a face declarații în cadrul procedurii penale și posibilitatea ca depoziția acesteia să fie luată în considerare
         în calitate de element de probă.

      48      Este necesar a se adăuga că decizia‑cadru trebuie să fie interpretată astfel încât să fie respectate drepturile fundamentale,
         printre care se impune a se evidenția dreptul la un proces echitabil, astfel cum este prevăzut la articolul 6 din CEDO (a
         se vedea în special Hotărârea din 16 iunie 2005, Pupino, C‑105/03, Rec., p. I‑5285, punctul 59).

      49      Prin urmare, instanța de trimitere este cea care trebuie să se asigure în special că administrarea probelor în cadrul procedurii
         penale, privită în ansamblul său, nu aduce atingere caracterului echitabil al procedurii în sensul articolului 6 din CEDO,
         astfel cum este interpretat de Curtea Europeană a Drepturilor Omului (a se vedea în special Hotărârea din 10 aprilie 2003,
         Steffensen, C‑276/01, Rec., p. I‑3735, punctul 76, și Hotărârea Pupino, citată anterior, punctul 60).

      50      În aceste condiții, se impune să se răspundă la întrebarea adresată de Fővárosi Bíróság că articolele 2 și 3 din decizia‑cadru
         trebuie interpretate în sensul că nu obligă o instanță națională să încuviințeze ca victima unei infracțiuni să fie audiată
         în calitate de martor în cadrul unei proceduri de acuzare privată substitutivă precum cauza principală. Cu toate acestea,
         în absența unei asemenea posibilități, victimei trebuie să i se poată încuviința să facă o declarație care să poată fi luată
         în considerare ca element de probă.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      51      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      Articolele 2 și 3 din Decizia‑cadru 2001/220/JAI a Consiliului din 15 martie 2001 privind statutul victimelor în cadrul procedurilor
            penale trebuie interpretate în sensul că nu obligă o instanță națională să încuviințeze ca victima unei infracțiuni să fie
            audiată în calitate de martor în cadrul unei proceduri de acuzare privată substitutivă precum cauza principală. Cu toate acestea,
            în absența unei asemenea posibilități, victimei trebuie să i se poată încuviința să facă o declarație care să poată fi luată
            în considerare ca element de probă.
      Semnături
      * Limba de procedură: maghiara.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanţă (camera a doua) din data de 11 iulie 2006. # Miguel Torres SA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieţei Interne (mărci de comerţ, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedura de opoziție. # Cauza T-247/03.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din 20 octombrie 2011.#Greenstar-Kanzi Europe NV împotriva Jean Hustin și Jo Goossens.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hof van Cassatie - Belgia.#Regulamentul (CE) nr. 2100/94, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 873/2004 - Interpretarea articolului 11 alineatul (1), a articolului 13 alineatele (1)-(3) și a articolelor 16, 27, 94 și 104 - Principiul epuizării protecției comunitare a soiurilor de plante - Contract de licență - Acțiune în contrafacere împotriva unui terț - Încălcare a contractului de licență de către posesorul de licență în raporturile sale contractuale cu terții.#Cauza C-140/10.

text:
      Cauza C‑140/10
      Greenstar‑Kanzi Europe NV
      împotriva
      Jean Hustin și Jo Goossens
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Hof van Cassatie)
      „Regulamentul (CE) nr. 2100/94, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 873/2004 — Interpretarea articolului 11 alineatul (1), a articolului 13 alineatele (1)-(3) și a articolelor 16, 27, 94 și 104 — Principiul epuizării protecției comunitare a soiurilor de plante — Contract de licență — Acțiune în contrafacere împotriva unui terț — Încălcare a contractului de licență de către posesorul de licență în raporturile sale contractuale cu terții”
      Sumarul hotărârii
      Agricultură — Legislații uniforme — Protecția soiurilor de plante — Acțiune în contrafacere formulată de titularul protecției
            sau de posesorul de licență împotriva unui terț care a obținut materialul recoltat aparținând soiului protejat prin intermediul
            unui alt posesor de licență care a încălcat condițiile sau limitările cuprinse în contractul de licență încheiat anterior
            cu titularul — Admisibilitate — Condiție
      [Regulamentul nr. 2100/94 al Consiliului, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 873/2004, art. 11 alin. (1), art.
            13 alin. (1)-(3) și art. 16, 27, 94 și 104]
      Articolul 94 din Regulamentul nr. 2100/94 de instituire a unui sistem de protecție comunitară a soiurilor de plante, astfel
         cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 873/2004, coroborat cu articolul 11 alineatul (1), cu articolul 13 alineatele (1)-(3)
         și cu articolele 16, 27 și 104 din regulamentul menționat trebuie interpretat în sensul că titularul protecției comunitare
         a unui soi de plante sau posesorul de licență poate introduce o acțiune în contrafacere împotriva unui terț care a obținut
         materialul recoltat aparținând soiului protejat prin intermediul unui alt posesor de licență care a încălcat condițiile sau
         limitările cuprinse în contractul de licență pe care acest ultim posesor de licență l‑a încheiat anterior cu titularul, în
         măsura în care condițiile sau limitările în discuție se referă în mod direct la elementele esențiale ale respectivei protecții
         comunitare a soiurilor de plante, aspect care trebuie apreciat de instanța națională.

      În ceea ce privește aprecierea contrafacerii într‑o astfel de ipoteză, este lipsit de importanță aspectul dacă terțul care
         a săvârșit acte privind materialul recoltat aparținând soiului protejat vândut sau cedat cunoștea sau ar fi trebuit să cunoască
         condițiile sau limitările cuprinse în contractul de licență menționat.

      (a se vedea punctele 44 și 49 și dispozitiv 1 și 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      20 octombrie 2011(*)

      „Regulamentul (CE) nr. 2100/94, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 873/2004 – Interpretarea articolului 11 alineatul (1), a articolului 13 alineatele (1)-(3) și a articolelor 16, 27, 94 și 104 – Principiul epuizării protecției comunitare a soiurilor de plante – Contract de licență – Acțiune în contrafacere împotriva unui terț – Încălcare a contractului de licență de către posesorul de licență în raporturile sale contractuale cu terții”
      În cauza C‑140/10,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Hof van Cassatie
         (Belgia), prin decizia din 25 februarie 2010, primită de Curte la 17 martie 2010, în procedura

      Greenstar‑Kanzi Europe NV
      împotriva
      Jean Hustin,
      Jo Goossens,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii M. Safjan, M. Ilešič, E. Levits și J.-J. Kasel (raportor), judecători,
      avocat general: domnul N. Jääskinen,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Greenstar‑Kanzi Europe NV, de N. Segers și de K. Tielens, advocaten;
      –        pentru domnii Hustin și Goossens, de H. Van Gompel și de J. Hensen, advocaten;
      –        pentru guvernul spaniol, de domnul F. Díez Moreno, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnii F. Wilman și T. van Rijn, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 7 iulie 2011,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 11 alineatul (1), a articolului 13 alineatele
         (1)-(3) și a articolelor 16, 27, 94 și 104 din Regulamentul (CE) nr. 2100/94 al Consiliului din 27 iulie 1994 de instituire
         a unui sistem de protecție comunitară a soiurilor de plante (JO L 227, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 15, p. 197, rectificare
         în JO 2001, L 111, p. 31), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 873/2004 al Consiliului din 29 aprilie 2004
         (JO L 162, p. 38, Ediție specială, 03/vol. 58, p. 165, denumit în continuare „Regulamentul nr. 2100/94”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Greenstar‑Kanzi Europe NV (denumită în continuare „GKE”), pe
         de o parte, și domnii Hustin și Goossens, pe de altă parte, având ca obiect o pretinsă contrafacere a mărcii Kanzi și a soiului
         de meri Nicoter de către aceștia, precum și încălcarea drepturilor de marcă și de protecție comunitară a soiurilor de plante
         care le sunt asociate, prin comercializarea de mere marca Kanzi de către domnii Hustin și Goossens.

       Cadrul juridic
       Dreptul Uniunii
      3        Al paisprezecelea considerent al Regulamentului nr. 2100/94 are următorul cuprins:

      „întrucât, ținând cont de faptul că protecția comunitară a soiurilor de plante trebuie să aibă un efect uniform în întreaga
         Comunitate, tranzacțiile comerciale supuse aprobării titularului trebuie să fie clar definite; întrucât sfera de aplicare
         a protecției trebuie extinsă, față de cea prevăzută în majoritatea sistemelor naționale, la anumite materiale din soiul respectiv,
         pentru a lua în considerare schimburile cu țările din afara Comunității unde nu există niciun fel de protecție; întrucât introducerea
         principiului epuizării drepturilor trebuie totuși să garanteze că protecția nu este excesivă”.

      4        Articolul 11 alineatul (1) din acest regulament prevede:

      „Persoanele care au creat sau au descoperit și au dezvoltat soiul sau succesorii ori avânzii‑cauză ai acestora, ambii denumiți
         în continuare «ameliorator», au dreptul, amândoi, atât persoana, cât și succesorul sau avândul‑cauză, la protecția comunitară
         a soiurilor de plante.”

      5        Articolul 13 din regulamentul menționat are următorul cuprins:

      „(1)      Protecția comunitară a soiurilor de plante are ca scop să rezerve titularului sau titularilor săi, denumiți în continuare
         «titular», dreptul de a îndeplini acțiunile prevăzute la alineatul (2).

      (2)      Fără a aduce atingere articolelor 15 și 16, autorizarea titularului este necesară pentru următoarele acțiuni, care privesc
         constituenții soiului sau materialul recoltat aparținând soiului protejat, denumiți în continuare «material»:

      (a)      producerea sau reproducerea (înmulțirea);
      (b)      condiționarea în vederea înmulțirii;
      (c)      oferirea spre vânzare;
      (d)      vânzarea sau orice altă formă de comercializare;
      (e)      exportul în afara Comunității;
      (f)      importul în Comunitate;
      (g)      deținerea în scopurile menționate la literele (a)-(f).
      Titularul își poate supune autorizarea unor condiții și limitări.
      (3)      Alineatul (2) se aplică materialului recoltat numai dacă acesta a fost obținut prin utilizarea neautorizată de constituenți
         ai soiului din soiul protejat și numai dacă titularul nu și‑a putut exercita în mod rezonabil dreptul privind constituenții
         soiului menționați.

      [...]”
      6        Potrivit articolului 16 din Regulamentul nr. 2100/94:

      „Protecția comunitară a soiurilor de plante nu se extinde asupra actelor privind materialul aparținând soiului protejat sau
         unui soi care intră sub incidența dispozițiilor articolului 13 alineatul (5), care a fost cedat unor terți de către titular
         sau cu consimțământul acestuia, oriunde în Comunitate, sau privind materialul derivat din materialul menționat anterior, cu
         condiția ca aceste acte:

      (a)      să nu implice înmulțirea ulterioară a soiului în cauză, cu excepția cazului în care această înmulțire a fost prevăzută cu
         ocazia cesiunii materialului

      sau
      (b)      să nu implice exportul constituenților soiului către o țară terță care nu protejează soiurile din genul vegetal sau din specia
         de plante din care face parte soiul, cu excepția cazului în care materialul exportat este destinat consumului.”

      7        Articolul 27 din acest regulament prevede:

      „(1)      Protecția comunitară a soiurilor de plante poate face, în totalitate sau doar în parte, obiectul licențelor contractuale de
         exploatare. Aceste licențe pot fi exclusive sau neexclusive.

      (2)      Titularul poate invoca drepturile conferite de protecția comunitară a soiurilor de plante împotriva unei persoane care deține
         o licență de exploatare, care încalcă una din condițiile sau limitele prevăzute de licența sa în temeiul alineatului (1).”

      8        Articolul 94 din regulamentul menționat prevede:

      „(1)      Orice persoană care:
      (a)      săvârșește unul din actele prevăzute la articolul 13 alineatul (2) cu privire la un soi care face obiectul protecției comunitare
         a soiurilor de plante, fără să fi fost autorizată în acest sens

      [...]
      poate face obiectul unei acțiuni în justiție intentate de către titular, pentru încetarea contrafacerii sau pentru plata unei
         remunerații echitabile sau în ambele scopuri.

      (2)      Orice persoană care acționează în mod deliberat sau din neglijență este în plus obligată la repararea prejudiciului adus titularului;
         în caz de contravenție, dreptul titularului la despăgubiri se poate reduce în consecință, fără a fi totuși inferior avantajului
         dobândit de către autorul contrafacerii în urma acțiunii de contrafacere.”

      9        Articolul 104 din același regulament are următorul cuprins:

      „(1)      Acțiunea în contrafacere poate fi inițiată de către titular. Un posesor de licență poate iniția acțiunea în contrafacere,
         cu excepția cazului în care această posibilitate a fost exclusă în mod expres printr‑un acord cu titularul în cazul unei licențe
         de exploatare exclusive, sau de către Oficiu, în conformitate cu articolul 29 sau cu articolul 100 alineatul (2).

      (2)      Orice posesor de licență are dreptul să intervină în instanță în cadrul unei acțiuni în contrafacere inițiate de către titular,
         pentru a obține repararea prejudiciului pe care l‑a suferit.”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      10      Nicolaï NV (denumită în continuare „Nicolaï”) este „amelioratorul”, în sensul articolului 11 alineatul (1) din Regulamentul
         nr. 2100/94, al unui nou soi de meri, și anume soiul Nicoter. Acesta este singurul soi care produce mere care, în măsura în
         care îndeplinesc anumite condiții de calitate, sunt comercializate sub marca Kanzi. Pentru evitarea alterării calității soiului
         și a mărcii menționate, a fost pus în aplicare un sistem echivalent unei rețele de distribuție selectivă, care conține un
         caiet de sarcini care implică restricții în ceea ce privește producția pomului, precum și cu privire la producția, la conservarea,
         la selectarea și la comercializarea fructelor.

      11      Cererea privind soiul de meri Nicoter, depusă la 27 aprilie 2001 de Nicolaï, a fost publicată la 15 iunie 2001 în Buletinul Oficial al Oficiului Comunitar pentru Soiuri de Plante.

      12      Protecția soiurilor de plante asociată acestei cereri a făcut obiectul unui aport al Nicolaï în cadrul Better3fruit NV (denumită
         în continuare „Better3fruit”) la 3 septembrie 2002. Prin urmare, Better3fruit este titularul protecției comunitare a soiurilor
         de plante acordate pentru pomii din soiul Nicoter.

      13      Better3fruit este de asemenea titularul mărcii de mere Kanzi.

      14      În 2003, Better3fruit și Nicolaï au încheiat un contract de licență în temeiul căruia Nicolaï a dobândit un drept exclusiv
         de cultivare și de comercializare a merilor din soiul Nicoter. Contractul menționat prevede că Nicolaï „nu va ceda sau nu
         va vinde niciun produs care face obiectul licenței în lipsa încheierii prealabile în scris, de către cocontractantul în cauză,
         a contractului de licență de cultivare prevăzut în anexa 6 (în cazul cocontractanților cultivatori) sau a contractului de
         licență de comercializare prevăzut în anexa 7 (în cazul cocontractanților comercianți)”.

      15      La 24 decembrie 2004, Nicolaï a vândut 7 000 de meri din soiul Nicoter domnului Hustin. În cadrul acestei tranzacții, domnul
         Hustin nu s‑a angajat să respecte nicio cerință specială referitoare la cultivarea merelor și la vânzarea recoltei.

      16      Contractul de licență încheiat în 2003 între Better3fruit și Nicolaï a fost reziliat la 20 ianuarie 2005. La o dată cu privire
         la care nu există un acord între părțile din acțiunea principală, GKE a obținut, pentru merii din soiul Nicoter, drepturile
         de exploatare exclusive prevăzute de protecția comunitară a soiurilor de plante. Astfel, GKE a devenit posesorul de licență
         în locul societății Nicolaï.

      17      La 4 decembrie 2007, s‑a constatat că domnul Goossens vindea mere sub marca Kanzi. S‑a demonstrat că aceste mere îi fuseseră
         furnizate de domnul Hustin.

      18      Pe baza acestei constatări, GKE a introdus o acțiune în contrafacerea protecției comunitare a soiurilor de plante împotriva
         domnilor Hustin și Goossens. La 29 ianuarie 2008, președintele rechtbank van koophandel te Antwerpen, pronunțându‑se cu privire
         la măsurile provizorii, a hotărât că atât domnul Hustin, cât și domnul Goossens încălcaseră protecția comunitară a soiurilor
         de plante a GKE.

      19      Hof van beroep te Antwerpen a reformat această decizie prin hotărârea din 24 aprilie 2008. Apreciind că Nicolaï nu își respectase
         în mod efectiv angajamentele care decurgeau din contractul de licență, instanța menționată a apreciat că nu exista, în ceea
         ce îi privea pe domnii Hustin și Goossens, o contrafacere a protecției comunitare a soiurilor de plante a GKE, dat fiind că
         limitările reluate în contractul de licență încheiat între Better3fruit și Nicolaï nu erau opozabile domnilor Hustin și Goossens.

      20      GKE a introdus un recurs în anularea acestei hotărâri a hof van beroep te Antwerpen. Hof van Cassatie, având îndoieli în privința
         domeniului de aplicare al normei referitoare la epuizare, astfel cum este prevăzută la articolul 16 din Regulamentul nr. 2100/94,
         a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele două întrebări preliminare:

      „1)      Articolul 94 din Regulamentul nr. 2100/94 […] coroborat cu articolul 11 alineatul (1), cu articolul 13 alineatele (1)-(3),
         cu articolul 16, cu articolul 27 și cu articolul 104 din [acest r]egulament […] trebuie interpretat în sensul că titularul
         sau posesorul de licență poate să formuleze o acțiune în contrafacere împotriva oricărei persoane care efectuează anumite
         acte în legătură cu un material care a fost vândut sau cesionat acesteia din urmă de posesorul de licență dacă nu au fost
         respectate limitările prevăzute, pentru situația vânzării acelui material, în contractul de licență încheiat între posesorul
         de licență și titularul protecției comunitare a soiurilor de plante?

      2)      În cazul unui răspuns afirmativ, este relevant pentru aprecierea încălcării protecției comunitare faptul că persoana care
         efectuează actele menționate mai sus cunoștea sau ar fi trebuit să cunoască limitările cuprinse în contractul de licență?”

       Cu privire la întrebările preliminare
      21      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă titularul protecției
         comunitare a soiurilor de plante sau posesorul de licență poate introduce o acțiune în contrafacere împotriva unui terț care
         a achiziționat materialul de la un alt posesor de licență fără ca acesta să respecte, în cadrul vânzării materialului, condițiile
         sau limitările cuprinse în contractul de licență încheiat între titular și acest ultim posesor de licență.

      22      Cu titlu introductiv, trebuie să se arate că acțiunea principală se referă numai la problema dacă noul posesor de licență,
         și anume GKE, poate introduce o acțiune în contrafacere împotriva unor terți, și anume domnii Hustin și Goossens, care au
         achiziționat material de la fostul posesor de licență, în speță Nicolaï, care, cu ocazia vânzării acestui material, a încălcat
         condițiile sau limitele care figurau în contractul de licență pe care îl încheiase anterior cu titularul protecției comunitare
         a soiurilor vegetale, și anume Better3fruit.

      23      Deși prima ipoteză evocată de instanța de trimitere, și anume posibilitatea titularului de a introduce el însuși o astfel
         de acțiune în contrafacere împotriva acestor terți, nu se dovedește relevantă, ținând cont de particularitățile litigiului
         principal, trebuie să se constate totuși că articolul 94 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2100/94 rezervă dreptul de a intenta
         o acțiune în contrafacere titularului protecției comunitare a soiurilor de plante.

      24      Dat fiind că dreptul posesorului de licență de a intenta o astfel de acțiune depinde de cel al titularului, trebuie să se
         determine, în primul rând, care sunt condițiile precise pe care Regulamentul nr. 2100/94 le stabilește pentru exercitarea
         acestui drept de către titular.

      25      În ceea ce privește protecția soiurilor de plante introdusă prin Regulamentul nr. 2100/94, trebuie să se arate că acesta prevede
         diferite niveluri de protecție și diferite căi de atac.

      26      În primul rând, există o protecție „primară” care acoperă constituenții soiului în conformitate cu articolul 13 alineatul
         (2) din Regulamentul nr. 2100/94. În ceea ce privește materialul recoltat, acesta face obiectul unei protecții „secundare”,
         care, deși menționată de asemenea la articolul 13 alineatul (2) din acest regulament, este în mare măsură limitată de alineatul
         (3) al aceluiași articol. Astfel, deși constituenții soiurilor și materialul recoltat fac parte din noțiunea „material” în
         sensul articolului 13 alineatul (2) din regulamentul menționat, protecția prevăzută pentru aceste două categorii este totuși
         diferită.

      27      În al doilea rând, Regulamentul nr. 2100/94 prevede mai multe posibilități de acțiune în justiție. Potrivit articolului 94
         alineatul (1) din acesta, orice persoană care săvârșește unul dintre actele prevăzute la articolul 13 alineatul (2) cu privire
         la un soi care face obiectul protecției comunitare a soiurilor de plante, fără să fi fost autorizată în acest sens, poate
         face obiectul unei acțiuni în contrafacere.

      28      În ceea ce privește mai exact contractele de licență, articolul 27 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2100/94 prevede că titularul
         poate invoca drepturile conferite de protecția comunitară a soiurilor de plante împotriva unei persoane care deține o licență
         de exploatare care încalcă una dintre condițiile sau limitele prevăzute de licența sa în temeiul alineatului (1) al aceluiași
         articol.

      29      Prin urmare, trebuie să se distingă, pe de o parte, acțiunile introduse de titular împotriva posesorului de licență și, pe
         de altă parte, cele introduse împotriva unei terțe persoane care săvârșește acte referitoare la materialul protejat fără să
         fi fost autorizată în acest sens.

      30      În privința ultimului dintre aceste două cazuri, care face obiectul acțiunii principale, trebuie să se adauge că articolul
         104 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2100/94 prevede posibilitatea posesorului de licență de a introduce acțiunea în contrafacere
         în locul titularului. GKE, în calitate de posesor de licență, este, așadar, abilitată să introducă o acțiune în contrafacere
         împotriva domnilor Hustin și Goossens.

      31      Cu toate acestea, trebuie să se arate că, în conformitate cu așa‑numita normă „a epuizării”, cuprinsă în articolul 16 din
         Regulamentul nr. 2100/94, protecția comunitară a soiurilor de plante nu se extinde asupra actelor privind materialul aparținând
         soiului protejat care a fost cedat unor terți de către titular sau cu consimțământul acestuia, oriunde în Uniunea Europeană,
         cu condiția ca aceste acte să nu implice nici înmulțirea ulterioară a soiului în cauză, cu excepția cazului în care această
         înmulțire a fost prevăzută cu ocazia cesiunii materialului, nici exportul constituenților soiului către o țară terță care
         nu protejează soiurile din genul vegetal sau din specia de plante din care face parte soiul, cu excepția cazului în care materialul
         exportat este destinat consumului.

      32      Din articolul 16 din Regulamentul nr. 2100/94 și din norma cuprinsă în acesta rezultă că, într‑o cauză precum cauza principală,
         acțiunea în contrafacere introdusă de GKE, în calitate de nou posesor de licență care acționează în locul titularului, și
         anume Better3fruit, împotriva domnilor Hustin și Goossens nu este posibilă decât în măsura în care dreptul titularului nu
         este epuizat.

      33      În această privință, rezultă din dosar că Better3fruit și Nicolaï au încheiat un contract de licență în temeiul căruia Better3fruit
         a acordat Nicolaï dreptul exclusiv de a cultiva și de a comercializa meri din soiul Nicoter, precum și utilizarea drepturilor
         legate de acestea din urmă.

      34      Acest contract de licență cuprindea condiții sau limitări potrivit cărora Nicolaï nu avea dreptul de a ceda niciun produs
         care făcea obiectul licenței fără ca terțul respectiv să se angajeze să respecte condițiile sau limitările menționate.

      35      Prin urmare, trebuie să se examineze dacă, în raport cu elementele expuse la cele două puncte precedente, dreptul titularului
         protecției comunitare a soiurilor de plante este epuizat.

      36      Domeniul de aplicare al principiului epuizării, astfel cum este prevăzut la articolul 16 din Regulamentul nr. 2100/94, nu
         a făcut încă obiectul unei interpretări a Curții.

      37      Instanța de trimitere își pune întrebarea dacă, totuși, jurisprudența Curții referitoare la domeniul de aplicare al principiului
         epuizării în materia dreptului mărcilor este aplicabilă prin analogie.

      38      Din această jurisprudență, care privește raporturile dintre titularul unei mărci și deținătorul licenței acestuia, rezultă
         că introducerea pe piață de produse care poartă marca respectivă de către un licențiat trebuie considerată, în principiu,
         ca fiind efectuată cu consimțământul titularului mărcii (a se vedea Hotărârea din 23 aprilie 2009, Copad, C‑59/08, Rep., p. I‑3421,
         punctul 46).

      39      Cu toate acestea, potrivit aceleiași jurisprudențe, contractul de licență nu echivalează cu un consimțământ absolut și necondiționat
         al titularului cu privire la introducerea pe piață, de către licențiat, a produselor care poartă această marcă (a se vedea
         Hotărârea Copad, citată anterior, punctul 47).

      40      În ceea ce privește mai exact protecția soiurilor de plante, articolul 27 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2100/94 prevede
         în mod expres posibilitatea titularului de a invoca drepturile conferite de această protecție împotriva unui posesor de licență
         atunci când acesta încalcă una dintre clauzele contractului de licență.

      41      În schimb, în ceea ce privește acțiunea în contrafacere împotriva terților, prevăzută la articolul 94 din Regulamentul nr. 2100/94,
         trebuie să se țină cont de al paisprezecelea considerent al aceluiași regulament, potrivit căruia protecția de care se bucură
         titularul nu este excesivă. Prin urmare, trebuie să se constate că încălcarea unei clauze oarecare din contractul de licență
         nu poate avea drept consecință faptul că întotdeauna ar lipsi consimțământul titularului. În special, nu se poate considera
         că lipsește acest consimțământ în ipoteza în care posesorul de licență ar încălca o dispoziție din contractul de licență care
         nu afectează consimțământul pentru introducerea pe piață și, prin urmare, nici epuizarea dreptului titularului.

      42      Întrucât dosarul depus la Curte nu cuprinde copiile anexelor 6 și 7 la contractul de licență, la care se face referire în
         clauza vizată din contractul menționat, Curtea nu dispune de suficiente elemente pentru a stabili tipul de dispoziție vizată
         în cauza principală. Prin urmare, revine instanței de trimitere sarcina de a califica, pe baza faptelor și a împrejurărilor
         cauzei cu care este sesizată, dispozițiile contractului de licență în discuție.

      43      Dacă instanța de trimitere ar trebui să constate că materialul protejat a fost cedat de posesorul de licență cu încălcarea
         unei condiții sau limitări cuprinse în contractul de licență și care se referă în mod direct la elementele esențiale ale protecției
         comunitare a soiurilor de plante, ar trebui să se concluzioneze că această cesiune de material de către posesorul de licență
         către un terț a avut loc fără consimțământul titularului, astfel încât dreptul acestuia nu este epuizat. În schimb, încălcarea
         unor dispoziții contractuale de orice altă natură din contractul de licență nu împiedică epuizarea dreptului titularului.

      44      Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare adresată că articolul 94 din Regulamentul
         nr. 2100/94 coroborat cu articolul 11 alineatul (1), cu articolul 13 alineatele (1)-(3) și cu articolele 16, 27 și 104 din
         regulamentul menționat, în condiții precum cele din acțiunea principală, trebuie interpretat în sensul că titularul sau posesorul
         de licență poate introduce o acțiune în contrafacere împotriva unui terț care a obținut materialul prin intermediul unui alt
         posesor de licență care a încălcat condițiile sau limitările cuprinse în contractul de licență pe care acest ultim posesor
         de licență l‑a încheiat anterior cu titularul, în măsura în care condițiile sau limitările în discuție se referă în mod direct
         la elementele esențiale ale respectivei protecții comunitare a soiurilor de plante, aspect care trebuie apreciat de instanța
         de trimitere.

      45      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, în ceea ce
         privește aprecierea contrafacerii, trebuie să se determine dacă terțul care a săvârșit acte privind materialul vândut sau
         cedat cunoștea sau ar fi trebuit să cunoască condițiile sau limitările cuprinse în contractul de licență.

      46      În această privință, trebuie să se arate că articolul 94 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2100/94 precizează condițiile
         în care titularul protecției comunitare a soiurilor de plante poate intenta o acțiune în contrafacere împotriva autorului
         unei contrafaceri pentru a obține fie încetarea contrafacerii, fie plata unei remunerații echitabile, fie o combinație a acestor
         două forme de reparare.

      47      Alineatul (2) al aceluiași articol enumeră cazurile în care titularul poate, cu atât mai mult, să introducă o acțiune împotriva
         autorului unei contrafaceri pentru a obține repararea prejudiciului produs de aceasta. Pentru ca titularul să poată solicita
         o astfel de reparare a prejudiciului suferit, autorul contrafacerii trebuie, conform alineatului (2) menționat, să fi acționat
         în mod deliberat sau din neglijență. În caz de contravenție, dreptul titularului la despăgubiri se poate reduce în consecință.

      48      Comparația între modul de redactare a acestor două alineate arată că la alineatul (1) lipsește orice element subiectiv. Prin
         urmare, trebuie să se constate că elemente subiective precum cunoașterea condițiilor sau a limitărilor cuprinse în contractul
         de licență nu au, în principiu, niciun rol în ceea ce privește aprecierea unei contrafaceri sau dreptul de a introduce o acțiune
         împotriva autorului unei astfel de contrafaceri.

      49      Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare adresată că, în ceea ce privește aprecierea contrafacerii,
         este lipsit de importanță aspectul dacă terțul care a săvârșit acte privind materialul vândut sau cedat cunoștea sau ar fi
         trebuit să cunoască condițiile sau limitările cuprinse în contractul de licență.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      50      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      1)      Articolul 94 din Regulamentul (CE) nr. 2100/94 al Consiliului din 27 iulie 1994 de instituire a unui sistem de protecție comunitară
            a soiurilor de plante, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 873/2004 al Consiliului din 29 aprilie 2004,
            coroborat cu articolul 11 alineatul (1), cu articolul 13 alineatele (1)-(3) și cu articolele 16, 27 și 104 din regulamentul
            menționat, în condiții precum cele din acțiunea principală, trebuie interpretat în sensul că titularul sau posesorul de licență
            poate introduce o acțiune în contrafacere împotriva unui terț care a obținut materialul prin intermediul unui alt posesor
            de licență care a încălcat condițiile sau limitările cuprinse în contractul de licență pe care acest ultim posesor de licență
            l‑a încheiat anterior cu titularul, în măsura în care condițiile sau limitările în discuție se referă în mod direct la elementele
            esențiale ale respectivei protecții comunitare a soiurilor de plante, aspect care trebuie apreciat de instanța de trimitere.
      2)      În ceea ce privește aprecierea contrafacerii, este lipsit de importanță aspectul dacă terțul care a săvârșit acte privind
            materialul vândut sau cedat cunoștea sau ar fi trebuit să cunoască condițiile sau limitările cuprinse în contractul de licență.

      Semnături
      * Limba de procedură: olandeza.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din 1 iulie 2010.#Emanuela Sbarigia împotriva Azienda USL RM/A și alții.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale amministrativo regionale per il Lazio - Italia.#Legislație națională care reglementează programul de funcționare și zilele de închidere ale farmaciilor - Dispensă - Putere de decizie a autorităților competente.#Cauza C-393/08.

text:
      Cauza C‑393/08
      Emanuela Sbarigia
      împotriva
      Azienda USL RM/A și alții
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de
      Tribunale amministrativo regionale per il Lazio)
      „Legislație națională care reglementează programul de funcționare și zilele de închidere ale farmaciilor — Dispensă — Putere de decizie a autorităților competente”
      Sumarul hotărârii
      1.        Întrebări preliminare — Admisibilitate — Limite
      (art. 234 CE)
      2.        Întrebări preliminare — Competența Curții
      (art. 234 CE)
      3.        Concurență — Norme comunitare — Obligații ale statelor membre
      (art. 10 CE, art. 81 CE și art. 82 CE)
      1.        Numai instanțele naționale care sunt sesizate cu acțiunea principală și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea
         judecătorească ce urmează a fi pronunțată au competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile fiecărei cauze,
         atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor
         pe care le adresează Curții. În consecință, în cazul în care întrebările adresate au ca obiect interpretarea dreptului Uniunii,
         Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe. Rezultă că întrebările referitoare la dreptul Uniunii beneficiază de o
         prezumție de pertinență. Astfel, respingerea de către Curte a unei cereri formulate de o instanță națională este posibilă
         numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul
         acțiunii principale ori atunci când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept
         necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate.

      (a se vedea punctele 19 și 20)
      2.        În cazul în care, în cadrul unei întrebări preliminare, toate elementele litigiului cu care este sesizată instanța de trimitere
         se limitează la interiorul unui singur stat membru, un răspuns poate fi totuși util pentru instanța de trimitere mai ales
         în ipoteza în care dreptul național ar impune ca unui resortisant al statului membru respectiv să i se acorde aceleași drepturi
         precum acelea conferite de dreptul Uniunii unui resortisant al unui alt stat membru aflat în aceeași situație.

      Ipoteza evocată la punctul anterior vizează drepturile pe care dreptul Uniunii le‑ar conferi unui resortisant al unui alt
         stat membru și care s‑ar găsi în aceeași situație ca și reclamanta din cauza principală, administrând o farmacie într‑o zonă
         municipală specifică și confruntat cu o decizie a administrației naționale competente care să facă aplicarea unei reglementări
         naționale în privința unei cereri care nu pune nicidecum în discuție sistemul general de reglementare a programului de funcționare
         și a vacanțelor farmaciilor instituit prin această reglementare, ci urmărește doar să obțină, cu titlu de excepție de la acest
         sistem general, autorizația de a renunța la întreaga perioadă de închidere.

      Astfel, în considerarea împrejurărilor specifice ale cauzei principale, este evident că interpretarea articolului 49 CE, solicitată
         de instanța de trimitere în decizia sa, nu este pertinentă pentru soluționarea litigiului principal.

      (a se vedea punctele 23-25)
      3.        Dispozițiile dreptului comunitar în materie de concurență, în special articolele 81 CE-86 CE, se dovedesc vădit inaplicabile
         în cazul unei reglementări naționale referitoare la acordarea eventuală a unei derogări în ceea ce privește perioadele de
         funcționare a unei farmacii situate într‑o zonă municipală specifică. O asemenea reglementare nu poate, în sine sau prin aplicarea
         sa, să afecteze comerțul dintre statele membre în sensul articolelor 81 CE și 82 CE.

      (a se vedea punctele 29 și 32)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      1 iulie 2010(*)

      „Legislație națională care reglementează programul de funcționare și zilele de închidere ale farmaciilor – Dispensă – Putere de decizie a autorităților competente”
      În cauza C‑393/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Tribunale amministrativo
         regionale per il Lazio (Italia), prin decizia din 21 mai 2008, primită de Curte la 10 septembrie 2008, în procedura

      Emanuela Sbarigia
      împotriva
      Azienda USL RM/A,
      Comune di Roma,
      Assiprofar – Associazione Sindacale Proprietari Farmacia,
      Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii E. Levits (raportor), A. Borg Barthet, J.‑J. Kasel și doamna M.
         Berger, judecători,

      avocat general: domnul N. Jääskinen,
      grefier: doamna R. Șereș, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 17 decembrie 2009,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru doamna Sbarigia, de V. Cerulli Irelli și M. Di Giandomenico, avvocati;
      –        pentru Comune di Roma, de R. Murra, avvocato;
      –        pentru Assiprofar – Associazione Sindacale Proprietari Farmacia, de M. Luciani și I. Perego, avvocati;
      –        pentru Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma, de S. Cicciotti, avvocato;
      –        pentru guvernul italian, de doamna G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de doamna M. Russo, avvocato dello Stato;
      –        pentru guvernul elen, de domnul S. Spyropoulos şi de doamnele Z. Chatzipavlou și V. Karra, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul olandez, de doamna C. M. Wissels și de domnul D. J. M. de Grave, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul austriac, de doamna C. Pesendorfer și de domnul T. Kröll, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnul E. Traversa și de doamna C. Cattabriga, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 11 martie 2010,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 49 CE, 81 CE-86 CE, 152 CE și 153 CE.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Sbarigia, proprietara unei farmacii, pe de o parte, și
         Azienda Unità Sanitaria Locale „Roma A” (denumită în continuare „ASL RM/A”), autoritate competentă a Comune di Roma, pe de
         altă parte, în legătură cu decizia ASL RM/A de respingere a cererilor introduse de doamna Sbarigia în vederea obținerii autorizației
         de a renunța la perioadele de închidere, în special la perioada de închidere estivală pentru 2006.

       Cadrul juridic
      3        Legislația aplicabilă în cauza principală este Legea regională Lazio nr. 26 din 30 iulie 2002 care reglementează programul
         de funcționare a farmaciilor, turele de gardă și vacanțele farmaciilor deschise publicului (Legge Regionale Lazio n. 26 del
         30 juglio 2002, Disciplina dell’orario, dei turni e delle ferie delle farmacie aperte al publico, Bollettino Ufficiale della Regione Lazio nr. 23, supliment ordinar nr. 5, din 20 august 2002, și GURI nr. 24, serie specială nr. 3, din 14 iunie 2003, denumită în
         continuare „L. R. 26/02”).

      4        Articolele 2-8 din L. R. 26/02 stabilesc programul de funcționare, serviciul voluntar de gardă, repausul săptămânal și vacanțele
         farmaciilor. Sunt impuse printre altele durate maxime ale programului de funcționare, obligația de a închide duminica și timp
         de o jumătate de zi pe săptămână, precum și în zilele de sărbătoare legală și o durată minimă a vacanței.

      5        Articolul 10 din L. R. 26/02 are următorul conținut:

      „(1)      Pentru Comune di Roma, fiecare [unitate sanitară locală (denumită în continuare „USL”)] adoptă măsurile prevăzute de prezenta
         lege și care sunt de competența sa, cu acordul celorlalte USL interesate.

      (2)      Pentru oficinele situate în anumite zone comunale, programul săptămânal de lucru cu publicul, vacanța farmaciilor urbane și
         jumătatea de zi de repaus săptămânal [...] pot fi modificate prin decizie a USL competente teritorial, de comun acord cu primarul
         comunei interesate, cu ordinul provincial al farmaciștilor și cu organizațiile profesionale provinciale cele mai reprezentative
         ale farmaciilor publice și private.”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      6        Doamna Sbarigia este proprietara unei farmacii situată într‑o zonă din centrul istoric al Romei, numită „Tridente”. Acest
         cartier, integral pietonal, este situat în inima zonei turistice a acestui oraș.

      7        Din cauza acestei amplasări și a creșterii semnificative a numărului de clienți în lunile iulie și august, reclamanta din
         cauza principală a introdus, la 31 mai 2006, o cerere întemeiată pe articolul 10 alineatul 2 din L. R. 26/02 la ASL RM/A,
         competentă teritorial, prin care viza obținerea autorizației de a renunța la perioada de închidere estivală pentru vacanța
         din 2006. Această cerere a fost respinsă prin decizia din 22 iunie 2006, împotriva căreia doamna Sbarigia a introdus o acțiune
         în fața instanței de trimitere.

      8        În așteptarea soluţionării acestei acţiuni, printr‑o a doua cerere, din 18 octombrie 2006, doamna Sbarigia a solicitat, în
         plus, exonerarea de obligația închiderii anuale pentru vacanță, precum și de obligația închiderii în zilele de sărbătoare
         legală și extinderea programului de lucru săptămânal pe tot parcursul anului. În această privință, doamna Sbarigia a precizat
         că o autorizare similară fusese acordată, la 8 septembrie 2006, unei alte farmacii, situată în apropierea gării feroviare
         „Termini” și care avea aceeași clientelă specifică pe care o avea și farmacia sa.

      9        Această a doua cerere a fost de asemenea respinsă de ASL RM/A prin decizia nr. 119945/P din 22 martie 2007, împotriva căreia
         doamna Sbarigia a prezentat motive complementare și a solicitat aplicarea unor măsuri suspensive.

      10      Prin ordonanța din 22 iunie 2007, instanța de trimitere a admis cererea de suspendare a executării deciziei din 22 martie
         2007, în vederea reexaminării acesteia de către ASL RM/A.

      11      În continuare, ASL RM/A a adoptat decizia nr. 40249 din 1 august 2007, prin care a respins din nou cererea reclamantei din
         cauza principală, în aplicarea articolului 10 alineatul 2 din L. R. 26/02, pe baza avizelor nefavorabile ale Comune di Roma,
         ale Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma (Ordinul Farmaciștilor din Provincia Roma), precum și ale asociațiilor profesionale
         Assiprofar - Associazione Sindacale Proprietari Farmacia (denumită în continuare „Assiprofar”) și Confservizi.

      12      Doamna Sbarigia a introdus o acțiune împotriva acestei din urmă decizii invocând noi motive în cadrul procedurii pendinte
         la instanța de trimitere.

      13      Potrivit Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Tribunalul administrativ regional pentru Lazio), a considera serviciul
         farmaceutic ca fiind un serviciu public care garantează protecția sănătății utilizatorilor nu este suficient pentru a justifica
         normele imperative referitoare la condițiile de funcționare a farmaciilor. O liberalizare a programului și a perioadelor de
         funcționare ale tuturor oficinelor – de altfel preconizată într‑un raport întocmit la 1 februarie 2007 de Autorità garante
         della concorrenza e del mercato (Autoritatea Garantă a Concurenței și a Pieței) - ar permite o creștere a ofertei în general,
         (planurile de repartizare garantând o distribuire geografică echilibrată a farmaciilor) în beneficiul clienților.

      14      În plus, dispozițiile L. R. 26/02 ar părea excesive și nejustificate. Astfel, interesul public și exigențele legate de serviciul
         farmaceutic ar fi fără îndoială mai bine protejate prin măsuri de liberalizare a condițiilor referitoare la programul de funcționare
         al farmaciilor, favorabile dezvoltării concurenței.

      15      Astfel, instanța de trimitere se îndoiește de compatibilitatea restricțiilor în discuție în acțiunea principală cu principiile
         dreptului comunitar în materie de condiții egale de concurență pentru întreprinderi, pe de o parte, precum și cu acțiunea
         Uniunii Europene care vizează îmbunătățirea și protecția sănătății, pe de altă parte. În special, instanța de trimitere apreciază
         că, în mod contrar acestui obiectiv, cadrul legislativ privind organizarea serviciului farmaceutic în vigoare în prezent în
         regiunea Lazio împiedică o contribuție eficace la protecția sănătății publice.

      16      În aceste condiții, Tribunale amministrativo regionale per il Lazio a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze
         Curții următoarele două întrebări preliminare:

      „1)      Sunt compatibile cu principiile comunitare ale liberei concurențe și liberei prestări a serviciilor, prevăzute, printre altele,
         la articolele 49 [CE și] 81 [CE‑] 86 [CE], dispozițiile [L. R. 26/02] care interzic [farmaciștilor] să renunțe la vacanța
         anuală, care prevăd limitări ale programului de funcționare [al farmaciilor] și care subordonează acordarea unei derogări
         de la aceste restricții (articolul 10 alineatul 2), pentru farmaciile din Comune di Roma, condiției ca administrația (în acord
         cu entitățile și cu organismele specificate în același articol), în exercitarea unei puteri discreționare, să aprecieze că
         este îndeplinit criteriul de zonă municipală specifică?

      2)      Restricțiile privind exercitarea serviciului public farmaceutic în scopul protecției sănătății publice, precum cele stabilite
         prin L. R. 26/02, în ceea ce privește programele de funcționare zilnice, săptămânale și anuale ale farmaciilor, sunt compatibile
         cu articolele 152 [CE] și 153 [CE]?”

       Cu privire la admisibilitatea cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare
      17      În observațiile lor scrise, guvernele italian și elen contestă admisibilitatea prezentei cereri de pronunțare a unei hotărâri
         preliminare. În cursul ședinței, Assiprofar și, în mod implicit, Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma au emis aceeași
         părere.

      18      În particular, guvernul italian susține că instanța de trimitere nu ar furniza nicio precizare privind situația de fapt și
         de drept care a determinat‑o să reflecteze asupra compatibilității dispoziției naționale relevante cu prevederile Tratatului
         CE pe care le menționează. Guvernul elen, Assiprofar și Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma afirmă, la rândul lor,
         că, în absența unui element transfrontalier, întrebările preliminare nu prezintă nicio legătură cu dreptul Uniunii.

      19      În această privință, trebuie amintit că numai instanțele naționale care sunt sesizate cu acțiunea principală și care trebuie
         să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată au competența să aprecieze, luând în considerare
         particularitățile fiecărei cauze, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre,
         cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, în cazul în care întrebările adresate au ca obiect
         interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe (a se vedea Hotărârea din 10 martie 2009,
         Hartlauer, C‑169/07, Rep., p. I‑1721, punctul 24 și jurisprudența citată).

      20      Rezultă că întrebările referitoare la dreptul Uniunii beneficiază de o prezumție de pertinență. Astfel, respingerea de către
         Curte a unei cereri formulate de o instanță națională este posibilă numai dacă este evident că interpretarea solicitată a
         dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale ori atunci când problema este de
         natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările
         care i‑au fost adresate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 decembrie 2006, Cipolla și alții, C‑94/04 și C‑202/04, Rec.,
         p. I‑11421, punctul 25, precum și Hotărârea din 7 iunie 2007, van der Weerd și alții, C‑222/05-C‑225/05, Rec., p. I‑4233,
         punctul 22).

      21      Or, în ceea ce privește excepția de inadmisibilitate invocată de guvernul italian, se impune a constata că decizia de trimitere
         conține o descriere suficientă a cadrului juridic și factual al litigiului principal și că indicațiile furnizate de instanța
         de trimitere permit să se determine relevanța întrebărilor adresate. Astfel, decizia menționată a acordat părților interesate
         o posibilitate efectivă de a prezenta observații în conformitate cu articolul 23 din Statutul Curții de Justiție, așa cum
         atestă, de altfel, conținutul observațiilor depuse la Curte.

      22      Rezultă că această excepție nu poate fi primită.

      23      În continuare, în ceea ce privește argumentele invocate de Assiprofar, Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma și guvernul
         elen, potrivit cărora toate elementele litigiului principal sunt circumscrise în interiorul unui singur stat membru, trebuie
         amintit că, astfel cum rezultă din jurisprudența Curții, răspunsul acesteia poate fi util instanței de trimitere chiar și
         în astfel de împrejurări, în special în ipoteza în care dreptul național i‑ar impune să acorde unui resortisant național aceleași
         drepturi precum cele conferite în aceeași situație de dreptul Uniunii unui resortisant al altui stat membru (a se vedea printre
         altele Hotărârea din 30 martie 2006, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03, Rec., p. I‑2941, punctul 29, Hotărârea
         Cipolla și alții, citată anterior, punctul 30, precum și Hotărârea din 1 iunie 2010, Blanco Pérez și Chao Gómez, C‑570/07
         și C‑571/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 36).

      24      În speță, ipoteza evocată în jurisprudența citată la punctul anterior din prezenta hotărâre vizează, în contextul cauzei principale,
         drepturile pe care dreptul Uniunii le‑ar conferi unui resortisant al unui alt stat membru și care s‑ar găsi în aceeași situație
         ca și doamna Sbarigia, administrând o farmacie într‑o zonă municipală specifică a Comune di Roma și confruntat cu o decizie
         a administrației naționale competente care să facă aplicarea articolului 10 alineatul 2 din L. R. 26/02 în privința unei cereri
         care nu pune nicidecum în discuție sistemul general de reglementare a programului de funcționare și a vacanțelor farmaciilor
         instituit prin această lege, ci urmărește doar să obțină, cu titlu de excepție de la acest sistem general, autorizația de
         a renunța la întreaga perioadă de închidere.

      25      Astfel, în considerarea împrejurărilor specifice ale cauzei principale, este evident că interpretarea articolului 49 CE, solicitată
         de instanța de trimitere în decizia sa, nu este pertinentă pentru soluționarea litigiului principal.

      26      După cum avocatul general a arătat la punctele 72 și 73 din concluziile sale, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că un
         resortisant al unui stat membru care exercită, în mod constant și continuu, o activitate profesională într‑un alt stat membru
         se află sub incidența capitolului din Tratatul CE referitor la dreptul de stabilire, iar nu sub incidența celui referitor
         la servicii (a se vedea printre altele Hotărârea din 21 iunie 1974, Reyners, C‑2/74, Rec., p. 631, punctul 21, și Hotărârea
         din 30 noiembrie 1995, Gebhard, C‑55/94, Rec., p. I‑4165, punctul 28).

      27      Mai mult, în ceea ce privește tocmai libertatea de stabilire, deși Tribunale amministrativo regionale per il Lazio nu a solicitat
         în mod expres Curții să interpreteze articolul 43 CE, este evident că nici interpretarea acestui articol nu este pertinentă
         în cadrul litigiului aflat pe rolul instanței de trimitere.

      28      Astfel, în speță, după cum s‑a subliniat deja la punctul 23 din prezenta hotărâre, farmacia în cauză este o entitate stabilă
         în zona pietonală a centrului orașului Roma, al cărei proprietar, prin ipoteză resortisant al unui alt stat membru, ar exercita
         deja o activitate profesională continuă. Prin urmare, exercitarea dreptului de stabilire consacrat de articolul 43 CE nu este
         în mod vădit în discuție în cauza principală.

      29      Acestea fiind precizate, trebuie constatat că celelalte dispoziții ale dreptului comunitar în materie de concurență a căror
         interpretare este solicitată de instanța de trimitere, în special articolele 81 CE-86 CE, se dovedesc deopotrivă vădit inaplicabile
         într‑un context precum cel al cauzei principale.

      30      Astfel, trebuie să se arate, în primul rând, că articolele 83 CE-85 CE nu prezintă nicio pertinență în cadrul litigiului cu
         care a fost sesizată instanța de trimitere, întrucât este vorba fie despre dispoziții cu caracter strict procedural (articolele
         83 CE și 85 CE), fie despre dispoziții tranzitorii (articolul 84 CE).

      31      În al doilea rând, în ceea ce privește articolele 81 CE și 82 CE, deși este adevărat că acestea vizează numai comportamentul
         întreprinderilor și nu privesc măsurile legislative sau de reglementare care emană de la statele membre, nu este mai puțin
         adevărat că aceste articole coroborate cu articolul 10 CE, care instituie obligația de cooperare, impun statelor membre să
         nu ia sau să mențină în vigoare măsuri, chiar de natură legislativă sau de reglementare, care pot elimina efectul util al
         normelor privind concurența aplicabile întreprinderilor (a se vedea Hotărârea Cipolla și alții, citată anterior, punctul 46
         și jurisprudența citată).

      32      În această privință, totuși, este evident că reglementarea națională care face obiectul acțiunii principale, referitoare la
         acordarea eventuală a unei derogări în ceea ce privește perioadele de funcționare a unei farmacii situate într‑o zonă municipală
         specifică a Comune di Roma, nu poate, în sine sau prin aplicarea sa, să afecteze comerțul dintre statele membre în sensul
         articolelor 81 CE și 82 CE (a se vedea, a contrario, Hotărârea din 17 octombrie 1972, Vereniging van Cementhandelaren/Comisia, 8/72, Rec., p. 977, punctul 29, Hotărârea din
         10 decembrie 1991, Merci convenzionali porto di Genova, C‑179/90, Rec., p. I‑5889, punctele 14 și 15, precum și Hotărârea
         din 19 februarie 2002, Arduino, C‑35/99, Rec., p. I‑1529, punctul 33).

      33      În consecință, trebuie să se considere că, în măsura în care se referă la dispozițiile articolelor 81 CE și 82 CE, prima întrebare
         adresată de instanța de trimitere este inadmisibilă.

      34      În al treilea rând, din faptul că dispozițiile menționate ale dreptului Uniunii în materie de concurență nu sunt aplicabile
         în cauza principală rezultă că nici articolul 86 CE nu are vocație de a fi aplicat în cauză.

      35      În ceea ce privește articolul 28 CE, evocat de unele dintre părțile interesate care au prezentat observații Curții, trebuie
         constatat, dintr‑o preocupare pentru exhaustivitate, că, pentru motivele arătate la punctul 32 din prezenta hotărâre, o prejudiciere
         a comerțului dintre statele membre și, prin urmare, o posibilă piedică în calea liberei circulații a mărfurilor trebuie de
         asemenea, de la bun început, înlăturate.

      36      Rezultă că interpretarea articolului 28 CE nu este pertinentă în vederea soluționării litigiului cu care este sesizată instanța
         de trimitere.

      37      În sfârșit, în ceea ce privește articolele 152 CE și 153 CE, evocate de instanța de trimitere în cuprinsul celei de a doua
         întrebări, este suficient să se sublinieze că, astfel cum a arătat avocatul general la punctele 48-51 din concluzii și astfel
         cum aproape toate persoanele interesate care au prezentat observații în prezenta procedură au subliniat, aceste articole se
         adresează instituțiilor Uniunii și statelor membre și nu pot în mod evident să fie invocate în vederea examinării conformității
         unor măsuri naționale cu dreptul Uniunii.

      38      Rezultă din tot ceea ce precedă că prezenta cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare trebuie considerată inadmisibilă.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      39      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Tribunale amministrativo regionale per il Lazio, prin decizia
            din 21 mai 2008, este inadmisibilă.
      Semnături
      * Limba de procedură: italiana.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 11 martie 2004.#Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH împotriva Werner Jäger.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Oberlandesgericht Düsseldorf - Germania.#Cauza C-182/01.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 27 noiembrie 1986. # Dieter Strack împotriva Parlamentului European. # Cauza 155/85.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 7 martie 2002. # Caterina Insalaca împotriva Office national des pensions (ONP). # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal du travail de Mons - Belgia. # Securitate socială. # Cauza C-107/00.


Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 13 iulie 1983. # Sandro Forcheri și Marisa Marino, căsătorită Forcheri, împotriva Statului belgian şi Asbl Institut supérieur de sciences humaines appliquées - École ouvrière supérieure. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Justice de paix de Bruxelles (4e canton) - Belgia. # Cauza 152/82.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 6 iulie 2006.#Talacre Beach Caravan Sales Ltd împotriva Commissioners of Customs & Excise.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Regatul Unit.#A șasea directivă TVA - Articol 28.#Cauza C-251/05.


Hotărârea Curții din data de 26 ianuarie 1999. # F.C. Terhoeve împotriva Inspecteur van de Belastingdienst Particulieren/Ondernemingen buitenland. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Gerechtshof 's-Hertogenbosch - Țările de Jos. # Libera circulație a lucrătorilor. # Cauza C-18/95.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 20 ianuarie 2000. # Landerzeugergemeinschaft eG Groß Godems împotriva Amt für Landwirtschaft Parchim. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht Schwerin - Germania. # Agricultură - Regulamentul (CEE) nr. 4115/88. # Cauza C-414/98.


Hotărârea Curții din data de 15 decembrie 1993. # Ruth Hünermund și alții împotriva Landesapothekerkammer Baden-Württemberg. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg - Germania. # Libera circulație a mărfurilor. # Cauza C-292/92.