title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 19 iunie 2014.#Strojírny Prostějov, a.s. și ACO Industries Tábor s.r.o. împotriva Odvolací finanční ředitelství.#Cereri de decizii preliminare formulate de Krajský soud v Ostravě și de Nejvyšší správní soud.#Libera prestare a serviciilor – Agenție de muncă temporară – Detașarea de lucrători de către o agenție cu sediul în alt stat membru – Restricţie – Întreprindere care utilizează forță de muncă – Reținere la sursă a impozitului aferent venitului acestor lucrători – Obligație – Plată la bugetul de stat – Obligație – Situația lucrătorilor detașați de o agenție națională – Lipsa unor astfel de obligații.#Cauzele conexate C‑53/13 și C‑80/13.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauzele conexate C‑53/13 și C‑80/13,
            având ca obiect cereri de decizie preliminară formulate în temeiul articolului 267 TFUE de Krajský soud v Ostravě (Republica Cehă) și de Nejvyšší správní soud (Republica Cehă), prin deciziile din 16 ianuarie și, respectiv, 17 ianuarie 2013, primite de Curte la 30 ianuarie și la 15 februarie 2013, în procedurile
            Strojírny Prostějov, a.s. (C‑53/13),
            ACO Industries Tábor s.r.o. (C‑80/13)
            împotriva
            Odvolací finanční ředitelství ,
            CURTEA (Camera întâi),
            compusă din domnul A. Tizzano (raportor), președinte de cameră, domnii A. Borg Barthet și E. Levits, doamna M. Berger și domnul F. Biltgen, judecători,
            avocat general: domnul M. Wathelet,
            grefier: domnul M. Aleksejev, administrator,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 11 decembrie 2013,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru ACO Industries Tábor s.r.o., de D. Hejzlar, advokát;
            – pentru Odvolací finanční ředitelství, de E. Nedorostková, advokátka;
            – pentru Republica Cehă, de M. Smolek, de T. Müller și de J. Vláčil, în calitate de agenți;
            – pentru Regatul Danemarcei, de M. Søndahl și de V. Pasternak Jørgensen, în calitate de agenți;
            – pentru Comisia Europeană, de W. Roels, precum și de M. Šimerdová și de Z. Malůšková, în calitate de agenți,
            după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 13 februarie 2014,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Prezentele cereri de decizie preliminară privesc interpretarea articolelor 18 TFUE, 45 TFUE, 49 TFUE și 56 TFUE.
            2. Aceste cereri au fost formulate în cadrul a două litigii între Strojírny Prostějov, a.s. (denumită în continuare „Strojírny Prostějov”) și ACO Industries Tábor s. r .o. (denumită în continuare „ACO Industries Tábor”), pe de o parte, și Odvolací finanční ředitelství (direcția de finanțe competentă în materia căilor de atac), pe de altă parte, cu privire la tratamentul fiscal la care au fost supuse aceste două întreprinderi.
            Cadrul juridic
            Dreptul ceh
            3. Articolul 2 din Legea nr. 586/1992 privind impozitul pe venit, cu modificările ulterioare, prevede:
            „(1) Persoanele supuse la plata impozitului pe venitul persoanelor fizice sunt persoanele fizice (denumite în continuare «persoanele impozabile»).
            (2) Persoanele impozabile care au domiciliul sau reședința obișnuită în Republica Cehă sunt supuse atât plății impozitului pe veniturile obținute din surse din Republica Cehă, cât și pe veniturile obținute din surse din străinătate.
            (3) Persoanele impozabile care nu sunt menționate la alineatul 2 sau cele cărora li se aplică o convenție internațională datorează numai impozitul pe veniturile obținute din surse din Republica Cehă (articolul 22). […]
            (4) Persoanele impozabile care au reședința obișnuită în Republica Cehă sunt acele persoane impozabile care rămân cel puțin 183 de zile dintr‑un an calendaristic în Republica Cehă, în mod continuu sau în mai multe perioade, în cele 183 de zile fiind incluse zile întregi sau o parte a unei zile. În înțelesul prezentei legi, prin reședință în Republica Cehă se înțelege locul în care persoana impozabilă are o locuință stabilă, în împrejurări din care poate rezulta intenția acesteia de a rămâne permanent în locuința respectivă.”
            4. Articolul 6 alineatul 2 din această lege prevede:
            „O persoană impozabilă care realizează venituri din salarii și din alte avantaje legate de funcția sa este denumită în continuare «angajat», iar persoana care plătește veniturile este denumită în continuare «angajator». De asemenea, prin «angajator» se înțelege o persoană impozabilă în sensul articolului 2 alineatul (2) sau al articolului 17 alineatul (3), în cazul în care angajații desfășoară munca potrivit dispozițiilor sale, chiar dacă aceștia sunt plătiți, în temeiul unui raport contractual, prin intermediul unei persoane care are sediul sau reședința în străinătate. În sensul celorlalte dispoziții ale legii, venitul astfel plătit este considerat venit plătit de o persoană impozabilă la care se referă articolul 2 alineatul (2) sau articolul 17 alineatul (3). În cazul în care în suma plătită de angajator unei persoane care are sediul sau reședința în străinătate este inclus un comision de intermediere, se consideră că cel puțin 60 % din suma totală reprezintă venitul angajatului.”
            5. Articolul 22 alineatul 1 litera b) din legea menționată este redactat după cum urmează:
            „În ceea ce privește persoanele impozabile menționate la articolul 2 alineatul (3) sau la articolul 17 alineatul (4), sunt considerate venituri din surse din Republica Cehă veniturile din activitatea desfășurată (munca prestată) […] pe teritoriul Republicii Cehe […]”
            6. Articolul 38c din aceeași lege prevede:
            „Prin persoană supusă la plata impozitului în conformitate cu articolele 38d, 38e și 38h se înțelege și persoana impozabilă la care se referă articolul 2 alineatul (3) și articolul 17 alineatul 4 care are un sediu permanent în Republica Cehă [articolul 22 alineatul 2] sau care utilizează propriii lucrători pe teritoriul Republicii Cehe pentru o perioadă de mai mult de 183 de zile, cu excepția prestării de servicii în sensul articolului 22 alineatul 1 litera (c) […] În cazurile prevăzute la a doua și la a treia teză ale articolului 6 alineatul 2, persoana impozabilă la care se referă articolul 2 alineatul 3 și articolul 17 alineatul (4) nu are calitatea de persoană supusă la plata impozitului.”
            7. Potrivit dispozițiilor articolului 38h alineatul 1 din această lege:
            „Persoana supusă la plata impozitului calculează suma care trebuie plătită în avans din impozitul pe venitul persoanelor fizice din salarii și din alte indemnizații (denumită în continuare «avans») prin raportare la baza de calcul a avansului.[…]”
            Convenția pentru evitarea dublei impuneri
            8. Articolul 14 alineatul 1 din Convenția pentru evitarea dublei impuneri și prevenirea evaziunii fiscale privind impozitul pe venit și impozitul pe capital, încheiată între Republica Cehă și Republica Slovacă (Comunicare din partea Ministerului Afacerilor Externe nr. 100/2003, publicată în Recueil des conventions internationales ), prevede:
            „Sumele, salariile și alte remunerații similare obținute de un rezident al unui stat contractant în schimbul activității sale profesionale sunt supuse impozitului, sub rezerva articolelor 15, 17 și 18, doar în statul respectiv, cu excepția cazului în care activitatea profesională este desfășurată în celălalt stat contractant. Într‑un asemenea caz, o astfel de remunerație poate fi supusă impozitului în acest alt stat.”
            9. Articolul 23 alineatele 1 și 3 din această convenție prevede:
            „(1) Cetățenii unui stat contractant nu vor fi supuși în celălalt stat contractant unei impozitări sau unei obligații legate de aceasta, diferită sau mai împovărătoare decât impozitarea ori obligația la care sunt sau pot fi supuși cetățenii celuilalt stat aflați în aceeași situație, mai ales în ceea ce privește rezidența. Această prevedere, prin derogare de la prevederile articolului 1, se aplică și persoanelor care nu sunt rezidente ale unuia sau ale ambelor state contractante.
            […]
            (3) Impunerea sediului permanent pe care o întreprindere a unui stat contractant îl are în celălalt stat contractant nu va fi stabilită în condiții mai puțin favorabile în celălalt stat decât impunerea stabilită întreprinderilor celuilalt stat care desfășoară aceleași activități […]”
            Litigiile principale și întrebările preliminare
            10. Cauzele principale privesc două întreprinderi cehe, Strojírny Prostějov și ACO Industries Tábor, care au recurs la serviciile unei agenții de muncă temporară cu sediul în Republica Slovacă, dar care își desfășoară activitatea în Republica Cehă prin intermediul unei sucursale înscrise în Registrul comerțului din Republica Cehă. Aceste două întreprinderi, în calitate de utilizatoare, au beneficiat, pentru o perioadă determinată, de forța de muncă a unor lucrători angajați de agenția menționată.
            Cauza C‑53/13
            11. Prin decizia din 7 martie 2011, Finanční úřad v Prostějově (Direcția de Finanțe Prostějov) a cerut Strojírny Prostějov să plătească la bugetul de stat reținerea impozitului pe venit datorat de lucrătorii a căror forță de muncă a utilizat‑o. În opinia Finanční úřad v Prostějově, având în vedere că, din perspectiva dreptului ceh, sucursala unei persoane juridice străine nu are capacitatea de a fi titulară de drepturi și obligații, întreprinderea care prestează servicii trebuie considerată ca fiind o agenție străină. În consecință, beneficiarul ceh al mâinii de lucru ar fi obligat să rețină impozitul pe venitul lucrătorilor și să îl plătească la bugetul de stat.
            12. Calea de atac împotriva acestei decizii, introdusă de Strojírny Prostějov la Finanční ředitelství v Ostravě (Direcția de Finanțe din Ostrava), a fost respinsă de aceasta prin decizia din 18 august 2011. Această din urmă decizie face în prezent obiectul unui control la Krajský soud v Ostravě (Curtea Regională din Ostrava).
            13. Aceasta consideră că reglementarea cehă instituie o discriminare între situația unei întreprinderi cehe care beneficiază de serviciile unei agenții de muncă temporară națională și aceea a unei întreprinderi cehe care recurge la o agenție cu sediul în alt stat membru. Astfel, numai în al doilea caz întreprinderea cehă are obligația de a efectua reținerea la sursă a impozitului pe venit al lucrătorilor a căror forță de muncă o utilizează în temeiul unui contract încheiat cu agenția de muncă temporară, în timp ce, în primul caz, este atribuția agenției de muncă temporară, la care sunt angajați acești lucrători, să efectueze reținerea respectivă. Or, aceasta ar constitui o restricție privind libera prestare a serviciilor și libera circulație a lucrătorilor, dat fiind că o astfel de obligație ar determina sarcini, în special de ordin administrativ, doar pentru întreprinderile care aleg o agenție care nu are sediul în Republica Cehă.
            14. În aceste condiții, Krajský soud v Ostravě a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
            „Dispozițiile articolelor 56 [TFUE] și 57 [TFUE] se opun unei reglementări naționale care, în cazul în care o întreprindere (prestatorul) care pune la dispoziția altei întreprinderi lucrători are sediul pe teritoriul altui stat membru, impune întreprinderii utilizatoare să deducă impozitul pe venit reținut pentru remunerațiile plătite acestor lucrători și să îl plătească la bugetul de stat, în timp ce, în cazul în care prestatorul are sediul pe teritoriul Republicii Cehe, această obligație revine prestatorului?”
            Cauza C‑80/13
            15. Finanční úřad v Táboře (administrația fiscală din Tábor) a efectuat un control fiscal la ACO Industries Tábor și a constatat că, în anii 2007 și 2008, nu s‑a prelevat niciun avans din impozitul pe venit al lucrătorilor puși la dispoziție de N‑Partner, o agenție de muncă temporară cu sediul în Republica Slovacă. Din această cauză, ea a somat ACO Industries Tábor să plătească acest avans. Baza de impozitare reținută pentru calcularea plății respective corespundea unei cote de 60 % din sumele facturate către ACO Industries Tábor de sucursala cehă a N‑Partner.
            16. ACO Industries Tábor a introdus la Finanční ředitelství v Českých Budějovicích (Direcția de Finanțe din České Budějovice) o cale de atac împotriva deciziei Finanční úřad v Táboře, care a fost respinsă prin decizia din 13 mai 2011. ACO Industries Tábor a formulat apel împotriva acestei din urmă decizii la Krajský soud v Českých Budějovicích (Curtea de Apel din České Budějovice). Aceasta a respins apelul prin decizia din 31 ianuarie 2012, care a făcut obiectul unui recurs în casație în fața Nejvyšší správní soud (Curtea Administrativă Supremă).
            17. Nejvyšší správní soud consideră că reglementarea cehă, pe de o parte, poate descuraja o întreprindere, precum ACO Industries Tábor, să beneficieze de serviciile oferite de o agenție de muncă temporară cu sediul în alt stat membru decât Republica Cehă, având în vedere că, în acest caz, această reglementare nu numai că impune obligația reținerii la sursă, ci prevede deopotrivă, în ceea ce privește întinderea impozitării, o bază de impozitare forfetară care nu ține seama de salariul efectiv primit de lucrători. Pe de altă parte, reglementarea respectivă ar avea drept consecință faptul că ar fi mai puțin avantajos pentru o agenție de muncă temporară cu sediul în afara Republicii Cehe să ofere servicii în acest stat membru în raport cu o agenție având sediul în Republica Cehă. De asemenea, accesul pe piața muncii din Republica Cehă prin intermediul agențiilor de muncă temporară, altele decât cele naționale, ar fi îngreunat. Pentru aceste motive, instanța de trimitere se întreabă dacă reglementarea în discuție nu constituie o restricție privind libertatea de stabilire sau privind libera prestare a serviciilor, și, cu titlu accesoriu, o restricție și în ceea ce privește libera circulație a lucrătorilor.
            18. În plus, excluzând în același timp posibilitatea ca această restricție să se justifice prin motive de ordine publică, siguranță publică sau sănătate publică, instanța menționată se întreabă dacă considerații ținând de eficiența controlului fiscal ar putea justifica această restricție, având în vedere că, în speță, prestatorul de servicii, și anume agenția de muncă temporară slovacă, dispune de o sucursală, cu sediul în Republica Cehă, la care administrația fiscală s‑ar putea adresa pentru a solicita impozitul. Această sucursală ar putea, astfel, să asigure efectuarea reținerii, după cum, de altfel, a procedat în cauza principală sucursala cehă a N‑Partner.
            19. În ceea ce privește stabilirea bazei de impozitare prin aplicarea unei cote forfetare de 60 % din suma facturată de agenția de muncă temporară slovacă întreprinderii utilizatoare, instanța de trimitere consideră, în schimb, că această ficțiune juridică poate fi justificată de un interes legat de eficiența controlului fiscal. Astfel, această regulă ar avea drept scop să descurajeze agențiile de muncă temporară străine de la facturarea sumei datorate de întreprinderile utilizatoare fără a face o distincție între suma datorată cu titlu de salariu al lucrătorilor – pentru care ar trebui efectuată o reținere – și cea datorată cu titlu de comision plătit acestei agenții pentru serviciul furnizat. Așadar, această reglementare s‑ar aplica numai în situația în care factura emisă de agenția de muncă temporară nerezidentă nu ar indica valoarea comisionului de intermediere.
            20. În aceste condiții, Nejvyšší správní soud a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „1) Articolele 18 [TFUE], 45 [TFUE] 49 [TFUE] și 56 [TFUE] se opun unor dispoziții potrivit cărora un angajator stabilit într‑un stat membru este obligat să rețină un avans din impozitul pe venit al lucrătorilor (cetățeni ai unui alt stat membru) puși temporar la dispoziția sa de o agenție de muncă temporară care are sediul în acest alt stat membru prin intermediul unei sucursale stabilite în primul stat membru?
            2) Articolele 18 [TFUE], 45 [TFUE] 49 [TFUE] și 56 [TFUE] se opun unor dispoziții potrivit cărora baza de calcul a impozitului pe venitul acestor lucrători se stabilește în cotă forfetară de cel puțin 60 % din suma facturată de agenția de muncă temporară în cazurile în care comisionul de intermediere este inclus în suma facturată?
            3) În cazul unui răspuns afirmativ la prima sau la a doua întrebare, este posibil, într‑o situație precum cea în discuție în prezenta cauză, să se restrângă libertățile fundamentale menționate pentru motive de ordine publică, siguranță publică sau sănătate publică ori, eventual, pentru motive legate de eficiența controlului fiscal?”
            21. Prin Ordonanța președintelui Curții din 20 martie 2013, cauzele C‑53/13 și C‑80/13 au fost conexate pentru buna desfășurare a procedurii scrise și orale, precum și în vederea pronunțării hotărârii.
            Cu privire la întrebările preliminare
            Cu privire la întrebarea preliminară în cauza C‑53/13 și la prima și la a treia întrebare preliminară în cauza C‑80/13
            22. Prin intermediul întrebării formulate în cauza C‑53/13 și al primei și al celei de a treia întrebări adresate în cauza C‑80/13, care trebuie analizate împreună, instanțele de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolele 18 TFUE, 45 TFUE, 49 TFUE, 56 TFUE sau 57 TFUE se opun unei reglementări, precum cea în discuție în litigiile principale, în temeiul căreia societățile cu sediul într‑un prim stat membru care recurg la serviciile unor lucrători angajați și detașați de agenții de muncă temporară cu sediul într‑un al doilea stat membru, dar care își desfășoară activitatea în primul stat membru menționat prin intermediul unei sucursale, sunt obligate să rețină la sursă și să plătească primului stat un avans asupra impozitului pe venitul datorat de lucrătorii respectivi, în condițiile în care această obligație nu este prevăzută pentru societățile cu sediul în primul stat care utilizează serviciile unor agenții de muncă temporară cu sediul în același stat.
            Observații introductive
            23. Pentru a răspunde la aceste întrebări, trebuie amintit de la bun început că, deși este adevărat că în stadiul actual al dreptului Uniunii, materia impozitelor directe nu ține, ca atare, de domeniul de competență al Uniunii, nu este mai puțin adevărat că statele membre trebuie să își exercite competențele reținute în acest domeniu cu respectarea dreptului Uniunii (a se vedea Hotărârea FKP Scorpio Konzertproduktionen, C‑290/04, EU:C:2006:630, punctul 30 și jurisprudența citată).
            24. În plus, în ceea ce privește aspectul dacă o legislație națională se încadrează în sfera vreuneia dintre libertățile de circulație prevăzute de tratate, dintr‑o jurisprudență consacrată rezultă că trebuie luat în considerare obiectul reglementării în cauză (a se vedea în special Hotărârea Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑35/11, EU:C:2012:707, punctul 90, precum și Hotărârea Cadbury Schweppes și Cadbury Schweppes Overseas, C‑196/04, EU:C:2006:544, punctele 31-33).
            25. În speță, reglementarea cehă impune întreprinderilor cehe care doresc să beneficieze de serviciile de intermediere ale unei agenții de muncă temporară al cărei sediu nu se află în Republica Cehă o obligație de reținere la sursă a impozitului datorat de lucrătorii detașați în favoarea lor de această agenție, în condițiile în care aceeași obligație nu este prevăzută pentru întreprinderile cehe care doresc să beneficieze de serviciile de intermediere ale unei agenții de muncă temporară cu sediul în Republica Cehă.
            26. Or, potrivit unei jurisprudențe constante, articolul 56 TFUE conferă drepturi nu numai prestatorului de servicii însuși, ci și destinatarului respectivelor servicii (a se vedea în special Hotărârea Luisi și Carbone, 286/82 și 26/83, EU:C:1984:35, punctul 10, Hotărârea FKP Scorpio Konzertproduktionen, EU:C:2006:630, punctul 32, precum și Hotărârea X, C‑498/10, EU:C:2012:635, punctul 23).
            27. În consecință, legislația în discuție în litigiile principale se încadrează în sfera liberei prestări a serviciilor.
            28. Desigur, astfel cum susține Comisia Europeană, o astfel de reglementare poate afecta de asemenea libertatea de stabilire a agențiilor de muncă temporară care doresc să furnizeze servicii în Republica Cehă, menținându‑și totodată sediul în alt stat membru, cu atât mai mult cu cât, în speță, agențiile în discuție își desfășurau activitățile în Republica Cehă prin intermediul unei sucursale.
            29. Același lucru este valabil în ceea ce privește libera circulație a lucrătorilor, având în vedere că reglementarea menționată privește modalitățile de percepere a impozitului pe venit care se impun întreprinderilor cehe la care acești lucrători au fost detașați în cadrul unui raport contractual cu agențiile la care sunt angajați, ceea ce poate afecta în mod indirect posibilitatea lucrătorilor de a‑și exercita dreptul la liberă circulație.
            30. Cu toate acestea, în pofida efectelor restrictive eventuale ale reglementării menționate asupra libertății de stabilire și a liberei circulații a lucrătorilor, astfel de efecte ar fi consecința ineluctabilă a unui eventual obstacol în calea liberei prestări a serviciilor care nu justifică, în orice caz, o analiză autonomă a legislației menționate din perspectiva articolelor 45 TFUE și 49 TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea Omega, C‑36/02, EU:C:2004:614, punctul 27, precum și Hotărârea Cadbury Schweppes și Cadbury Schweppes Overseas, EU:C:2006:544, punctul 33).
            31. În sfârșit, în aceste împrejurări, nu mai este necesar nici să se procedeze la o interpretare a articolului 18 TFUE.
            32. Astfel, această dispoziție nu are vocația de a se aplica în mod autonom decât în situațiile reglementate de dreptul Uniunii pentru care tratatul nu conține norme speciale de interzicere a discriminării. Or, principiul nediscriminării a fost instituit, în domeniul liberei prestări a serviciilor, prin articolele 56 TFUE-62 TFUE (a se vedea prin analogie Hotărârea Attanasio Group, 384/08, EU:C:2010:133, punctul 37, precum și Hotărârea Schulz‑Delzers și Schulz, C‑240/10, EU:C:2011:591, punctul 29).
            33. Trebuie, așadar, ca legislația cehă în discuție în litigiile principale să fie analizată din perspectiva articolului 56 TFUE.
            Cu privire la restricția privind libera prestare a serviciilor
            34. Pentru a verifica dacă reglementarea în discuție în litigiile principale respectă libera prestare a serviciilor, trebuie amintit că, în conformitate cu jurisprudența Curții, articolul 56 TFUE impune eliminarea oricărei restricții privind această libertate fundamentală impuse în temeiul faptului că prestatorul este stabilit în alt stat membru decât cel în care se efectuează prestația (a se vedea Hotărârea Comisia/Germania, 205/84, EU:C:1986:463, punctul 25, Hotărârea Comisia/Italia, EU:C:1991:78, punctul 15, Hotărârea FKP Scorpio Konzertproduktionen, EU:C:2006:630, punctul 31, și Hotărârea X, EU:C:2012:635, punctul 21).
            35. Constituie restricții în privința liberei prestări a serviciilor măsurile naționale care interzic, îngreunează sau fac mai puțin interesantă exercitarea acestei libertăți (Hotărârea X, EU:C:2012:635, punctul 22 și jurisprudența citată).
            36. În plus, după cum s‑a amintit la punctul 26 din prezenta hotărâre, articolul 56 TFUE conferă drepturi nu numai prestatorului de servicii însuși, ci și destinatarului respectivelor servicii.
            37. Or, trebuie să se constate că, în speță, obligația de a efectua reținerea unui avans asupra impozitului pe venit al lucrătorilor puși la dispozițiile de către agențiile de muncă temporară care nu au sediul în Republica Cehă și plata acestui avans către statul ceh se impune în mod inevitabil destinatarilor serviciilor furnizate de aceste agenții și implică o sarcină administrativă suplimentară care nu este cerută pentru destinatarii acelorași servicii furnizate de către un prestator rezident. Prin urmare, o astfel de obligație poate face serviciile transfrontaliere mai puțin interesante pentru acești destinatari decât serviciile furnizate de prestatorii de servicii rezidenți și poate descuraja respectivii destinatari să facă apel la prestatori de servicii rezidenți ai altor state membre. (a se vedea în acest sens Hotărârea FKP Scorpio Konzertproduktionen, EU:C:2006:630, punctul 33, Hotărârea Comisia/Belgia, C‑433/04, EU:C:2006:702, punctele 30-32, și Hotărârea X, EU:C:2012:635, punctul 28).
            38. Guvernul danez, bazându‑se pe Hotărârea Truck Center (C‑282/07, EU:C:2008:762, punctele 49-51), susține că situația agențiilor cu sediul în Republica Cehă este diferită în mod obiectiv de aceea a agențiilor cu sediul în afara acestui stat membru și că, în consecință, restricția privind libera prestare a serviciilor în discuție nu este discriminatorie.
            39. În această privință, este însă suficient să se precizeze că beneficiarul serviciilor și prestatorul de servicii sunt două entități juridice diferite, fiecare cu propriile interese și putând fiecare invoca beneficiul liberei prestări a serviciilor atunci când se aduce atingere drepturilor sale (Hotărârea X, EU:C:2012:635, punctul 27).
            40. În speță, diferența de tratament instituită prin reglementarea în discuție în litigiile principale afectează dreptul destinatarilor serviciilor de a alege în mod liber serviciile transfrontaliere. În plus, întrucât acești destinatari sunt rezidenți ai Republicii Cehe, situația celor care decid să apeleze la serviciile agențiilor rezidente este comparabilă cu cea a destinatarilor care preferă serviciile unei agenții nerezidente.
            41. Rezultă că o legislație precum cea în discuție în litigiile principale constituie o restricție privind libera prestare a serviciilor care este interzisă, în principiu, de articolul 56 TFUE.
            42. Această concluzie nu poate fi pusă la îndoială de argumentul guvernului ceh potrivit căruia efectele legislației în discuție sunt neglijabile, având în vedere că, potrivi unei jurisprudențe constante, o restricție privind o libertate fundamentală este interzisă de tratat, chiar dacă este de mică întindere sau de importanță minoră (Hotărârea Comisia/Franța, C‑34/98, EU:C:2000:84, punctul 49, și Hotărârea X, EU:C:2012:635, punctul 30).
            Cu privire la justificarea unei restricții privind libera prestare a serviciilor
            43. În ceea ce privește posibilitatea de a justifica o astfel de restricție, nici vreuna dintre părțile interesate care au depus observații la Curte și nici instanțele de trimitere nu consideră că această restricție poate fi justificată pentru motive de ordine publică, siguranță publică sau sănătate publică.
            44. Rezultă însă dintr‑o jurisprudență constantă a Curții că o reglementare națională care aparține unui domeniu care nu a făcut obiectul unei armonizări la nivelul Uniunii și care se aplică fără deosebire oricărei persoane sau întreprinderi care desfășoară o activitate pe teritoriul statului membru în cauză poate fi justificată, în pofida efectului restrictiv al acesteia asupra liberei prestări a serviciilor, în măsura în care corespunde unui motiv imperativ de interes general care nu este deja garantat de normele cărora le este supus prestatorul în statul membru în care este stabilit, este de natură să asigure realizarea obiectivului pe care îl urmărește și nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia (a se vedea în special Hotărârea Säger, C‑76/90, EU:C:1991:331, punctul 15, și Hotărârea Comisia/Belgia, EU:C:2006:702, punctul 33).
            45. Or, atât Nejvyšší správní soud, în cuprinsul cererii sale, cât și guvernul ceh, în ședință, au considerat, în esență, că legislația cehă în discuție în litigiile principale este justificată din perspectiva necesității de a garanta eficiența recuperării impozitului pe venit. În această privință, acest guvern a susținut în special că reținerea la sursă constituie un mod foarte eficient de recuperare a impozitului deoarece permite administrației fiscale să ia cunoștință imediat de informațiile pertinente care privesc persoana supusă la plata impozitului.
            46. Trebuie arătat, în această privință, că Curtea a admis deja că necesitatea de a garanta eficiența recuperării impozitului pe venit constituie un motiv imperativ de interes general susceptibil să justifice o restricție privind libera prestare a serviciilor (Hotărârea FKP Scorpio Konzertproduktionen, EU:C:2006:630, punctul 35, et X, EU:C:2012:635, punctul 39).
            47. În special, Curtea a precizat chiar că procedura reținerii la sursă și regimul de răspundere care servește drept garanție pentru aceasta constituie un motiv legitim și adecvat pentru a asigura tratamentul fiscal al veniturilor unei persoane stabilite în afara statului de impozitare și pentru a evita situația în care veniturile în cauză nu ar fi impozitate nici în statul de reședință, nici în statul unde sunt furnizate serviciile (Hotărârea FKP Scorpio Konzertproduktionen, EU:C:2006:630, punctul 36, și Hotărârea X, EU:C:2012:635, punctul 39).
            48. Totuși, această soluție se întemeia, atât în Hotărârea FKP Scorpio Konzertproduktionen (EU:C:2006:630), cât și în Hotărârea X (EU:C:2012:635), pe împrejurarea că prestatorii de servicii în cauză furnizau servicii ocazionale în alt stat membru decât cel în care erau stabiliți și rămâneau în respectivul stat doar pentru o scurtă perioadă (a se vedea în special Hotărârea X, EU:C:2012:635, punctul 42).
            49. După cum a arătat avocatul general la punctul 70 din concluzii, trebuie să se constate că, în speță, nu se poate susține că agențiile de muncă temporară în discuție în litigiile principale furnizează servicii în Republica Cehă doar ocazional, având în vedere că au acționat prin intermediul unei sucursale înscrise în Registrul comerțului din Republica Cehă.
            50. În aceste împrejurări, chiar dacă, după cum precizează guvernul ceh, în dreptul ceh o sucursală nu are personalitate juridică și, așadar, nu poate fi obligată să plătească impozite potrivit dreptului ceh, nu este mai puțin adevărat că o astfel de sucursală asigură o prezență fizică a prestatorului de servicii pe teritoriul statului membru gazdă și asigură îndeplinirea anumitor demersuri administrative pe seama agenției de muncă temporară respective, cum ar fi semnarea contractelor.
            51. În această privință, nu numai că nu poate fi exclus ca autoritățile fiscale cehe să recupereze impozitul datorat de la această sucursală și ca, prin urmare, aceasta să efectueze reținerea la sursă, ci, în plus, rezultă de asemenea din elementele dosarului în cauza C‑80/13 că, în speță, avansurile prelevate asupra salariilor angajaților respectivi au fost plătite efectiv de sucursala agenției de muncă temporară slovace.
            52. Mai mult, a impune destinatarilor rezidenți ai serviciilor, mai curând decât sucursalei cehe a agențiilor rezidente ale altor state, sarcina administrativă legată de reținerea impozitului pe venit datorat de lucrătorii detașați nu apare ca fiind mai simplă sau mai eficientă nici din punctul de vedere al prestatorilor de servicii și nici din punctul de vedere al administrației cehe. Astfel, având în vedere că sucursala agenției de muncă temporară la care sunt angajați lucrătorii dispune cu mai multă ușurință de informațiile necesare privind veniturile acestor lucrători, sarcina administrativă legată de operațiunea de reținere ar fi mai puțin împovărătoare pentru această sucursală decât pentru destinatarul serviciilor.
            53. În consecință, în aceste împrejurări, legislația națională în discuție în litigiile principale nu este de natură să garanteze eficiența recuperării impozitului pe venit.
            54. Odvolací finanční ředitelství adaugă că această legislație poate fi justificată prin necesitatea prevenirii fraudei și a evaziunii fiscale. În plus, potrivit guvernului ceh, mecanismele de cooperare administrativă în materie fiscală nu sunt suficient de eficiente pentru a preveni eventuale cazuri de evaziune fiscală. Astfel, ,practica autorităților fiscale ar demonstra existența a numeroase cazuri de fraudă și de evaziune fiscală cu ocazia subcontractării internaționale de forță de muncă.
            55. Desigur, Curtea a statuat, în mai multe rânduri, că combaterea evaziunii fiscale și eficiența controalelor fiscale pot fi invocate pentru a justifica restricții privind exercitarea libertăților fundamentale garantate de tratat (a se vedea Hotărârea Baxter și alții, C‑254/97, EU:C:1999:368, punctul 18, precum și Hotărârea Comisia/Belgia, EU:C:2006:702, punctul 35).
            56. Curtea a precizat însă totodată că o prezumție generală de evaziune sau de fraudă fiscală întemeiată pe împrejurarea că un prestator de servicii are sediul în alt stat membru nu poate fi suficientă pentru a justifica o măsură fiscală care aduce atingere obiectivelor tratatului (a se vedea în acest sens Hotărârea Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, EU:C:2006:568, punctul 61, Hotărârea Comisia/Belgia, EU:C:2006:702, punctul 35, și Hotărârea Comisia/Spania, C‑153/08, EU:C:2009:618, punctul 39).
            57. Or, pe de o parte, afirmațiile Republicii Cehe privind existența a numeroase cazuri de fraudă și de evaziune fiscală cu ocazia subcontractării internaționale de forță de muncă au rămas foarte vagi, îndeosebi în ceea ce privește situația specifică a agențiilor de muncă temporară cu sediul în alte state membre și care dispun de o sucursală înregistrată în Republica Cehă.
            58. Pe de altă parte, împrejurarea că sucursala în discuție în cauza C‑80/13 s‑a ocupat de operațiunile administrative în vederea efectuării și a plății reținerii în discuție în litigiile principale poate da naștere la îndoieli în legătură cu temeinicia unei astfel de prezumții generale.
            59. În aceste condiții, aplicarea reținerii în discuție în litigiile principale nu poate fi justificată ca fiind necesară pentru prevenirea cazurilor de fraudă și de evaziune fiscală.
            60. Ținând seama de cele expuse anterior, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată în cauza C‑53/13 și la prima și la a treia întrebare adresate în cauza C‑80/13 că articolul 56 TFUE se opune unei reglementări precum cea în discuție în litigiile principale, în temeiul căreia societățile cu sediul într‑un prim stat membru care recurg la serviciile unor lucrători angajați și detașați de agenții de muncă temporară cu sediul într‑un al doilea stat membru, dar care își desfășoară activitatea în primul stat membru menționat prin intermediul unei sucursale, sunt obligate să rețină la sursă și să plătească primului stat un avans asupra impozitului pe venitul datorat de lucrătorii respectivi, în timp ce această obligație nu este prevăzută pentru societățile cu sediul în primul stat care utilizează serviciile unor agenții de muncă temporară cu sediul în același stat.
            Cu privire la a doua întrebare în cauza C‑80/13
            61. Prin intermediul celei de a doua întrebări formulate în cauza C‑80/13, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 56 TFUE se opune unei reglementări precum cea în discuție în litigiile principale, în temeiul căreia, atunci când suma facturată de agenția de muncă temporară rezidentă în alt stat membru cuprinde atât salariul lucrătorilor detașați, cât și comisionul de intermediere, baza de calcul a avansului respectiv se stabilește în cotă forfetară de cel puțin 60 % din această sumă, fără ca persoana supusă la plata impozitului să aibă posibilitatea de a demonstra că salariul primit în mod efectiv de lucrători este mai mic decât 60 % din suma respectivă.
            62. Trebuie să se constate că, având în vedere că modalitățile de calcul al reținerii în discuție sunt strâns legate de obligația de a efectua această reținere și, astfel cum rezultă din decizia de trimitere în cauza C‑80/13, nu își găsesc aplicarea decât atunci când îi revine destinatarului serviciilor în discuție sarcina de a efectua reținerea menționată, ținând seama de răspunsul dat la întrebarea formulată în cauza C‑53/13 și la prima și la a treia întrebare formulate în cauza C‑80/13, nu este necesar să se răspundă la această întrebare.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            63. Întrucât, în privința părților din litigiile principale, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
            Articolul 56 TFUE se opune unei reglementări precum cea în discuție în litigiile principale, în temeiul căreia societățile cu sediul într‑un prim stat membru care recurg la serviciile unor lucrători angajați și detașați de agenții de muncă temporară cu sediul într‑un al doilea stat membru, dar care își desfășoară activitatea în primul stat membru menționat prin intermediul unei sucursale, sunt obligate să rețină la sursă și să plătească primului stat un avans asupra impozitului pe venitul datorat de lucrătorii respectivi, în timp ce această obligație nu este prevăzută pentru societățile cu sediul în primul stat care utilizează serviciile unor agenții de muncă temporară cu sediul în același stat.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 20 septembrie 2000. # Patrizia De Palma, Jacqueline Escale, Claudine Hamptaux și Harry Wood împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza T-203/99.


Hotărârea Curții din data de 17 iunie 1971. # Gebrüder Bagusat împotriva Hauptzollamt Berlin-Packhof. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Berlin - Germania. # Cauza 3-71.


Hotărârea Curții (Camera a doua) din 22 octombrie 2014.#British Telecommunications plc împotriva Comisiei Europene.#Recurs – Ajutor de stat – Scutire a unui fond de pensii de obligația de a plăti, pentru anumiți salariați, o contribuție la un fond de protecție a pensiilor – Caracterul selectiv al măsurii.#Cauza C‑620/13 P.


Hotărârea Curții (marea cameră) din data de 3 octombrie 2006.#Fidium Finanz AG împotriva Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Germania.#Libertatea de a presta servicii.#Cauza C-452/04.


title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (Camera a doua) din 18 mai 2015.#Bruno Dupré împotriva Serviciul European de Acțiune Externă.#Funcție publică – Personal al SEAE – Agent temporar – Articolul 98 din statut – Articolul 2 litera (e) din RAA – Contract de angajare – Încadrare în grad – Excepția de nelegalitate a anunțului pentru ocuparea unui post vacant – Post de gradul AD 5 deschis personalului serviciilor diplomatice naționale și funcționarilor de gradele AD 5-AD 14 – Principiul corespondenței între grad și post – Hotărâre pronunțată în cauză judecată în lipsă.#cauza F-11/14.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza F‑11/14,
            având ca obiect o acțiune introdusă în temeiul articolului 270 TFUE, aplicabil Tratatului CEEA în temeiul articolului 106a,
            Bruno Dupré, agent temporar al Serviciului European de Acțiune Externă, cu domiciliul în Etterbeek (Belgia), reprezentat de S. Rodrigues și de A. Tymen, avocați,
            reclamant,
            împotriva
            Serviciului European de Acțiune Externă (SEAE),  reprezentat de S. Marquardt și de M. Silva, în calitate de agenți,
            pârât,
            TRIBUNALUL FUNCȚIEI PUBLICE (Camera a doua),
            compus din domnii K. Bradley, președinte, și H. Kreppel și doamna M. I. Rofes i Pujol (raportor), judecători,
            grefier: doamna W. Hakenberg,
            având în vedere procedura scrisă,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Prin cererea introductivă primită la grefa Tribunalului la 7 februarie 2014, domnul Dupré solicită anularea contractului său de angajare ca agent temporar al Serviciului European de Acțiune Externă (SEAE), semnat la 1 aprilie 2013, în măsura în care a fost încadrat în gradul AD 5 și repararea prejudiciului pretins suferit.
            Cadrul juridic
            2. Articolul 5 din Statutul funcționarilor Uniunii Europene, în versiunea sa rezultată din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 723/2004 al Consiliului din 22 martie 2004 de modificare a Statutului funcționarilor Comunităților Europene, precum și a Regimului aplicabil celorlalți agenți ai Comunităților, astfel cum a fost modificat ultima dată prin Regulamentul (UE, Euratom) nr. 1240/2010 al Consiliului din 20 decembrie 2010 (denumit în continuare „statutul”), are următorul cuprins:
            „(1) Posturile reglementate de prezentul statut se clasifică, în funcție de natura și importanța funcțiilor la care se raportează, într‑o grupă de funcții de administratori (denumită în continuare «AD») și o grupă de funcții de asistenți (denumită în continuare «AST»).
            (2) Grupa de funcții AD cuprinde douăsprezece grade, corespunzătoare funcțiilor de conducere, de proiectare și de studiu, precum și funcțiilor de natură lingvistică sau științifică. […]
            (3) Pentru orice numire într‑un post de funcționar condițiile minime sunt:
            […]
            (b) pentru gradele 5 și 6 din grupa de funcții AD:
            (i) un nivel de studii care să corespundă unui ciclu complet de studii universitare de cel puțin trei ani absolvit cu diplomă sau
            (ii) […];
            (c) pentru gradele 7-16 din grupa de funcții AD:
            (i) un nivel de studii care să corespundă unui ciclu complet de studii universitare absolvite cu diplomă, în cazul în care durata normală a respectivelor studii este de patru ani sau mai mult sau
            (ii) un nivel de studii care să corespundă unui ciclu complet de studii universitare absolvite cu diplomă și experiență profesională corespunzătoare de cel puțin un an, în cazul în care durata normală a studiilor universitare este de cel puțin trei ani sau […]
            […]”
            3. Potrivit articolului 31 din statut:
            „(1) Candidații astfel selectați sunt numiți în gradul din grupa de funcții indicat în anunțul concursului la care au fost acceptați.
            (2) Fără a aduce atingere dispozițiilor articolului 29 alineatul (2) [din statut,] funcționarii sunt recrutați exclusiv în gradele AST 1-AST 4 sau AD 5-AD 8. Gradul menționat în anunțul de concurs este stabilit de instituție, în conformitate cu următoarele criterii:
            (a) obiectivul de a recruta funcționarii cu cel mai înalt nivel al calităților menționate la articolul 27 [din statut];
            (b) calitatea experienței profesionale cerute.
            […]”
            4. Articolul 32 din statut prevede:
            „Funcționarul recrutat este încadrat în prima treaptă a gradului său.
            Pentru a ține seama de experiența profesională a persoanei în cauză, autoritatea împuternicită să facă numiri poate acorda un spor de vechime de cel mult 24 de luni. Fiecare instituție adoptă dispozițiile generale de aplicare a prezentului articol.
            […]”
            5. Potrivit articolului 98 din statut, introdus prin Regulamentul (UE, Euratom) nr. 1080/2010 al Parlamentului European și al Consiliului din 24 noiembrie 2010 de modificare a Statutului funcționarilor Uniunii Europene și a Regimului aplicabil celorlalți agenți ai Uniunii Europene:
            „(1) În sensul articolului 29 alineatul (1) litera (a) [din statut], atunci când se are în vedere ocuparea unui post vacant în cadrul SEAE, autoritatea împuternicită să facă numiri ia în considerare candidaturile funcționarilor de la Secretariatul General al Consiliului [Uniunii Europene], Comisi[a Europeană] și SEAE, ale personalului temporar care face obiectul articolului 2 litera (e) din Regimul aplicabil celorlalți agenți [ai Uniunii Europene] și ale personalului din serviciile diplomatice naționale ale statelor membre fără a acorda prioritate vreuneia dintre aceste categorii. În ceea ce privește recrutarea de personal din afara instituției, până la 30 iunie 2013, prin derogare de la articolul 29 [din statut], SEAE recrutează doar funcționari de la Secretariatul General al Consiliului [Uniunii Europene] și de la Comisi[a Europeană], precum și personal din cadrul serviciilor diplomatice ale statelor membre.
            […]”
            6. Articolul 2 din Regulamentul aplicabil celorlalți agenți ai Uniunii Europene, în versiunea sa rezultată din Regulamentul nr. 723/2004, astfel cum a fost modificat ultima dată prin Regulamentul nr. 1240/2010 (denumit în continuare „RAA”), cuprinde la litera (e) o dispoziție introdusă prin Regulamentul nr. 1080/2010:
            „În sensul prezentului regim, este considerat «agent temporar»:
            […]
            (e) personalul detașat de serviciile diplomatice naționale ale statelor membre și angajat pentru a ocupa temporar un post permanent în cadrul SEAE.”
            7. Articolul 10 din RAA prevede:
            „(1) […] [A]rticolul 5 alineatele (1), (2), (3) și (4) și articolul 7 din statut se aplică prin analogie.
            (2) Contractul agentului temporar trebuie să precizeze gradul și treapta de încadrare a acestuia.
            […]”
            8. În temeiul articolul 15 alineatul (1) primul paragraf din RAA:
            „Încadrarea inițială a agentului temporar este stabilită în conformitate cu dispozițiile articolului 32 din statut.”
            9. Articolul 50b din RAA, introdus prin Regulamentul nr. 1080/2010, are următorul cuprins:
            „(1) Membrii personalului din serviciile diplomatice naționale ale statelor membre care au fost selectați conform procedurii prevăzute la articolul 98 alineatul (1) din Statutul funcționarilor și care sunt detașați de serviciile diplomatice naționale sunt încadrați ca agenți temporari în temeiul articolului 2 litera (e) [din RAA].
            (2) Durata maximă de încadrare în muncă a acestora este de patru ani. Contractele pot fi reînnoite pentru o perioadă de maximum patru ani. Perioada de angajare a acestora nu poate depăși opt ani în total. Cu toate acestea, în circumstanțe excepționale și în interesul serviciului, la sfârșitul perioadei de opt ani, contractul poate fi prelungit cu o perioadă de maximum doi ani. Fiecare stat membru acordă funcționarilor săi care au devenit agenți temporari în cadrul SEAE o garanție a reîncadrării imediate la sfârșitul perioadei de serviciu în cadrul SEAE, în conformitate cu dispozițiile aplicabile ale propriei legislații naționale.
            […]”
            10. Articolul 6, intitulat „Personalul”, din Decizia 2010/427/UE a Consiliului din 26 iulie 2010 privind organizarea și funcționarea [SEAE] (JO L 201, p. 30) are următorul cuprins:
            „[…]
            (7) Funcționarii Uniunii și agenții temporari care provin din serviciile diplomatice ale statelor membre au aceleași drepturi și obligații și sunt tratați în mod egal, în special în ceea ce privește eligibilitatea lor pentru ocuparea oricărei poziții [în cadrul SEAE] în condiții echivalente. Nu se face nicio distincție între agenții temporari care provin din serviciile diplomatice naționale și funcționarii Uniunii în ceea ce privește atribuirea sarcinilor care trebuie să fie îndeplinite în toate domeniile de activitate și privind toate politicile puse în aplicare de SEAE. […]
            […]
            (11) În conformitate cu dispozițiile aplicabile din legislația națională, fiecare stat membru acordă funcționarilor săi care au devenit agenți temporari în cadrul SEAE o garanție a reintegrării imediate la sfârșitul perioadei de serviciu în cadrul SEAE. În conformitate cu dispozițiile articolului 50b din RAA, perioada de serviciu respectivă nu poate depăși opt ani, cu excepția cazului în care este prelungită cu o perioadă maximă de doi ani în circumstanțe excepționale și în interesul serviciului.
            […]”
            Situația de fapt astfel cum reiese din cererea introductivă
            11. Reclamantul a lucrat ca expert național detașat, mai întâi pentru Comisia Europeană, iar ulterior pentru SEAE, din 2007 până la 31 martie 2013. Fișa postului îl descria drept agent însărcinat cu politica de securitate în domeniul reducerii riscurilor chimice, biologice, radiologice și nucleare („Policy Officer – Security in the area of [Chemical, Biological, Radiological and Nuclear] Risk mitigation”).
            12. Înaintea expirării detașării sale ca expert național detașat în cadrul SEAE, reclamantul și‑a depus candidatura pentru postul care făcea obiectul anunțului pentru ocuparea unui post vacant SEAE/2012/AD/36 care viza recrutarea în cadrul diviziei „Politica de securitate și sancțiuni” a unui agent însărcinat cu politica de securitate în domeniul reducerii riscurilor chimice, biologice, radiologice și nucleare („Policy Officer – Security in the area of [Chemical, Biological, Radiological and Nuclear] Risk mitigation”) (denumit în continuare „anunțul pentru ocuparea unui post vacant”).
            13. Din anunțul pentru ocuparea unui post vacant rezultă că respectivii candidați trebuiau să fie ori funcționari ai unor instituții ale Uniunii Europene în gradele AD 5-AD 14, ori agenți temporari angajați în temeiul articolului 2 litera (e) din RAA, ori membri ai personalului din serviciile diplomatice naționale ale statelor membre. În ceea ce privește candidații membri ai personalului din serviciile diplomatice naționale ale statelor membre, anunțul pentru ocuparea unui post vacant precizează că, pe lângă faptul de a deține cetățenia unui stat membru, aceștia trebuiau să dețină un nivel de studii care să corespundă unui ciclu complet de studii universitare absolvite cu diplomă, în cazul în care durata normală a studiilor universitare este de cel puțin trei ani. De asemenea, acestora li se cerea să fi lucrat cel puțin doi ani în cadrul unei administrații naționale.
            14. Din anunțul pentru ocuparea unui post vacant rezultă de asemenea că, dacă s‑ar alege un funcționar al Uniunii, acesta ar fi numit în gradul său. În cazul în care candidatul reținut ar aparține personalului din cadrul serviciului diplomatic al unuia dintre statele membre, acestuia i s‑ar oferi un contract în temeiul articolului 2 litera (e) din RAA, a cărui durată nu ar putea depăși patru ani, și ar fi numit în gradul AD 5.
            15. Candidatura reclamantului a fost reținută și, la 1 aprilie 2013, acesta a semnat un contract de muncă cu SEAE. Din contract reiese că reclamantul a fost angajat începând de la această dată ca agent temporar în sensul articolului 2 litera (e) din RAA, în gradul AD 5, treapta 2. Locul de muncă a fost stabilit la Bruxelles (Belgia).
            16. Considerând că gradul AD 5 nu corespundea nici funcțiilor prevăzute de anunțul pentru ocuparea unui post vacant, nici celor pe care le exercita și că făcuse obiectul unei discriminări în raport cu funcționarii Uniunii, reclamantul a introdus o „[cerere în temeiul articolului 90 alineatul (2) din statut]”, la 27 iunie 2013, cu scopul de a corecta o eroare vădită de apreciere în încadrarea sa în grad.
            17. Autoritatea abilitată să încheie contractele de muncă din cadrul SEAE a considerat cererea reclamantului ca fiind o „reclamație în sensul articolului 90 [alineatul] (2) din statut” și a respins‑o printr‑o decizie datată 28 octombrie 2013.
            Concluziile reclamantului și procedura
            18. Reclamantul solicită Tribunalului:
            „
            – […] anularea deciziei [incluse în contractul său de angajare] din 1 aprilie 2013 [care prevede] încadrarea sa în gradul AD 5;
            – [î]n măsura în care este necesar, […] anularea deciziei din 28 octombrie 2013 de respingere a reclamației […];
            […]
            – […] dispunerea modificării încadrării postului [său] […] la un grad corespunzător nivelului responsabilităților sale;
            – […] obligarea [SEAE] să adopte toate măsurile, în special pecuniare, necesare ca urmare a modificării încadrării, retroactiv de la data angajării;
            – […] repararea prejudiciului moral suferit […], evaluat ex aequo et bono  la suma de 5 000 de euro;
            […]
            – […] obligarea [SEAE] la plata tuturor cheltuielilor de judecată”.
            19. În temeiul articolului 39 alineatul (1) din Regulamentul de procedură în vigoare la data depunerii cererii introductive, pârâtul trebuie să depună un memoriu în apărare în termen de două luni de la comunicarea cererii introductive.
            20. Astfel cum reiese din confirmarea de primire a comunicării cererii introductive, aceasta a fost primită în mod legal la 14 februarie 2014, la adresa Înaltului Reprezentant al Uniunii pentru afaceri externe și politica de securitate de la Bruxelles, adresă care fusese comunicată anterior Tribunalului de către SEAE în scopul comunicării actelor de procedură.
            21. Termenul de două luni pentru depunerea memoriului în apărare a expirat la 24 aprilie 2014, inclusiv termenul pentru considerente de distanță, fără ca SEAE să depună un memoriu.
            22. Grefa Tribunalului a informat reclamantul cu privire la lipsa depunerii unui memoriu în apărare în termenul prevăzut și cu privire la încheierea procedurii scrise, prin scrisoarea din 2 iulie 2014. Cu această ocazie, grefa a amintit reclamantului posibilitatea de care dispunea de a solicita Tribunalului, în temeiul articolului 116 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul de procedură, în vigoare la data respectivă, judecarea cauzei în lipsă. În scrisoarea adresată, grefa Tribunalului a atras de asemenea atenția reclamantului asupra alineatului (4) al aceluiași articol, potrivit căruia o hotărâre pronunțată într‑o cauză judecată în lipsă poate fi totuși atacată cu opoziție. Prin scrisoarea din aceeași zi, 2 iulie 2014, grefa Tribunalului a comunicat SEAE scrisoarea adresată reclamantului, informând în același timp SEAE despre încheierea procedurii scrise.
            23. Printr‑o scrisoare datată 10 iulie 2014, reclamantul a solicitat Tribunalului să judece cauza în lipsă, [admițând concluziile formulate] astfel cum reieșeau din cererea sa introductivă. Această solicitare a fost comunicată SEAE.
            24. La 11 iulie 2014, SEAE s‑a adresat Tribunalului pentru a solicita, în conformitate cu articolul 116 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul de procedură în vigoare la data respectivă, deschiderea fazei orale a procedurii cu privire la cererea reclamantului din 10 iulie 2014 și comunicarea unei copii a cererii introductive. Tribunalul a transmis SEAE o copie a cererii introductive și, prin decizia din 24 noiembrie 2014, a respins cererea de deschidere a fazei orale a procedurii cu privire la cererea menționată.
            În drept
            25. Potrivit dispozițiilor articolului 121 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, care le reiau pe cele ale articolului 116 alineatul (2) din Regulamentul de procedură în vigoare până la 30 septembrie 2014, înainte de a pronunța hotărârea în cauza judecată în lipsă, Tribunalul examinează admisibilitatea cererii introductive și verifică dacă formalitățile au fost legal îndeplinite și dacă concluziile reclamantului par fondate. Tribunalul poate lua măsuri de organizare a procedurii sau poate dispune efectuarea unor activități de cercetare judecătorească.
            26. În speță, din dosar reiese că acțiunea în fața Tribunalului a fost introdusă în termenul statutar de trei luni, prelungit pentru considerente de distanță, în mod invariabil, cu zece zile, de la notificarea reclamantului cu privire la respingerea reclamației, că reclamantul contestă actul de încadrare în grad la angajarea sa ca agent temporar, despre care consideră că îl lezează, și că acesta are interesul de a acționa în măsura în care contestă o decizie administrativă de aplicare individuală care produce efecte juridice obligatorii de natură să îi afecteze interesele în mod direct și imediat.
            27. Reiese de asemenea din dosar că cererea introductivă a fost comunicată în mod legal SEAE la adresa de la Bruxelles pe care acesta din urmă a transmis‑o grefei Tribunalului în scopul comunicării actelor de procedură și că SEAE nu a depus un memoriu în apărare în termen.
            28. Rezultă că, în speță, nu există nicio îndoială cu privire la admisibilitatea cererii introductive și că formalitățile au fost legal îndeplinite.
            29. În prezent este de competența Tribunalului să verifice dacă, în lumina cererii introductive și a anexelor la aceasta, concluziile reclamantului par fondate. În acest scop, Tribunalul nu a considerat necesar să adopte vreo măsură de organizare a procedurii și nici să dispună efectuarea unor activități de cercetare judecătorească.
            Cu privire la concluziile în anularea deciziei de respingere a reclamației
            30. Reclamantul solicită, în măsura în care este necesar, anularea deciziei din 28 octombrie 2013 de respingere a reclamației.
            31. Reiese dintr‑o jurisprudență constantă că reclamația administrativă și respingerea acesteia, explicită sau implicită, fac parte integrantă dintr‑o procedură complexă și nu constituie decât o condiție prealabilă pentru sesizarea instanței. În aceste condiții, acțiunea, chiar dacă este îndreptată din punct de vedere formal împotriva respingerii reclamației, are ca efect sesizarea instanței cu privire la actul care lezează și împotriva căruia a fost depusă reclamația, cu excepția situației în care respingerea reclamației are un conținut diferit de cel al actului împotriva căruia a fost formulată. S‑a statuat în mai multe rânduri că o decizie explicită de respingere a unei reclamații poate, ținând seama de conținutul acesteia, să nu aibă un caracter confirmativ al actului contestat de reclamant. Această situație se regăsește atunci când decizia de respingere a reclamației conține o reexaminare a situației reclamantului în funcție de elemente noi de drept și de fapt sau atunci când respectiva decizie modifică sau completează decizia inițială. În aceste ipoteze, respingerea reclamației constituie un act supus controlului instanței, pe care aceasta îl ia în considerare pentru aprecierea legalității actului contestat sau pe care îl consideră chiar un act care lezează ce se substituie actului contestat (Hotărârea Adjemian și alții/Comisia, T‑325/09 P, EU:T:2011:506, punctul 32).
            32. Dat fiind că, în sistemul statutului, persoana interesată trebuie să formuleze o reclamație împotriva deciziei pe care o contestă și trebuie să introducă o acțiune împotriva deciziei de respingere a acestei reclamații, instanța Uniunii a considerat că acțiunea este admisibilă, indiferent dacă este îndreptată numai împotriva deciziei care face obiectul reclamației, împotriva deciziei de respingere a reclamației sau împotriva celor două decizii împreună, în măsura în care reclamația și acțiunea au fost formulate în termenele prevăzute la articolele 90 și 91 din statut. Cu toate acestea, potrivit principiului economiei procedurale, instanța poate hotărî că nu este necesar să se pronunțe în mod specific cu privire la concluziile formulate împotriva deciziei de respingere a reclamației în cazul în care constată că acestea sunt lipsite de conținut autonom și se confundă, în realitate, cu cele formulate împotriva deciziei care a făcut obiectul reclamației (a se vedea în acest sens Hotărârea Vainker/Parlamentul, 293/87, EU:C:1989:8, punctele 7 și 8). Această situație se poate regăsi în special atunci când instanța Uniunii constată că decizia de respingere a reclamației, dacă este cazul, întrucât aceasta este implicită, doar confirmă decizia care face obiectul reclamației și că, prin urmare, anularea deciziei de respingere nu ar produce asupra situației juridice a persoanei în cauză niciun efect distinct de cel care decurge din anularea deciziei care face obiectul reclamației (Hotărârea Adjemian și alții/Comisia, EU:T:2011:506, punctul 33).
            33. În speță, nu se contestă că decizia de respingere a reclamației nu conține reexaminarea situației reclamantului în funcție de elemente noi de drept sau de fapt, dar confirmă decizia de încadrare în gradul AD 5, treapta 2, care figurează în contractul de angajare al reclamantului, și se limitează să abordeze motivele și argumentele invocate de reclamant și să facă unele precizări privind motivarea deciziei de încadrare menționate. Într‑o ipoteză similară, trebuie examinată tocmai legalitatea actului inițial care lezează, luând în considerare motivarea care figurează în decizia de respingere a reclamației, această motivare trebuind să coincidă cu actul respectiv (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Birkhoff, T‑377/08 P, EU:T:2009:485, punctele 58 și 59 și jurisprudența citată).
            34. În consecință, concluziile în anulare îndreptate împotriva deciziei de respingere a reclamației sunt lipsite de conținut autonom, iar acțiunea trebuie privită ca fiind îndreptată împotriva deciziei, cuprinsă în contractul de angajare al reclamantului din 1 aprilie 2013, de stabilire a încadrării acestuia în gradul AD 5 (denumită în continuare „decizia de încadrare atacată”) și a cărei motivare este detaliată în decizia de respingere a reclamației din 28 octombrie 2013 (a se vedea în acest sens Hotărârea Eveillard/Comisia, T‑258/01, EU:T:2004:177, punctele 31 și 32, și Hotărârea Buxton/Parlamentul, F‑50/11, EU:F:2012:51, punctul 21).
            35. Prin urmare, nu este necesară pronunțarea separată cu privire la concluziile în anularea deciziei de respingere a reclamației.
            Cu privire la concluziile referitoare la modificarea încadrării postului reclamantului și la obligarea SEAE să adopte retroactiv toate măsurile necesare ca urmare a modificării încadrării
            36. În ceea ce privește cererile prin care se urmărește ca Tribunalul, pe de o parte, să dispună modificarea încadrării postului reclamantului într‑un grad corespunzător nivelului responsabilităților sale și, pe de altă parte, să oblige SEAE să adopte toate măsurile, în special pecuniare, necesare ca urmare a modificării încadrării, retroactiv de la data angajării reclamantului, trebuie amintit că, în cadrul unei acțiuni introduse în temeiul articolului 91 din statut, instanța nu poate, fără a aduce atingere prerogativelor autorității administrative, să pronunțe declarații sau constatări de principiu și nici să adreseze somații unei instituții (a se vedea Ordonanța Caminiti/Comisia, F‑71/09, EU:F:2011:53, punctul 23 și jurisprudența citată). Cel mult, instituția ar putea fi determinată să adopte măsuri, precum cele solicitate de reclamant, în executarea unei hotărâri prin care se admit pretențiile în anulare ale reclamantului.
            37. În consecință, concluziile prin care se urmărește ca Tribunalul să dispună modificarea încadrării postului reclamantului la un grad corespunzător nivelului responsabilităților sale și să oblige SEAE să adopte toate măsurile, în special pecuniare, necesare ca urmare a modificării încadrării, retroactiv de la data angajării reclamantului, nu sunt admisibile.
            Cu privire la concluziile în anularea deciziei de încadrare atacate
            38. În susținerea cererii de anulare a deciziei de încadrare atacate, reclamantul invocă un motiv unic, întemeiat pe nelegalitatea anunțului pentru ocuparea unui post vacant pe baza căruia a fost recrutat, împărțit în trei aspecte. Primul aspect este întemeiat pe încălcarea principiului corespondenței dintre grad și post, precum și pe încălcarea articolului 5 din statut și a punctului A din anexa I la statut. Al doilea aspect este întemeiat pe o eroare vădită de apreciere. Al treilea aspect este întemeiat pe încălcarea principiului egalității de tratament și pe interzicerea oricărei discriminări, precum și pe încălcarea articolului 6 alineatul (7) din Decizia 2010/427.
            39. Tribunal constată că, în cererea introductivă, reclamantul își dezvoltă argumentația numai în ceea ce privește primul și al treilea aspect al motivului unic. Al doilea aspect al motivului unic al cererii introductive, dedus din eroarea vădită de apreciere, nu este în niciun mod susținut de vreun argument, contrar normei prevăzute la articolul 35 alineatul (1) litera (e) din Regulamentul de procedură în vigoare la data introducerii acțiunii și reluată la articolul 50 alineatul (1) litera (e) din Regulamentul de procedură. Prin urmare, trebuie să se declare inadmisibil al doilea aspect al motivului unic invocat în cererea introductivă.
            Cu privire la primul aspect al motivului, întemeiat pe încălcarea principiului corespondenței între grad și post, precum și pe încălcarea articolului 5 din statut și a punctului A din anexa I la statut
            40. Reclamantul invocă nelegalitatea anunțului pentru ocuparea unui post vacant în măsura în care acesta prevedea o numire în gradul AD 5 numai pentru candidații care erau membri ai personalului din serviciile diplomatice naționale ale statelor membre. Or, acest grad, în care el a fost încadrat ca agent temporar, nu ar corespunde sarcinilor pe care reclamantul este chemat să le execute și nu ar reflecta importanța acestora și nici responsabilitățile care îi revin. Astfel, gestionarea dosarelor „sensibile” care îi sunt atribuite ar necesita în mod imperativ o experiență îndelungată în domeniul său de expertiză și, în orice caz, nu ar putea fi asigurată de un funcționar la început de carieră, cu numai doi ani de experiență, astfel cum se cere în anunțul pentru ocuparea unui post vacant. Reclamantul adaugă că, din cei 25 de ani de experiență profesională, el a lucrat timp de 15 ani în domeniul de expertiză vizat de anunțul pentru ocuparea unui post vacant și că postul pe care îl ocupa în calitate de expert național detașat fusese considerat „sensibil” din cauza competențelor cerute. Cu toate acestea, funcțiile sale ar fi rămas strict identice atunci când a fost numit agent temporar în gradul AD 5.
            41. Reclamantul susține de asemenea că fișele posturilor celorlalți doi membri ai echipei de care aparține, pe care le anexează la cererea introductivă, sunt identice cu cea a postului pe care îl ocupă el, deși, pe de o parte, cei doi funcționari care ocupă aceste posturi sunt încadrați unul în gradul AD 12, iar celălalt în gradul AD 13, și, pe de altă parte, el fost numit în gradul AD 5 pentru a înlocui un funcționar cu gradul AD 13 și pentru a exercita aceleași funcții. Aceste împrejurări ar sublinia caracterul inadecvat al gradului în care a fost încadrat în raport cu funcțiile și cu responsabilitățile sale.
            42. Reclamantul adaugă faptul că punctul A din anexa I la statut prevede că gradul AD 5 corespunde unor posturi de asistent, în timp ce el nu lucrează ca asistent al nimănui și că dă dovadă de o mare independență în exercitarea funcțiilor sale. Reclamantul susține, în plus, că fișa postului pe care o anexează la cererea introductivă, referitoare la postul de expert național detașat care l‑a înlocuit începând din octombrie 2013, impune cel puțin opt ani de experiență în domeniul său de specializare și că, în practică, în echipa de care aparține, niciunul dintre colegii săi nu a fost recrutat în gradul AD 5.
            43. În sfârșit, reclamantul afirmă că decizia de încadrare atacată a fost o consecință a constrângerilor bugetare, deși, în temeiul articolului 6 alineatul (8) din Decizia 2010/427, selecția personalului trebuie să facă pe o bază obiectivă și urmărește să asigure serviciile unui personal având cel mai ridicat grad de abilitate, eficiență și integritate. Reclamantul consideră că argumentul referitor la constrângerile bugetare din partea SEAE ar fi nefondat, dat fiind că, dacă în urma selecției care a urmat anunțului pentru ocuparea unui post vacant ar fi fost ales candidatul clasat pe locul al doilea, acesta fiind funcționar, salariul său lunar ar fi corespuns celui al unui funcționar încadrat în gradul AD 13.
            44. Tribunalul constată, în primul rând, că afirmația reclamantului potrivit căreia anunțul de post vacant prevedea o numire în gradul AD 5 numai pentru candidații proveniți din serviciile diplomatice ale statelor membre se întemeiază pe o interpretare eronată a modului de redactare a anunțului pentru ocuparea unui post vacant.
            45. Astfel, din cuprinsul punctului 1 din primul grup de condiții de admitere din anunțul pentru ocuparea unui post vacant reiese că, în conformitate cu articolul 98 din statut, candidații trebuiau să fie ori funcționari ai Secretariatului General al Consiliului Uniunii Europene, ai Comisiei sau ai SEAE, ori agenți temporari cărora li se aplică articolul 2 litera (e) din RAA, și anume membri ai personalului detașat din serviciile diplomatice naționale ale statelor membre angajați pentru a ocupa temporar un post permanent în cadrul SEAE, ori membri ai personalului din serviciile diplomatice naționale ale statelor membre.
            46. Prin urmare, deși existau trei categorii posibile de candidați, și anume cei care erau funcționari ai Uniunii, cei care fuseseră deja recrutați în cadrul SEAE ca agenți temporari în sensul articolului 2 litera (e) din RAA și cei care, precum reclamantul, nu se încadrau în niciuna dintre aceste categorii, anunțul pentru ocuparea unui post vacant a prevăzut că încadrarea în grad a candidatului reținut s‑ar face, pentru funcționarii Uniunii, în gradul pe care aceștia îl dețineau, iar pentru ceilalți, și anume pentru membrii personalului din serviciile diplomatice naționale ale statelor membre, în gradul AD 5.
            47. Deși este adevărat că anunțul pentru ocuparea unui post vacant le permitea funcționarilor cu gradele AD 5-AD 14 să își prezinte candidatura la ocuparea postului, este la fel de adevărat că, în cazul în care candidatul reținut ar fi fost un funcționar cu gradul AD 5, acesta ar fi fost încadrat în același grad. Prin urmare, argumentul reclamantului potrivit căruia anunțul pentru ocuparea unui post vacant ar fi nelegal, întrucât prevedea ca numai membrii personalului din serviciile diplomatice naționale ale statelor membre recrutați pentru post ar fi fost numiți în gradul AD 5, nu poate fi admis.
            48. În plus, trebuie arătat că condițiile impuse candidaților membri ai personalului din serviciile diplomatice naționale ale statelor membre la punctul 2 din al doilea grup de condiții de admitere, și anume să dețină un nivel de studii care să corespundă unui ciclu complet de studii universitare de cel puțin trei ani absolvit cu diplomă, coincid cu condiția impusă la articolul 5 alineatul (3) litera (b) punctul (i) din statut pentru numirea în gradele 5 și 6 din grupa de funcții de administratori (AD), condiție care diferă în mod semnificativ de cea impusă la articolul 5 alineatul (3) litera (c) din statut pentru numirea în gradele 7-16 din aceeași grupă de funcții.
            49. Rezultă că, având în vedere nivelul de învățământ superior impus prin anunțul pentru ocuparea unui post vacant pentru candidații membri ai personalului din serviciile diplomatice naționale ale statelor membre, și anume cel prevăzut la articolul 5 alineatul (3) litera (b) punctul (i) din statut pentru numirea în gradele 5 și 6 din grupa de funcții AD, precum și numărul minim de ani de experiență profesională necesari, care era de doar doi, candidații membri ai personalului din serviciile diplomatice naționale ale statelor membre, printre care se număra și reclamantul, nu se puteau înșela cu privire la gradul care corespundea postului care urma să fie ocupat. Astfel, dacă SEAE ar fi dorit să ocupe postul în gradul AD 7 sau într‑un grad superior, anunțul pentru ocuparea unui post vacant ar fi cerut nivelul de studii prevăzut la articolul 5 alineatul (3) litera (c) din statut și, în orice caz, mai mulți ani de experiență profesională.
            50. În al doilea rând, Tribunalul nu poate admite argumentul reclamantului referitor la decalajul dintre responsabilitățile care îi revin acestuia, despre care afirmă că nu le poate îndeplini decât grație experienței sale îndelungate în domeniul de expertiză vizat în anunțul pentru ocuparea unui post vacant, și gradul AD 5 în care a fost numit.
            51. Astfel, din interpretarea descrierii sarcinilor principale pe care candidatul reținut ar trebui să le efectueze, astfel cum au fost prevăzute în anunțul pentru ocuparea unui post vacant, reiese că acestea corespund pe deplin celor încredințate unui funcționar la început de carieră. Astfel, sarcinile respective sunt descrise, în mai multe rânduri, după cum urmează: „[c]ontribuția” la pregătirea de documente, în strânsă cooperare în special cu alte instituții, state membre sau organizații internaționale; „[c]ontribuția” la elaborarea legislației de bază; „[a]sigurarea” coordonării; „[p]articiparea [la] și/sau reprezentarea [d]iviziei [«Politica de securitate și sancțiuni»]” în special în cadrul reuniunilor cu instituții ale Uniunii, cu state membre sau cu țări terțe, funcții care nu necesită o experiență prealabilă îndelungată pentru a le îndeplini.
            52. Este necesar să se adauge că argumentul reclamantului potrivit căruia funcțiile unui administrator încadrat în gradul AD 5, astfel cum sunt prevăzute la punctul A din anexa I la statut, corespund în special celor de jurist‑asistent, economist‑asistent, cercetător științific‑asistent, ceea ce nu s‑ar potrivi cu responsabilitățile pe care el le asumă sing ur, fără a fi asistentul unui alt funcționar sau agent, nu iau în mod vădit în considerare descrierea funcțiilor cuprinsă în anunțul pentru ocuparea unui post vacant, care indică drept una dintre atribuțiile principale „[p]regătirea de informări, de note și de alte documente […] pentru funcționarii de conducere sau de nivel politic”.
            53. În al treilea rând, nu pot fi admise nici argumentele invocate de reclamant în susținerea tezei sale potrivit căreia el ar trebui să fie încadrat într‑un grad superior, și anume, primo , că postul pe care îl ocupa ca expert național detașat era considerat „sensibil”, având în vedere fișa postului, din cauza competențelor speciale cerute, întrucât funcțiile sale au rămas strict identice atunci când a fost numit agent temporar în gradul AD 5, secundo , că în decembrie 2012 această fișă a postului coincidea cu cele ale altor doi membri ai aceleiași echipe, care erau funcționari, unul încadrat în gradul AD 12, iar celălalt în gradul AD 13, și, tertio , că ar fi fost angajat ca agent temporar și încadrat în gradul AD 5, în timp ce predecesorul său a fost un funcționar cu gradul AD 13.
            54. Este necesar să se amintească în această privință că regula corespondenței dintre grad și post implică o comparație între funcțiile exercitate de funcționar sau de agent și gradul său în ierarhie, luând în considerare natura, importanța și amploarea lor (Hotărârea Michail/Comisia, F‑100/09, EU:F:2011:132, punctul 65). În speță, din cuprinsul punctelor 48, 51 și 52 din prezenta hotărâre reiese că atât sarcinile, astfel cum sunt descrise în anunțul pentru ocuparea unui post vacant, cât și condiția referitoare la nivelul de studii cerut candidaților la ocuparea postului sunt echivalente, primele, cu sarcinile încredințate de obicei funcționarilor și agenților cu gradul AD 5, iar cea de a doua, cu nivelul de studii minim necesar pentru a fi numit funcționar sau agent în gradul menționat.
            55. În ceea ce privește primul argument al reclamantului, Tribunalul constată că, dintr‑o simplă comparație între enumerarea funcțiilor care ar trebui exercitate de agentul temporar cu gradul AD 5 care ar fi recrutat, astfel cum reiese din anunțul pentru ocuparea unui post vacant, și cea care figurează în fișa corespunzătoare postului ocupat de reclamant atunci când era expert național detașat rezultă că acest argument este neîntemeiat în fapt. Astfel, prima grupă de funcții care figurează în fișa referitoare la postul ocupat de reclamant în calitate de expert național detașat nu apare în descrierea funcțiilor din anunțul pentru ocuparea unui post vacant. Situația este aceeași în ceea ce privește a patra și a cincea sarcină din a treia grupă de funcții care figurează în fișa postului sus‑menționată, precum și prima, a treia și a patra sarcină din a patra grupă de funcții care figurează în fișa postului menționată anterior.
            56. În ceea ce privește al doilea argument al reclamantului, care se întemeiază pe fișele de post ale altor doi membri ai echipei sale, ambii funcționari, încadrați, unul, în gradul AD 12, iar celălalt, în gradul AD 13, trebuie arătat că sarcinile incluse în fișele respective coincid cu enumerarea funcțiilor postului de expert național detașat pe care reclamantul l‑a ocupat, însă diferă considerabil de cele enumerate în anunțul pentru ocuparea unui post vacant.
            57. În ceea ce privește al treilea argument invocat de reclamant, presupunând chiar că acesta a fost angajat pe un post ocupat anterior de un funcționar cu gradul AD 13, această împrejurare nu ar fi de natură să afecteze legalitatea deciziei de încadrare atacate, prin care reclamantul a fost încadrat în gradul de bază al grupei de funcții AD în urma anunțului pentru ocuparea unui post vacant la care a candidat (a se vedea în acest sens Hotărârea BV/Comisia, F‑133/11, EU:F:2013:199, punctele 64-67).
            58. În orice caz, funcțiile exercitate de reclamant în calitate de expert național detașat la SEAE, înainte de a fi angajat ca agent temporar al SEAE, nu pot fi luate în considerare în scopul unei comparații cu funcțiile exercitate în postul pe care îl ocupă în temeiul contractului de muncă în litigiu, întrucât, în calitate de expert național detașat, reclamantul nu se putea prevala de o încadrare în grad prin aplicarea statutului.
            59. În al patrulea și ultimul rând, sunt de asemenea sortite eșecului argumentele reclamantului în susținerea nelegalității deciziei de încadrare atacate, întemeiate, primul, pe faptul că anunțul pentru ocuparea unui post vacant ar permite funcționarilor încadrați într‑un interval de grade cuprins între gradul AD 5 și gradul AD 14 să candideze, iar al doilea, pe faptul că funcționarii care lucrează sau care au lucrat în cadrul aceluiași serviciu ca reclamantul și care se presupune că ar fi exercitat aceleași funcții erau încadrați într‑un grad superior celui în care a fost încadrat acesta.
            60. Astfel, de la modificarea statutului intervenită la 1 mai 2004, cu excepția gradelor AD 15 și AD 16, rezervate posturilor de director și/sau de director general, statutul nu a stabilit o corespondență între funcțiile exercitate și un anumit grad, ci a permis separarea între grad și funcție (Hotărârea Bouillez și alții/Consiliul, F‑53/08, EU:F:2010:37, punctul 54), având drept consecință faptul că funcționarii din cadrul grupei de funcții AD urmau o carieră liniară, care putea să progreseze de la gradul AD 5 la gradul AD 14, prin promovare.
            61. În speță, întrucât descrierea sarcinilor cuprinsă în anunțul de postul vacant corespundea funcțiilor de proiectare și de studiu, funcții care, potrivit articolului 5 alineatul (2) din statut se exercită de către personalul din grupa de funcții AD începând de la gradul AD 5, în mod întemeiat anunțul pentru ocuparea unui post vacant a prevăzut că funcționarii puteau candida pentru postul în cauză începând de la gradul AD 5 până la gradul AD 14 și că acel candidat selectat ar fi numit în gradul său.
            62. S‑a statuat deja că funcții identice sau similare pot fi exercitate de persoane cu grade diferite, astfel cum reiese din cuprinsul punctului A din anexa I la statut, care prevede, pentru majoritatea funcțiilor enumerate acolo, că acestea pot fi exercitate de funcționari cu grade diferite. Astfel, regula corespondenței dintre grad și post este încălcată numai dacă funcțiile exercitate sunt, în ansamblul lor, cu mult sub cele corespunzătoare gradului și postului funcționarului interesat (Hotărârea Z/Curtea de Justiție, F‑88/09 și F‑48/10, EU:F:2012:171, punctul 138, care face obiectul unui recurs la Tribunalul Uniunii Europene, cauza T‑88/13 P). Această jurisprudență, creată cu privire la funcționari, este aplicabilă și în cazul agenților temporari.
            63. În ceea ce privește argumentul reclamantului potrivit căruia încadrarea sa în gradul AD 5 ar fi o consecință a constrângerilor bugetare, este suficient să se constate că din dosar nu reiese că SEAE s‑ar fi întemeiat pe astfel de motive atunci când a decis că postul care urma să fie ocupat și care a făcut obiectul anunțului pentru ocuparea unui post vacant ar fi de gradul AD 5.
            64. Rezultă că reclamantul nu a reușit să demonstreze caracterul inadecvat al gradului AD 5 în raport cu funcțiile descrise în anunțul pentru ocuparea unui post vacant sau că postul pe care îl ocupă nu corespunde gradului în care a fost încadrat, întrucât s‑a limitat, în această privință, să facă simple afirmații cu privire la responsabilitățile pe care le exercită și la gradul deținut de unii dintre colegii săi funcționari.
            65. Prin urmare, primul aspect al motivului, întemeiat pe încălcarea principiului corespondenței între grad și post, precum și pe încălcarea articolului 5 din statut și a punctului A din anexa I la statut, trebuie respins.
            Cu privire la al treilea aspect al motivului, întemeiat pe încălcarea principiului egalității de tratament și pe interzicerea oricărei discriminări, precum și pe încălcarea articolului 6 alineatul (7) din Decizia 2010/427
            66. Reclamantul se prevalează de articolul 21 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, de articolul 1d din statut și de articolul 6 alineatul (7) din Decizia 2010/427 pentru a revendica egalitatea de tratament între agenții temporari și funcționari. În speță, din cuprinsul anunțului pentru ocuparea unui post vacant ar reieși că, pentru postul pe care a fost numit reclamantul, agenții temporari proveniți din serviciile diplomatice naționale ale statelor membre puteau fi recrutați numai în gradul AD 5, în timp ce, în ceea ce îi privește pe funcționari, aceștia puteau fi numiți de la gradul AD 5 până la gradul AD 14.
            67. Reclamantul consideră că o astfel de diferență de încadrare pentru a exercita aceleași funcții nu îndeplinește cerința accesului la posturi în condiții echivalente prevăzută la articolul 6 alineatul (7) din Decizia 2010/427. Reclamantul susține în această privință că intervalul de grade propus pentru recrutarea funcționarilor le permite acestora să își păstreze și să își valorifice vechimea, în timp ce membrii personalului din serviciile diplomatice ale statelor membre sunt împiedicați să se prevaleze de experiența lor, ceea ce conduce la o inegalitate de tratament ca urmare a originii lor în ceea ce privește condițiile de recrutare și de angajare, chiar dacă și unii, și ceilalți sunt supuși unei proceduri de selecție comune.
            68. Aceste argumente ale reclamantului nu pot fi admise.
            69. Astfel cum rezultă dintr‑o jurisprudență constantă, principiul nediscriminării se aplică numai persoanelor aflate în situații identice sau comparabile și necesită, pe de altă parte, ca diferențele de tratament dintre diferite categorii de funcționari sau de agenți temporari să fie justificate pe baza unui criteriu obiectiv și rezonabil și ca această diferență să fie proporțională cu scopul urmărit de diferențierea respectivă (Hotărârea Afari/BCE, T‑11/03, EU:T:2004:77, punctul 65 și jurisprudența citată). Există o încălcare a principiului egalității de tratament atunci când două categorii de persoane ale căror situații de fapt și de drept nu prezintă nicio diferență esențială sunt tratate în mod diferit și atunci când situații diferite sunt tratate în mod identic (Hotărârea Schönberger/Parlamentul, F‑7/08, EU:F:2009:10, punctul 45 și jurisprudența citată).
            70. În speță, este cert că, potrivit articolului 6 alineatul (7) din Decizia 2010/427, funcționarii Uniunii și membrii personalului din serviciile diplomatice naționale ale statelor membre au aceleași drepturi și obligații și sunt tratați în mod egal, în special în ceea ce privește eligibilitatea lor pentru ocuparea oricărei poziții în condiții echivalente.
            71. Din modul de redactare a anunțului pentru ocuparea unui post vacant reiese că atât lista condițiilor de admitere prevăzute, cât și criteriile de selecție erau aceleași pentru funcționarii Uniunii și pentru membrii personalului din serviciile diplomatice naționale ale statelor membre, singura diferență constând în a le impune acestora din urmă condițiile referitoare la naționalitate și la nivelul de studii pe care funcționarii din grupa de funcții AD trebuie să le îndeplinească în vederea recrutării lor. Prin urmare, este necesar să se afirme că anunțul pentru ocuparea unui post vacant nu a stabilit o distincție în ceea ce privește accesul la post în funcție de proveniența candidaților.
            72. În ceea ce privește gradul de încadrare, Tribunalul a constatat deja, la punctul 47 din prezenta hotărâre, că, în cazul în care candidatul reținut ar fi fost un funcționar cu gradul AD 5, acesta ar fi fost încadrat în același grad, care este gradul în care a fost încadrat reclamantul ca agent temporar. Prin urmare, anunțul pentru ocuparea unui post vacant nu stabilește o diferență în ceea ce privește încadrarea în gradul de bază al grupei de funcții AD potrivit căreia candidatul reținut să fie funcționar al Uniunii sau membru al personalului din serviciile diplomatice naționale ale statelor membre.
            73. Cu toate acestea, reclamantul se consideră victima unei discriminări ca urmare a faptului că un funcționar titular cu un grad superior gradului AD 5 și‑ar fi menținut gradul în cazul în care ar fi fost numit pe postul care face obiectul anunțului pentru ocuparea unui post vacant, în timp ce, cu o încadrare posibilă numai în gradul AD 5 pentru agenții temporari, el a fost împiedicat să își valorifice vechimea.
            74. Acest argument este sortit eșecului, întrucât funcționarii Uniunii și membrii personalului din serviciile diplomatice naționale ale statelor membre care sunt detașați la SEAE nu se află într‑o situație identică și nici similară din punctul de vedere al cadrului în care trebuie să evolueze cariera lor sau chiar al modului în care administrația lor de origine le ia în considerare vechimea.
            75. Astfel, pe de o parte, membrii personalului Secretariatului General al Consiliului, al Comisiei sau al SEAE, care puteau candida pentru postul care face obiectul anunțului pentru ocuparea unui post vacant dacă îndeplineau condiția de încadrare în grad, erau funcționari din grupa de funcții AD, care, ca atare, au vocația de a‑și continua cariera în cadrul instituțiilor Uniunii, exercitând în special funcții de proiectare și de studiu, de la gradul AD 5 până la gradul AD 14.
            76. În schimb, din cuprinsul articolului 50b din RAA rezultă că membrii personalului din serviciile diplomatice naționale ale statelor membre, deși sunt angajați în calitate de agenți temporari în temeiul articolului 2 litera (e) din RAA, trebuie să își continue cariera în administrația lor de origine, întrucât aceștia pot fi angajați de SEAE numai pentru o perioadă maximă de patru ani, care poate fi reînnoită o singură dată pentru o a doua perioadă maximă de patru ani, cu posibilitatea excepțională de prelungire suplimentară a contractului pentru doi ani, ceea ce înseamnă în total o detașare maximă de zece ani cu o garanție de reîncadrare imediată din partea statelor membre la sfârșitul perioadei de activitate a acestora în cadrul SEAE.
            77. Pe de altă parte, atunci când își exercită larga lor marjă de apreciere pentru a stabili corespondența dintre posturi și grade, în considerarea importanței sarcinilor conferite funcțiilor în cauză și având în vedere exclusiv interesul serviciului, instituțiile Uniunii trebuie să țină cont de faptul că, potrivit statutului, funcții identice sau similare pot fi exercitate de persoane cu grade diferite, astfel cum reiese din cuprinsul punctului A din anexa I la statut, care prevede, pentru majoritatea funcțiilor enumerate acolo, că acestea pot fi exercitate de funcționari cu grade diferite.
            78. În plus, din datele furnizate chiar de reclamant reiese că, pentru anul de promovare 2013, 15 funcționari ai SEAE erau promovabili la gradul AD 6, 18 funcționari erau promovabili la gradul AD 7, 15 funcționari erau promovabili la gradul AD 8, 26 de funcționari erau promovabili la gradul AD 9 și tot atâția erau promovabili la gradul AD 10, 47 de funcționari erau promovabili la gradul AD 11, 33 de funcționari erau promovabili la gradul AD 12, 130 de funcționari erau promovabili la gradul AD 13 și 102 funcționari erau promovabili la gradul AD 14. Deși este adevărat că aceste cifre nu coincid exact cu numărul de funcționari ai SEAE încadrați în fiecare grad, întrucât unii dintre funcționarii respectivi nu erau promovabili în cursul anului de promovare menționat, ele dovedesc corespunzător cerințelor legale că, dacă anunțul pentru ocuparea unui post vacant ar fi limitat posibilitatea de a‑și prezenta candidatura pentru postul care urma să fie ocupat numai la funcționarii SEAE cu gradul AD 5, aproape toți funcționarii SEAE ar fi fost excluși din procedura de selecție, având în vedere gradul ridicat în care sunt încadrați toți acești funcționari.
            79. În aceste condiții, în mod întemeiat și fără a încălca principiul egalității de tratament în ceea ce privește atât accesul la post în condiții echivalente între funcționarii Uniunii și membrii personalului din serviciile diplomatice naționale ale statelor membre, cât și încadrarea în grad a candidatului reținut, anunțul pentru ocuparea unui post vacant a putut să prevadă că recrutarea unui agent temporar s‑ar face în gradul AD 5, menționând în același timp că un funcționar al Uniunii încadrat între gradul AD 5 și gradul AD 14 va fi numit în gradul său.
            80. În consecință, al treilea aspect al motivului, întemeiat pe încălcarea principiului egalității de tratament și pe interzicerea oricărei discriminări, precum și pe încălcarea articolului 6 alineatul (7) din Decizia 2010/427, trebuie de asemenea respins.
            81. Rezultă din cele de mai sus că motivul unic întemeiat pe nelegalitatea anunțului pentru ocuparea unui post vacant este în parte inadmisibil și în parte nefondat.
            82. În consecință, concluziile în anularea deciziei de încadrare atacate trebuie respinse.
            Cu privire la concluziile în despăgubiri
            83. Reclamantul consideră că a suferit un prejudiciu material și moral. Primul ar rezulta din faptul că remunerația sa este direct legată de gradul său: dacă ar fi fost încadrat, de exemplu, în gradul AD 12, ar fi avut dreptul la dublul salariului pe care îl primește. De asemenea, încadrarea sa în gradul AD 5 poate avea repercusiuni negative asupra perspectivelor sale de carieră în cadrul SEAE, în special cu privire la mobilitatea sa, posibilitățile sale fiind limitate la alte posturi de același grad, și aceasta în pofida experienței, care i‑ar permite să candideze la posturi de un grad mult superior.
            84. În sfârșit, încadrarea în gradul AD 5 i‑ar fi cauzat un prejudiciu moral reclamantului în privința încrederii legitime pe care acesta era îndreptățit să o aibă față de angajatorul său, deși a ales voluntar să rămână la distanță de administrația sa națională de origine pentru a rămâne în funcție în cadrul SEAE.
            85. Potrivit unei jurisprudențe constante, atunci când prejudiciul invocat de un reclamant își are originea în adoptarea unei decizii care face obiectul unor concluzii în anulare, respingerea acestor concluzii în anulare atrage după sine, în principiu, respingerea concluziilor privind despăgubirile, acestea fiind în strânsă legătură (Hotărârea Arguelles Arias/Consiliul, F‑122/12, EU:F:2013:185, punctul 127).
            86. În speță, trebuie arătat că prejudiciul material și moral de care reclamantul se prevalează își are originea în comportamentul decizional al SEAE, care l‑a încadrat în gradul AD 5, contrar dorințelor și așteptărilor reclamantului. Or, din moment ce concluziile în anularea deciziei de încadrare atacate au fost respinse fără ca Tribunalul să constate o neregularitate în comportamentul decizional al SEAE, concluziile în despăgubiri ale reclamantului trebuie respinse.
            87. Rezultă din tot ceea ce precedă că acțiunea trebuie respinsă în întregime.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            88. Potrivit articolului 101 din Regulamentul de procedură, sub rezerva altor prevederi din capitolul 8 din titlul II al regulamentului menționat, partea care cade în pretenții suportă propriile cheltuieli de judecată și este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată efectuate de cealaltă parte. Potrivit articolului 103 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, în lipsa unor concluzii privind cheltuielile de judecată, fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.
            89. SEAE, deși legal citat, nu a depus memoriu în apărare și nu a solicitat pronunțarea cu privire la cheltuielile de judecată. În aceste condiții, conform articolului 103 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, trebuie să se decidă că fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive,
            TRIBUNALUL FUNCȚIEI PUBLICE (Camera a doua)
            declară și hotărăște:
            1) Respinge acțiunea.
            2) Fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.