title: Hotărârea Curții (Camera a zecea) din 14 noiembrie 2013.#Belgacom NV împotriva Interkommunale voor Teledistributie van het Gewest Antwerpen (INTEGAN) și alții.#Cerere de decizie preliminară formulată de Raad van State (Belgia).#Trimitere preliminară – Articolul 49 TFUE – Libertatea de stabilire – Articolul 56 TFUE – Libera prestare a serviciilor – Principiile egalității de tratament și nediscriminării – Obligația de transparență – Domeniu de aplicare – Convenție încheiată între entități publice dintr-un stat membru și o întreprindere din acest stat membru – Cesionarea de către aceste entități a activității lor de furnizare de servicii de televiziune, precum și, pentru o durată determinată, a dreptului exclusiv de utilizare a rețelelor lor de cablu unei întreprinderi din statul membru respectiv – Posibilitatea unui operator economic din același stat membru de a invoca articolele 49 TFUE și 56 TFUE în fața instanțelor din acest stat membru – Lipsa unei cereri de ofertă – Justificare – Existența unei convenții anterioare – Tranzacție destinată să pună capăt unui litigiu privind interpretarea acestei convenții – Risc de depreciere a activității cesionate.#Cauza C-221/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a zecea)
      14 noiembrie 2013 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Articolul 49 TFUE — Libertatea de stabilire — Articolul 56 TFUE — Libera prestare a serviciilor — Principiile egalității de tratament și nediscriminării — Obligația de transparență — Domeniu de aplicare — Convenție încheiată între entități publice dintr‑un stat membru și o întreprindere din acest stat membru — Cesionarea de către aceste entități a activității lor de furnizare de servicii de televiziune, precum și, pentru o durată determinată, a dreptului exclusiv de utilizare a rețelelor lor de cablu unei întreprinderi din statul membru respectiv — Posibilitatea unui operator economic din același stat membru de a invoca articolele 49 TFUE și 56 TFUE în fața instanțelor din acest stat membru — Lipsa unei cereri de ofertă — Justificare — Existența unei convenții anterioare — Tranzacție destinată să pună capăt unui litigiu privind interpretarea acestei convenții — Risc de depreciere a activității cesionate”
      În cauza C‑221/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Raad van State van België (Belgia), prin decizia din 2 mai 2012, primită de Curte la 11 mai 2012, în procedura

         Belgacom NV

      împotriva

         Interkommunale voor Teledistributie van het Gewest Antwerpen (Integan),

         Inter‑Media,

         West‑Vlaamse Energie- en Teledistributiemaatschappij (WVEM),

         Provinciale Brabantse Energiemaatschappij CVBA (PBE),

      cu participarea:

         Telenet NV,

         Telenet Vlaanderen NV,

         Telenet Group Holding NV,

      CURTEA (Camera a zecea),
      compusă din domnul A. Rosas, îndeplinind funcţia de preşedinte al Camerei a zecea, domnii D. Šváby (raportor) și C. Vajda, judecători,
      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Belgacom NV, de B. Schutyser, advocaat;

               —

               pentru Interkommunale voor Teledistributie van het Gewest Antwerpen (Integan), Inter‑Media, West‑Vlaamse Energie- en Teledistributiemaatschappij (WVEM) și Provinciale Brabantse Energiemaatschappij CVBA (PBE), de D. D’Hooghe și de P. Wytinck, advocaten;

               —

               pentru Telenet NV, Telenet Vlaanderen NV și Telenet Group Holding NV, de T. De Meese, advocaat;

               —

               pentru guvernul belgian, de J.‑C. Halleux și de C. Pochet, în calitate de agenți, asistați de S. Depré, avocat;

               —

               pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de C. Colelli, avvocato dello Stato;

               —

               pentru Comisia Europeană, de T. van Rijn, de I. Rogalski și de A. Tokár, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 49 TFUE și 56 TFUE.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Belgacom NV (denumită în continuare „Belgacom”), pe de o parte, și patru asociații intermunicipale, Interkommunale voor Teledistributie van het Gewest Antwerpen (Integan), Inter‑Media, West‑Vlaamse Energie- en Teledistributiemaatschappij (WVEM) și Provinciale Brabantse Energiemaatschappij CVBA (PBE) (denumite în continuare, împreună, „intermunicipalele”), pe de altă parte, cu privire la diverse decizii prin care acestea din urmă au aprobat încheierea, fără cerere de ofertă, a unor convenții care prevăd transferul către Telenet NV (denumită în continuare „Telenet”) al activității lor de furnizare de servicii de televiziune și de contracte de abonament de televiziune subscrise de clienții lor, precum și, pentru o durată determinată, a drepturilor accesorii asupra rețelelor de cablu ale acestora și acordarea unui drept de emfiteoză asupra rețelelor respective.

         Cadrul juridic

               3

               Articolul 1 din Directiva 2004/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii (JO L 134, p. 114, Ediție specială, 06/vol. 8, p. 116) cuprinde următoarele definiții:
               „[...]

                        (2)

                                 (a)

                                 «Contractele de achiziții publice» sunt contracte cu titlu oneros, încheiate în scris între unul sau mai mulți operatori economici și una sau mai multe autorități contractante și care au ca obiect execuția de lucrări, furnizarea de produse sau prestarea de servicii în sensul prezentei directive.

                           [...]

                                 (d)

                                 «Contractele de achiziții publice de servicii» sunt contracte de achiziții publice, altele decât contractele de achiziții publice de lucrări sau de bunuri, care au ca obiect prestarea de servicii prevăzute în anexa II.

                  [...]

                        (4)

                        «Concesionarea serviciilor» este un contract care prezintă aceleași caracteristici ca un contract de achiziții publice de servicii, cu excepția compensației pentru serviciile prestate, care poate consta fie exclusiv în dreptul de exploatare a serviciilor, fie în dreptul de exploatare și o plată.

                  [...]”

               4

               Conform articolului 17 din Directiva 2004/18, aceasta nu se aplică în cazul concesionărilor de servicii.

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               5

               Intermunicipalele au numai asociați de drept public. Acestea furnizau inițial servicii de difuzare prin cablu utilizând propriile rețele de cablu.

               6

               În anul 1996, acestea au achiziționat prin intermediul unei societăți cooperative de drept comun, Interkabel, o participație de 1,51 % din capitalul Telenet, cu ocazia creării acestei din urmă societăți, în schimbul aportului la aceasta a drepturilor de utilizare parțială a rețelelor lor de cablu pentru o durată de 50 de ani. Aceste drepturi de utilizare constau într‑un drept exclusiv de utilizare a acestor rețele pentru furnizarea serviciilor denumite „de telecomunicații punct‑la‑punct” și un drept neexclusiv cu privire la serviciile denumite „multimedia”, intermunicipalele păstrând dreptul exclusiv de a utiliza rețelele lor pentru furnizarea de servicii de radiodifuziune.

               7

               Actul de aport atribuia de asemenea în favoarea Telenet un drept de preempţiune în cazul cesionării drepturilor de proprietate asupra rețelelor de cablu ale intermunicipalelor și un drept preferenţial în cazul acordării în favoarea terților a unor drepturi de utilizare a acestora pentru furnizarea de „servicii multimedia”.

               8

               Ulterior, intermunicipalele au înființat grupul de interes economic IN‑DI în scopul furnizării în special de servicii de televiziune digitală interactive prin intermediul rețelelor lor de cablu.

               9

               Telenet a formulat o acțiune pe fond și o acțiune privind măsurile provizorii prin care urmărea interzicerea activității respective, pentru motivul că aceasta ar intra în domeniul „serviciilor de telecomunicații punct‑la‑punct” în sensul actului de aport din 1996. Statuând prin decizie provizorie, judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii a admis acțiunea supusă judecății. Ordonanța acestuia a fost atacată cu apel.

               10

               În același timp, au fost inițiate negocieri între toate părțile în cauză pentru a se ajunge la o tranzacție. Aceste negocieri au condus la încheierea unui acord de principiu pe care organele competente ale intermunicipalelor l‑au aprobat prin decizii adoptate în cursul lunii decembrie 2007.

               11

               Acest acord prevedea în special atribuirea în favoarea Telenet a unui drept de emfiteoză asupra rețelelor care aparțin intermunicipalelor pentru o perioadă de 38 de ani, care corespunde duratei reziduale a drepturilor de utilizare a acestora care îi fuseseră acordate inițial în cadrul actului de aport din 1996, în schimbul plății unor diverse contraprestații, în special pentru costuri şi amortizări, pentru investiţiile de capital, precum și pentru cheltuielile de administrare, de întreținere, de extindere şi de îmbunătăţire a acestor reţele. În acest mod, întreprinderea respectivă ar avea dreptul exclusiv de folosință asupra acestora din urmă pentru furnizarea de servicii de telefonie, de acces la internet, precum și de televiziune analogică, digitală și interactivă. Astfel, ea va putea să propună de la această dată, pe teritoriul acoperit de rețelele respective, o ofertă care corespunde standardelor comerciale actuale, denumită „triple play”, referitoare la furnizarea combinată a acestor servicii. Acordul amintit prevedea și, printre altele, transferul în favoarea Telenet al activității de furnizare de servicii de televiziune a intermunicipalelor și contracte de abonament pentru aceste servicii. Ansamblul contraprestațiilor avute în vedere era evaluat la 350 de milioane de euro.

               12

               Acordul de principiu amintit a condus la încheierea unui acord final (denumit în continuare „acordul în litigiu”). Valoarea globală a contraprestațiilor datorate de Telenet a ajuns totuși la 425 de milioane de euro, deci cu 5 milioane de euro în plus față de cuantumul unei oferte calificate drept „neobligatorie”, prezentată din inițiativa Belgacom în vederea achiziționării activităților de distribuție a semnalelor de televiziune analogică și digitală ale intermunicipalelor și a contractelor de abonament la aceste servicii, precum și a unor drepturi neexclusive de utilizare a rețelelor de cablu ale intermunicipalelor pentru furnizarea de servicii de difuzare prin cablu. Acest ultim acord a fost finalizat în urma unei noi serii de decizii adoptate de intermunicipale în cursul lunii iunie 2008.

               13

               Aceste din urmă decizii, ca și cele menționate la punctul 10 din prezenta hotărâre, au făcut obiectul unei acțiuni a Belgacom în fața Raad van State van België (Consiliul de Stat din Belgia).

               14

               În prealabil, această societate a interpelat intermunicipalele cu privire la încheierea acordului de principiu, exprimându‑și interesul pentru achiziționarea anumitor drepturi al căror transfer era prevăzut de acest acord. Ca răspuns, intermunicipalele au arătat că Belgacom nu putea fi considerată drept un interlocutor potențial, având în vedere restricțiile cuprinse în actul de aport din 1996, precum și faptul că, dacă s‑ar transfera societății respective drepturile în cauză, ar însemna să se asigure acesteia o situație de monopol, întrucât Belgacom oferea deja servicii de televiziune complete prin intermediul propriei rețele pe teritoriul acoperit de rețelele de cablu ale intermunicipalelor. Belgacom a replicat în această privință că ultimele rețele puteau face obiectul unei utilizări partajate care ar permite menținerea unei concurențe efective. Ulterior, însă înainte de încheierea acordului în litigiu, Belgacom a făcut oferta amintită la punctul 12 din prezenta hotărâre.

               15

               În cadrul procedurii principale, Belgacom își întemeiază acțiunile în special pe articolele 43 CE și 49 CE, cărora le corespund în prezent articolul 49 TFUE şi, respectiv, articolul 56 TFUE. Aceasta susține că principiile egalităţii de tratament și nediscriminării, precum și principiul proporționalității se impun indiferent care ar fi calificarea dată acordului în litigiu și că nu există niciun motiv imperativ de interes general de natură să justifice faptul că nu a fost organizată o cerere de ofertă înainte de încheierea acordului în litigiu.

               16

               Intermunicipalele, dimpotrivă, susțin că aplicarea principiului egalităţii nu exclude posibilitatea ca un contract precum cel în discuție în litigiul principal să poată fi încheiat fără o procedură de atribuire deschisă concurenței dacă autoritatea publică care are inițiativa acesteia are motive precise pentru a proceda astfel, motive care, fără a fi legate în mod necesar de interesul general, sunt reale în fapt şi admisibile în drept, ceea ce corespunde noțiunii de „împrejurări obiective” în sensul jurisprudenței Curții. Aceasta ar fi situația în speță, având în vedere, pe de o parte, drepturile preferențiale și de preempțiune de care dispunea Telenet în temeiul actului de aport din 1996, care trebuiau considerate drept constitutive ale unui drept exclusiv care exclude o concurență efectivă, și, pe de altă parte, litigiul existent între intermunicipale și Telenet cu privire la conținutul acestui act de aport, ținând seama de durata previzibilă a procedurilor și de riscul unor sancțiuni dure la care s‑ar fi expus intermunicipalele în cazul în care s‑ar fi statuat printr‑o decizie definitivă că au încălcat acest act.

               17

               Instanța de trimitere arată că toate părţile din procedura principală admit că acordul în litigiu nu intră în domeniul de aplicare al uneia dintre directivele din materia achizițiilor publice. Potrivit instanței respective, indiferent de calificarea acordului în litigiu, deciziile adoptate de intermunicipale referitoare la acesta se înscriu în cadrul unei intervenții publice destinate să reglementeze desfășurarea unei activități economice, iar puterea discreționară de care dispune autoritatea în acest cadru este limitată de principiul egalității și de obligația de transparență. Pe de altă parte, aceasta consideră că, ținând seama de importanța operațiunii în cauză, este probabil ca, în cazul unei cereri de ofertă, să își exprime interesul întreprinderi stabilite în străinătate.

               18

               Această instanță constată că încheierea acordului în litigiu a fost justificată de voința de a pune capăt litigiului intervenit între intermunicipale și Telenet cu privire la conținutul actului de aport din 1996 și că acest litigiu rezulta exclusiv dintr‑o evoluție tehnologică pe care părțile contractante nu puteau să o prevadă la data la care actul a fost încheiat. În mod concret, repartizarea drepturilor de utilizare a rețelelor de cablu ale intermunicipalelor, astfel cum a fost realizată prin actul menționat, nu permitea niciuneia dintre părți să ofere servicii de televiziune complete, serviciile de televiziune interactivă făcând obiectul drepturilor exclusive ale Telenet, în timp ce numai intermunicipalele aveau dreptul de a exploata serviciile de difuzare prin cablu.

               19

               Cu toate acestea, instanța menționată constată și că acordul în litigiu depășește ceea ce este necesar pentru a pune capăt litigiului respectiv, modificând radical repartizarea drepturilor de utilizare a rețelelor de cablu ale intermunicipalelor prevăzută în actul de aport din 1996, prin acordarea în favoarea Telenet a unor drepturi care nu îi erau atribuite inițial și care nu făceau obiectul litigiului. Grație acestui acord, în schimbul plății unei contraprestații de 425 de milioane de euro, Telenet are în prezent un drept global de utilizare exclusivă a rețelelor respective care îi permite să propună pe teritoriul acoperit de aceste rețele, care reprezintă aproximativ o treime din zona sa de activitate, servicii complete de televiziune și, în consecință, o ofertă „triple play” care corespunde standardelor comerciale actuale, în același mod în care proceda deja pe celelalte două treimi din zona sa de activitate.

               20

               Instanța de trimitere consideră în plus că existența actului de aport din 1996 nu poate, prin ea însăși, să fie considerată drept o justificare a încheierii acordului în litigiu. Astfel, pe de o parte, ar fi putut să fie creat un sistem de utilizare partajată a rețelei de cablu. Pe de altă parte, drepturile preferențiale și de preempțiune de care dispune Telenet în temeiul acestui act nu au o natură care să împiedice ca mai mulți candidați să fie tratați în mod egal și, în consecință, ca ofertele lor să fie supuse unei examinări comparative reale.

               21

               Această instanță ridică problema dacă contextul general, caracterizat, în afara actului de aport din 1996, de un diferend intervenit ulterior cu privire la conținutul acestui act ca urmare a evoluțiilor tehnologice și de decizia judecătorească intervenită în cadrul acestui diferend, nu ar putea constitui un motiv justificativ pentru lipsa unei cereri de ofertă. Astfel, pe de o parte, transferul în favoarea unui terț al drepturilor care ar fi fost cedate Telenet prin actul respectiv ar fi născut în mod necesar noi litigii și ar fi intensificat insecuritatea juridică. Pe de altă parte, lipsa unei soluții cu privire la diferendul cu Telenet ar fi avut drept consecință ca intermunicipalele să nu fi fost în măsură să furnizeze servicii de televiziune complete o lungă perioadă, ceea ce nu numai că ar fi provocat un prejudiciu economic important, întrucât Belgacom putea, în ceea ce o privește, să ocupe piața, dar ar fi fost și de natură să afecteze consumatorii.

               22

               Într‑un astfel de context, instanța menționată ia în considerare posibilitatea ca acordul în litigiu, care materializează tranzacția care pune capăt diferendului intervenit între Telenet și intermunicipale, să poată fi considerat drept o completare legitimă a actului de aport din 1996, mai curând decât o convenție autonomă care poate fi încheiată numai cu respectarea articolelor 49 TFUE și 56 TFUE.

               23

               În sfârșit, instanța de trimitere arată că, în Hotărârea din 21 iulie 2005, Coname (C-231/03, Rec., p. I-7287, punctul 19), Curtea a evocat posibilitatea de a justifica o diferență de tratament constitutivă a unei discriminări indirecte pe motiv de naționalitate, care rezultă din atribuirea directă a unei concesiuni de servicii, prin „împrejurări obiective”. Instanța de trimitere ridică totuși problema conținutului acestei noțiuni în raport cu cel al noțiunii „motive imperative de interes general”.

               24

               În acest context, Raad van State van België a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolele 49 TFUE sau 56 TFUE trebuie interpretate în sensul că o întreprindere stabilită în Belgia poate invoca în faţa unei instanţe belgiene normele fundamentale ale dreptului Uniunii, în special obligaţia de transparenţă care rezultă din articolele sus‑menţionate, în legătură cu o convenție care nu se înscrie în domeniul de aplicare al uneia dintre directivele privind achiziţiile publice şi prin care o autoritate belgiană transferă unei alte întreprinderi belgiene anumite drepturi fără să fi organizat în prealabil o cerere de ofertă?

                        2)

                        Obiectivul de a nu încălca un cadru contractual existent care în sine nu este contestat şi care are un caracter foarte particular, dintre o persoană juridică de drept public şi o întreprindere de drept privat care nu se află sub controlul celei dintâi, sau încheierea unei tranzacţii ori a unei înțelegeri menite să soluţioneze un litigiu existent privind interpretarea cadrului contractual sus‑menţionat – înțelegere care porneşte de la drepturile care le‑au fost recunoscute părţilor printr‑o hotărâre provizorie pronunţată de instanţă în cadrul procedurii măsurilor provizorii şi în absenţa căreia activitatea […] respectivă [a acestei persoane juridice] ar fi serios afectată, valoarea sa ar putea fi considerabil diminuată, iar între timp consumatorii ar putea fi privați de serviciile în cauză – pot fi considerate un motiv imperativ de interes general sau cel puţin o împrejurare obiectivă care îndreptăţeşte persoanele juridice de drept public ca, în mod excepţional şi prin derogare de la principiul egalităţii de tratament şi de la interdicţia discriminării pe motiv de naționalitate, consacrate la articolele 49 TFUE şi 56 TFUE, precum şi de la obligaţia de transparenţă care rezultă din aceste principii, să atribuie direct contractul, fără să organizeze cerere de ofertă?

                        3)

                        În măsura în care răspunsul la a doua întrebare poate fi afirmativ: pentru a nu limita libertăţile fundamentale consacrate prin dreptul Uniunii mai mult decât este necesar pentru atingerea obiectivului urmărit, tranzacţia sau înțelegerea sus‑menţionate trebuie să se limiteze la ceea ce este strict necesar pentru soluţionarea litigiului care a luat naştere sau – având în vedere viitoarele diferende legate în mod rezonabil şi logic de litigiul respectiv – părţile pot încheia o înțelegere de mai mare întindere, prin care să fie asigurată respectarea intereselor consumatorilor şi care să includă în acelaşi timp maximizarea valorii activităţii în cauză transferate?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               25

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolele 49 TFUE și 56 TFUE trebuie interpretate în sensul că un operator economic dintr‑un stat membru poate invoca în fața instanțelor din acest stat membru încălcarea obligației de transparență care rezultă din articolele respective în cazul încheierii unei convenții prin care una sau mai multe entități publice din statul membru în cauză cesionează cu titlu oneros unui operator economic din același stat membru în special dreptul exclusiv de exploatare a rețelelor de difuzare prin cablu, precum și activitatea lor de furnizare de servicii de televiziune și contractele de abonament aferente acestei activități.

               26

               Este necesar să se constate că, independent de modalitățile practice și de calificările stabilite de părți, întrucât transferă în favoarea Telenet activitatea de furnizare de servicii de televiziune a intermunicipalelor și conferă acesteia, mai ales în vederea desfășurării activității respective, dreptul exclusiv de exploatare a rețelelor de cablu ale intermunicipalelor, o convenție precum acordul în litigiu ar trebui să fie analizată ca o concesionare de servicii în sensul articolului 1 alineatul (4) din Directiva 2004/18.

               27

               Astfel, pe de o parte, întrucât obligă cesionarul să desfășoare activitatea cesionată, o asemenea convenție constituie o achiziție publică privind furnizarea de servicii prevăzute în anexa II la Directiva 2004/18, cu excepția modului de remunerare, contraprestația furnizării de servicii de televiziune constând în dreptul de exploatare a activității în cauză, în conformitate cu definiția prevăzută la articolul menționat 1 alineatul (4). Pe de altă parte, condiția potrivit căreia riscul aferent exploatării acestei activități trebuie transferat concesionarului (a se vedea în acest sens în special Hotărârea din 11 iunie 2009, Hans & Christophorus Oymanns, C-300/07, Rep., p. I-4779, punctul 72, precum și Hotărârea din 10 martie 2011, Privater Rettungsdienst und Krankentransport Stadler, C-274/09, Rep., p. I-1335, punctul 26 și jurisprudența citată) este îndeplinită de asemenea în cadrul acestei convenții.

               28

               Or, în pofida excluderii concesionării de servicii din domeniul de aplicare al Directivei 2004/18 în temeiul articolului 17 din aceasta, autoritățile publice care atribuie o astfel de concesiune sunt obligate să respecte normele fundamentale ale Tratatului FUE, principiile nediscriminării pe motiv de naționalitate și egalității de tratament, precum și obligația de transparență care rezultă din acestea, din moment ce concesiunea respectivă prezintă un interes transfrontalier cert (a se vedea în acest sens în special Hotărârea din 17 iulie 2008, ASM Brescia, C-347/06, Rep., p. I-5641, punctele 58 și 59, precum și jurisprudența citată).

               29

               În ceea ce privește existența unui interes transfrontalier cert, aceasta poate rezulta în special din importanța economică a convenției a cărei încheiere este protejată, din locul de executare a acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea ASM Brescia, citată anterior, punctul 62 și jurisprudența citată) sau și din caracteristicile tehnice (a se vedea prin analogie Hotărârea din 15 mai 2008, SECAP și Santorso, C-147/06 și C-148/06, Rep., p. I-3565, punctul 24).

               30

               Revine instanței de trimitere să procedeze la o apreciere nuanțată a tuturor elementelor relevante în această privință (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 decembrie 2009, Serrantoni și Consorzio stabile edili, C-376/08, Rep., p. I-12169, punctul 25 și jurisprudența citată), ceea ce aceasta pare să fi făcut în speță, întrucât a constatat că, având în vedere importanța convenției în discuție în litigiul principal, este probabil ca, în cazul unei cereri de ofertă, să își fi exprimat interesul întreprinderi stabilite în alte state membre.

               31

               Trebuie să se precizeze și că există un interes transfrontalier cert fără să fie necesar ca un operator economic să își fi manifestat efectiv interesul. Acest lucru este valabil în special atunci când, la fel ca în cadrul cauzei principale, litigiul privește lipsa de transparență care a însoțit convenția în cauză. Astfel, într‑o asemenea situație, operatorii economici stabiliți în alte state membre nu au o posibilitate reală de a își manifesta interesul în vederea obținerii acestei concesiuni (a se vedea în acest sens Hotărârea Coname, citată anterior, punctul 18, și Hotărârea din 13 octombrie 2005, Parking Brixen, C-458/03, Rec., p. I-8585, punctul 55).

               32

               În plus, odată stabilită existența unui interes transfrontalier cert cu privire la atribuirea unei anumite concesiuni de servicii, de obligația de transparență care revine autorității concedente beneficiază oricare potențial ofertant (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 aprilie 2010, Wall, C-91/08, Rep., p. I-2815, punctul 36), chiar dacă acesta este stabilit în același stat membru ca autoritatea respectivă.

               33

               În orice caz, trebuie să se precizeze că dreptul Uniunii ar impune aceleași cerințe autorității concedente dacă convenția în discuție în litigiu principal nu ar obliga cesionarul să desfășoare activitatea cesionată, astfel încât această convenție ar presupune, așadar, o autorizare de a desfășura o activitate economică. Astfel, o asemenea autorizare nu se diferențiază de o concesiune de servicii în ceea ce privește obligația de a respecta normele fundamentale ale tratatului și principiile care decurg din acesta, din moment ce desfășurarea acestei activități este de natură să intereseze în mod potențial operatori economici stabiliți în alte state membre (a se vedea în acest sens în special Hotărârea din 3 iunie 2010, Sporting Exchange, C-203/08, Rep., p. I-4695, punctele 46 și 47, precum și Hotărârea din 9 septembrie 2010, Engelmann, C-64/08, Rep., p. I-8219, punctele 51-53).

               34

               Având în vedere toate considerațiile precedente, trebuie să se răspundă la prima întrebare adresată că articolele 49 TFUE și 56 TFUE trebuie interpretate în sensul că un operator economic dintr‑un stat membru poate invoca în fața instanțelor din acest stat membru încălcarea obligației de transparență ce rezultă din aceste articole, care ar fi fost săvârșită în cadrul încheierii unei convenții prin care una sau mai multe entități publice din statul membru în cauză fie au atribuit unui operator economic din același stat membru o concesiune de servicii care prezintă un interes transfrontalier cert, fie au acordat unui operator economic dreptul exclusiv de desfășurare a unei activități economice care prezintă un astfel de interes.

         Cu privire la a doua întrebare

               35

               Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolele 49 TFUE și 56 TFUE trebuie interpretate în sensul că împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal pot fi considerate drept motive imperative de interes general sau împrejurări obiective de natură să justifice atribuirea directă de către entități publice, unui operator economic, a unei concesiuni de servicii privind o activitate de furnizare de servicii de televiziune desfășurată de aceste entități prin intermediul rețelelor de cablu care le aparțin, prin derogare de la principiile egalităţii de tratament şi nediscriminării consacrate de articolele menționate.

               36

               Împrejurările astfel vizate sunt voința de a respecta anumite drepturi pe care, printr‑o convenție preexistentă, entitățile în cauză le‑au acordat acestui operator cu privire la utilizarea rețelelor de cablu respective, precum și voința de a încheia o tranzacție pentru a pune capăt unui litigiu referitor la conținutul acestor drepturi, ținând seama de o hotărâre provizorie pronunţată de instanţă, evitând în același timp deprecierea activității amintite de furnizare a serviciilor de televiziune desfășurate de entitățile respective prin intermediul rețelelor în cauză și permițând ca o ofertă comercială completă să fie propusă abonaților acestor servicii.

               37

               Trebuie amintit că, în măsura în care o concesiune de servicii prezintă un interes transfrontalier cert, atribuirea sa, în lipsa oricărei transparențe, unei întreprinderi situate în statul membru în a cărui jurisdicție se află autoritatea contractantă constituie o diferență de tratament în detrimentul întreprinderilor situate într‑un alt stat membru care pot să fie interesate de această concesiune. Prin excluderea tuturor întreprinderilor respective, o astfel de diferență de tratament este în principal în defavoarea acestora din urmă și, în consecință, constituie o discriminare indirectă în funcție de naționalitate, interzisă, în principiu, în temeiul articolelor 49 TFUE și 56 TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea ASM Brescia, citată anterior, punctele 59 și 60, precum și jurisprudența citată).

               38

               Prin excepție, o astfel de măsură poate fi admisă în temeiul unuia dintre motivele prevăzute la articolul 52 TFUE sau poate fi justificată, conform jurisprudenței Curții, de motive imperative de interes general (a se vedea prin analogie Hotărârea Engelmann, citată anterior, punctele 51 și 57, precum și jurisprudența citată, și Hotărârea din 10 mai 2012, Duomo Gpa și alții, C‑357/10-C‑359/10, punctul 39, precum și jurisprudența citată). În această ultimă privință, din coroborarea punctelor 51 și 57 din Hotărârea Engelmann, citată anterior, reiese că nu trebuie să se facă distincție între împrejurările obiective și motivele imperative de interes general. Astfel, asemenea împrejurări trebuie să constituie, în ultimă instanță, un motiv imperativ de interes general.

               39

               Or, motivele menționate în prezenta întrebare preliminară, indiferent dacă sunt luate în considerare în mod izolat sau împreună, nu pot fi considerate drept motive imperative de interes general.

               40

               Desigur, trebuie să se admită că principiul securității juridice, care este un principiu general al dreptului Uniunii, este de natură să justifice ca efectele juridice ale unei convenții să fie respectate, inclusiv, în măsura în care acest principiu impune, în cazul unei convenții încheiate înainte ca Curtea să se fi pronunțat asupra implicațiilor dreptului primar cu privire la convențiile de acest tip și care, ulterior, se dovedește a fi contrară unora dintre implicațiile respective (a se vedea în acest sens Hotărârea ASM Brescia, citată anterior, punctele 69 și 70). Cu toate acestea, principiul menționat nu poate fi invocat pentru a da unei convenții o extindere contrară principiilor egalității de tratament și nediscriminării, precum și obligației de transparență care rezultă din acestea. Este indiferent, în această privință, că această extindere poate constitui o soluție rezonabilă aptă să pună capăt unui litigiu intervenit între părțile în cauză, din motive total independente de voința lor, cu privire la conținutul convenției existente între acestea.

               41

               Pe de altă parte, în ceea ce privește riscul de depreciere a unei activități de natură economică desfășurate de o entitate publică în temeiul unui cadru convențional preexistent care se dovedește necorespunzător ținând seama de evoluția contextului tehnico‑comercial, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că rațiuni de natură economică nu pot fi admise ca motive imperative de interes general de natură să justifice o restricție privind o libertate fundamentală garantată de tratat (a se vedea Hotărârea din 16 februarie 2012, Costa și Cifone, C‑72/10 și C‑77/10, punctul 59 și jurisprudența citată).

               42

               În această privință, este necesar să se constate că împrejurarea că încheierea acordului în litigiu ar coincide cu interesul consumatorilor, care, în lipsa acordului, nu ar putea beneficia de televiziune interactivă sau de o ofertă combinată de servicii atractivă din punct de vedere comercial, nu se distinge în mod real de motivul privind deprecierea activității respective, ci este, dimpotrivă, strâns legată de acesta. Astfel, această împrejurare nu privește toți consumatorii prezenți pe teritoriul acoperit de rețelele de cablu ale intermunicipalelor, ci numai pe cei care au abonament la serviciile de televiziune care erau furnizate de acestea din urmă în cadrul activității a cărei cesionare în favoarea Telenet constituie obiectul cauzei principale, iar imposibilitatea ca intermunicipalele să propună acestor abonați anumite servicii ca urmare a repartizării drepturilor de utilizare a rețelelor de cablu reglementate prin actul de aport din 1996 explică pierderea de atractivitate a ofertei comerciale pe care o pot prezenta pe piață și, așadar, deprecierea activității respective.

               43

               În sfârșit, este necesar să se precizeze că considerații care, luate în calcul în mod izolat, nu constituie motive imperative de interes general care să justifice nerespectarea principiilor egalității de tratament și nediscriminării, precum și a obligației de transparență nu pot dobândi această calitate prin simplul fapt al cumulării lor.

               44

               Având în vedere toate considerațiile precedente, trebuie să se răspundă la a doua întrebare adresată că articolele 49 TFUE și 56 TFUE trebuie interpretate în sensul că:

                        —

                        voința de a nu încălca anumite drepturi pe care, printr‑o convenție preexistentă, entități publice le‑au acordat unui operator economic cu privire la utilizarea rețelelor de cablu care le aparțin nu poate justifica să se dea acestei convenții o extindere contrară dreptului Uniunii sub forma unei atribuiri directe a unei concesiuni de servicii sau a unui drept exclusiv de a desfășura o activitate care prezintă un interes transfrontalier cert, chiar dacă aceasta ar fi în vederea soluționării unui litigiu intervenit între părțile în cauză, din motive total independente de voința lor, cu privire la conținutul acestei convenții;

                        —

                        motive de natură economică, precum voința de a evita deprecierea unei activități economice, nu constituie motive imperative de interes general de natură să justifice atribuirea directă a unei concesiuni de servicii privind această activitate sau a unui drept exclusiv de a desfășura activitatea respectivă și care prezintă un interes transfrontalier cert, prin derogare de la principiile egalităţii de tratament şi nediscriminării consacrate de articolele menționate.

         Cu privire la a treia întrebare

               45

               Având în vedere răspunsul dat la a doua întrebare, nu este necesar să se răspundă la a treia întrebare adresată.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               46

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a zecea) declară:

                           1)

                           Articolele 49 TFUE și 56 TFUE trebuie interpretate în sensul că un operator economic dintr‑un stat membru poate invoca în fața instanțelor din acest stat membru încălcarea obligației de transparență ce rezultă din aceste articole, care ar fi fost săvârșită în cadrul încheierii unei convenții prin care una sau mai multe entități publice din statul membru în cauză fie au atribuit unui operator economic din același stat membru o concesiune de servicii care prezintă un interes transfrontalier cert, fie au acordat unui operator economic dreptul exclusiv de desfășurare a unei activități economice care prezintă un astfel de interes.

                           2)

                           Articolele 49 TFUE și 56 TFUE trebuie interpretate în sensul că:

                                 —

                                    voința de a nu încălca anumite drepturi pe care, printr‑o convenție preexistentă, entități publice le‑au acordat unui operator economic cu privire la utilizarea rețelelor de cablu care le aparțin nu poate justifica să se dea acestei convenții o extindere contrară dreptului Uniunii sub forma unei atribuiri directe a unei concesiuni de servicii sau a unui drept exclusiv de a desfășura o activitate care prezintă un interes transfrontalier cert, chiar dacă aceasta ar fi în vederea soluționării unui litigiu intervenit între părțile în cauză, din motive total independente de voința lor, cu privire la conținutul acestei convenții;

                                 —

                                    motive de natură economică, precum voința de a evita deprecierea unei activități economice, nu constituie motive imperative de interes general de natură să justifice atribuirea directă a unei concesiuni de servicii privind această activitate sau a unui drept exclusiv de a desfășura activitatea respectivă și care prezintă un interes transfrontalier cert, prin derogare de la principiile egalităţii de tratament şi nediscriminării consacrate de articolele menționate.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: neerlandeza.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 30 ianuarie 2008.#Ioannis Terezakis împotriva Comisiei Comunităților Europene.#Acces la documente - Regulamentul (CE) nr. 1049/2001 - Documente privind construirea noului aeroport internațional din Atena la Sparta - Refuz de a acorda accesul - Excepția privind protecția intereselor comerciale - Excepția privind protecția obiectivelor activităților de audit - Acces parțial.#Cauza T-380/04.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 30 ianuarie 2008 – Terezakis/Comisia
      (Cauza T‑380/04)
      „Acces la documente – Regulamentul (CE) nr. 1049/2001 – Documente privind construirea noului aeroport internațional din Atena la Sparta – Refuz de a acorda accesul – Excepția privind protecția intereselor comerciale – Excepția privind protecția obiectivelor activităților de audit – Acces parțial”
      Comunitățile Europene – Instituții – Drept de acces al publicului la documente – Regulamentul nr. 1049/2001 [art. 253 CE; Regulamentul nr. 1049/2001 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 2 alin.
         (3) și art. 4, alin. (1)-(6)] (a se vedea punctele 38-46, 53-67, 69-73, 85-105, 153-155 și 163)

      Obiectul

               Cerere de anulare a Deciziei Comisiei din 12 iulie 2004 prin care se refuză accesul la anumite documente privind construirea
                  noului aeroport internațional din Atena la Sparta

            Dispozitivul

                  1)

                  	Anulează Decizia Comisiei din 12 iulie 2004, întrucât privește refuzul de a acorda reclamantului accesul la contractul din
                     14 iunie 1996 semnat între Athens International Airport SA și un consorțiu de societăți conduse de Hochtief AG.

                  2)

                  	Respinge celelalte capete de cerere.

                  3)

                  	Domnul Ioannis Terezakis suportă jumătate din propriile cheltuieli de judecată.

                  4)

                  	Comisia suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și jumătate din cheltuielile de judecată efectuate de domnul Terezakis.


title: Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 15 mai 2008.#SECAP SpA (C-147/06) și Santorso Soc. coop. arl (C-148/06) împotriva Comune di Torino.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Consiglio di Stato - Italia.#Contracte de achiziții publice de lucrări - Atribuirea contractelor - Oferte anormal de scăzute - Modalități de excludere - Contracte de lucrări care nu ating pragurile prevăzute prin Directivele 93/37/CEE și 2004/18/CE - Obligații ale autorității contractante care rezultă din principiile fundamentale ale dreptului comunitar.#Cauze conexate C-147/06 și C-148/06.

text:
      Cauzele conexate C‑147/06 și C‑148/06
      SECAP SpA și Santorso Soc. coop. arl
      împotriva
      Comune di Torino
      (cereri de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulate de Consiglio di Stato)
      „Contracte de achiziții publice de lucrări − Atribuirea contractelor − Oferte anormal de scăzute − Modalități de excludere
         − Contracte de lucrări care nu ating pragurile prevăzute prin Directivele 93/37/CEE și 2004/18/CE − Obligații ale autorității
         contractante care rezultă din principiile fundamentale ale dreptului comunitar”

      Sumarul hotărârii
      Drept comunitar – Principii – Egalitate de tratament – Discriminare pe motiv de cetățenie sau naționalitate
      (art. 12 CE, 43 CE și 49 CE)
      Normele fundamentale din tratat referitoare la libertatea de stabilire și la libertatea de a presta servicii, precum și principiul
         general al nediscriminării se opun unei reglementări naționale care, în ceea ce privește contractele cu o valoare inferioară
         pragului stabilit la articolul 6 alineatul (1) litera (a) din Directiva 93/37, astfel cum a fost modificată prin Directiva
         97/52, și care prezintă un interes transfrontalier cert, impune în mod imperativ autorităților contractante, în cazul în care
         numărul ofertelor valabile este mai mare de cinci, să procedeze la excluderea din oficiu a ofertelor considerate anormal de
         scăzute în raport cu prestația de furnizat, potrivit unui criteriu matematic prevăzut prin această reglementare, fără a lăsa
         autorităților contractante respective nicio posibilitate de a verifica elementele acestor oferte prin solicitarea de detalii
         cu privire la acestea de la ofertanții în cauză. Nu aceasta ar fi situația în cazul în care o reglementare națională sau locală
         ori autoritatea contractantă respectivă, din cauza numărului excesiv de ridicat de oferte care ar putea obliga această autoritate
         contractantă să procedeze la verificarea, în contradictoriu, a unui număr de oferte atât de ridicat, încât aceasta ar depăși
         capacitatea sa administrativă sau ar fi susceptibilă, din cauza întârzierii pe care verificarea respectivă ar putea‑o ocaziona,
         să pună în pericol realizarea proiectului, ar stabili un prag rezonabil dincolo de care s‑ar aplica excluderea din oficiu
         a ofertelor anormal de scăzute.

      (a se vedea punctul 35 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      15 mai 2008(*)

      „Contracte de achiziții publice de lucrări − Atribuirea contractelor − Oferte anormal de scăzute − Modalități de excludere
         − Contracte de lucrări care nu ating pragurile prevăzute prin Directivele 93/37/CEE și 2004/18/CE − Obligații ale autorității
         contractante care rezultă din principiile fundamentale ale dreptului comunitar”

      În cauzele conexate C‑147/06 și C‑148/06,
      având ca obiect două cereri de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulate în temeiul articolului 234 CE de Consiglio
         di Stato (Italia), prin Deciziile din 25 octombrie 2005, primite de Curte la 20 martie 2006, în procedurile

      SECAP SpA (C‑147/06),
      împotriva
      Comune di Torino,
      cu participarea:
      Tecnoimprese Srl,
      Gambarana Impianti Snc,
      ICA Srl,
      Cosmat Srl,

      Consorzio Ravennate,
      ARCAS SpA,
      Regione Piemonte,

      și
      Santorso Soc. coop. arl (C‑148/06)
      împotriva
      Comune di Torino,
      cu participarea:
      Bresciani Bruno Srl,
      Azienda Agricola Tekno Green Srl,
      Borio Giacomo Srl,
      Costrade Srl,
      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul G. Arestis, președintele Camerei a opta, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a patra, doamna R.
         Silva de Lapuerta, domnii E. Juhász (raportor), J. Malenovský și T. von Danwitz, judecători,

      avocat general: domnul D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 25 octombrie 2007,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru SECAP SpA, de F. Videtta, avvocato;
      –        pentru Santorso Soc. coop. arl, de B. Amadio, L. Fumarola și S. Bonatti, avvocati;
      –        pentru Comune di Torino, de M. Caldo, A. Arnone și M. Colarizi, avvocati;
      –        pentru guvernul italian, de domnul I. M. Braguglia, în calitate de agent, asistat de domnii D. Del Gaizo și F. Arena, avvocati
         dello Stato;

      –        pentru guvernul german, de domnul M. Lumma, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul francez, de domnii G. de Bergues și J.‑C. Gracia, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul lituanian, de domnul D. Kriaučiūnas, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul olandez, de doamna H. G. Sevenster și de domnul P. van Ginneken, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul austriac, de domnul M. Fruhmann, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul slovac, de domnul R. Procházka, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnul X. Lewis și de doamna D. Recchia, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 27 noiembrie 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererile de pronunțare a unei hotărâri preliminare privesc interpretarea articolului 30 alineatul (4) din Directiva 93/37/CEE
         a Consiliului din 14 iunie 1993 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări
         (JO L 199, p. 54), astfel cum a fost modificată prin Directiva 97/52/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 octombrie
         1997 (JO L 328, p. 1, denumită în continuare „Directiva 93/37”), și a principiilor fundamentale de drept comunitar în materie
         de atribuire a contractelor de achiziții publice.

      2        Aceste cereri au fost formulate în cadrul unor litigii între SECAP SpA (denumită în continuare „SECAP”) și Santorso Soc. coop. arl
         (denumită în continuare „Santorso”), pe de o parte, și Comune di Torino, pe de altă parte, cu privire la compatibilitatea
         cu dreptul comunitar a unei norme din legislația italiană care prevede, în ceea ce privește contractele de achiziții publice
         de lucrări cu o valoare inferioară pragului prevăzut prin Directiva 93/37, excluderea din oficiu a ofertelor care sunt considerate
         anormal de scăzute.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Potrivit dispozițiilor articolului 6 alineatul (1) litera (a), Directiva 93/37 se aplică „[…] contractelor de achiziții publice
         de lucrări a căror valoare estimată, exclusiv taxa pe valoarea adăugată (TVA), nu este mai mică decât echivalentul în [euro]
         a 5 000 000 de drepturi speciale de tragere (DST)”. [traducere neoficială]

      4        Potrivit dispozițiilor articolului 30 din Directiva 93/37, care figurează în titlul IV din aceasta, intitulat „Norme comune
         de participare”, al cărui capitol 3 privește criteriile de atribuire a contractului:

      „(1)      Criteriile pe baza cărora autoritatea contractantă atribuie contractele sunt:
      (a)      numai prețul cel mai scăzut sau
      (b)      în cazul în care atribuirea se face ofertei celei mai avantajoase din punct de vedere economic, diverse criterii în funcție
         de contractul în cauză: de exemplu, prețul, termenul de execuție, costul de utilizare, rentabilitatea, valoarea tehnică.

      […]
      (4)      În cazul în care, pentru un anumit contract, sunt prezentate oferte care par anormal de scăzute în raport cu prestația, autoritatea
         contractantă, înainte de a putea respinge respectivele oferte, solicită, în scris, detalii privind elementele ofertei pe care
         le consideră relevante și verifică elementele menționate anterior, ținând seama de dovezile furnizate.

      Autoritatea contractantă poate lua în considerare dovezi referitoare la economia procedeului de construcție, la soluțiile
         tehnice adoptate sau la condițiile excepțional de favorabile de care dispune ofertantul pentru execuția lucrărilor, ori la
         originalitatea proiectului propus de ofertant.

      În cazul în care documentația privind contractul prevede atribuirea potrivit criteriului prețului celui mai scăzut, autoritatea
         contractantă este obligată să comunice Comisiei respingerea ofertelor apreciate ca fiind prea scăzute.

      […]” [traducere neoficială]
      5        Conținutul articolului 30 alineatul (4) din Directiva 93/37 este dezvoltat la articolul 55, intitulat „Oferte anormal de scăzute”,
         din Directiva 2004/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 privind coordonarea procedurilor de
         atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii (JO L 134, p. 114, Ediție specială, 06/vol. 8,
         p. 116). Conform considerentului (1) al acesteia, Directiva 2004/18 realizează o reformulare într‑un singur text a directivelor
         care se aplică procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri, precum și de servicii
         și, potrivit articolului 80, aceasta trebuia transpusă în ordinea juridică a statelor membre până la 31 ianuarie 2006 cel
         târziu.

      6        Motivul care stă la baza neexcluderii automate a ofertelor care par anormal de scăzute în raport cu prestația rezultă din
         primul paragraf al considerentului (46) al Directivei 2004/18, potrivit căruia „[a]tribuirea contractelor trebuie realizată
         pe baza unor criterii obiective […] care garantează aprecierea ofertelor în condiții eficiente de concurență. Prin urmare,
         trebuie admisă numai aplicarea a două criterii de atribuire, și anume criteriul «prețului celui mai scăzut» și criteriul «ofertei
         celei mai avantajoase din punct de vedere economic»”. Aceste două criterii de atribuire figurează la articolul 30 alineatul
         (1) literele (a) și (b) din Directiva 93/37 și la articolul 53 alineatul (1) literele (a) și (b) din Directiva 2004/18.

       Reglementarea națională
      7        Directiva 93/37 a fost transpusă în ordinea juridică italiană prin Legea nr. 109, lege‑cadru în materie de lucrări publice
         (Legge quadro in materia di lavori pubblici), din 11 februarie 1994 (supliment ordinar la GURI nr. 41 din 19 februarie 1994).

      8        Articolul 21 alineatul 1 bis din legea menționată, în versiunea aplicabilă în cauzele principale (denumită în continuare „Legea
         nr. 109/94”), are următorul conținut:

      „În cazul în care se atribuie lucrări a căror valoare este de cel puțin echivalentul în euro a 5 000 000 DST prin aplicarea
         criteriului prețului celui mai scăzut prevăzut la alineatul 1, administrația în cauză evaluează, în sensul articolului 30
         din Directiva 93/37 […], anomalia oricărei oferte care cuprinde o reducere cel puțin egală cu media aritmetică a procentajelor
         de reducere ale tuturor ofertelor acceptate, cu excluderea unui cuantum de 10 %, rotunjit la unitatea superioară, din ofertele
         care cuprind o reducere mai importantă, respectiv mai puțin importantă, majorată cu diferența aritmetică medie a procentajelor
         de reducere care depășesc media citată anterior.

      Ofertele trebuie să fie însoțite, încă de la depunerea lor, de dovezi privind elementele cele mai semnificative ale prețului
         indicat în anunțul de participare sau în scrisoarea de invitație, care reprezintă împreună o sumă cel puțin egală cu 75 %
         din valoarea de bază a contractului. Anunțul de participare sau scrisoarea de invitație trebuie să precizeze modalitățile
         de prezentare a dovezilor, dar și să indice care dintre acestea sunt, eventual, necesare pentru ca ofertele să fie admisibile.
         Nu sunt cerute dovezi pentru elementele pentru care poate fi determinată o valoare minimă pe baza unor date oficiale. În cazul
         în care examinarea dovezilor cerute și prezentate nu este suficientă pentru a înlătura lipsa de coerență a ofertei, ofertantul
         este invitat să completeze înscrisurile doveditoare, iar excluderea sa nu va putea fi hotărâtă decât în urma verificărilor
         ulterioare, pe baza unei dezbateri în contradictoriu.

      În ceea ce privește numai contractele de achiziții publice de lucrări a căror valoare este inferioară pragului comunitar,
         administrația în cauză procedează la excluderea din oficiu a ofertelor care prezintă un procentaj de reducere cel puțin egal
         cu cel stabilit potrivit primului paragraf al prezentului alineat. Procedura de excludere din oficiu nu se aplică în cazul
         în care numărul ofertelor valabile este mai mic de cinci.”

       Acțiunile principale și întrebările preliminare
      9        SECAP a participat la o cerere de ofertă deschisă, inițiată de Comune di Torino în cursul lunii decembrie a anului 2002, cu
         privire la un contract de achiziții publice de lucrări cu o valoare estimată de 4 699 999 de euro. La data acestei cereri
         de ofertă, pragul de aplicare al Directivei 93/37 era stabilit, în conformitate cu articolul 6 alineatul (1) litera (a) din
         aceasta, la 6 242 028 de euro. Santorso a participat la o cerere de ofertă analogă, lansată în cursul lunii septembrie a anului
         2004, a cărei valoare estimată era de 5 172 579 de euro. La această din urmă dată, pragul de aplicare al Directivei 93/37
         era de 5 923 624 de euro. În consecință, în ambele cazuri, valoarea estimată a contractelor în cauză era inferioară pragurilor
         de aplicare respective prevăzute prin Directiva 93/37.

      10      Anunțurile prin care Comune di Torino a lansat procedurile de cerere de ofertă menționate precizau că atribuirea urma să aibă
         loc pe baza criteriului celei mai importante reduceri de preț, în urma verificării ofertelor anormal de scăzute și fără excluderea
         din oficiu a acestora. Aceste anunțuri erau întemeiate pe o decizie luată în urma deliberării de către Giunta comunale (organ
         executiv al Comunei) care prevedea că aplicarea criteriului celei mai importante reduceri de preț presupunea verificarea ofertelor
         „anormale” în conformitate cu Directiva 93/37, inclusiv pentru contractele cu o valoare inferioară pragului comunitar, lăsând
         astfel neaplicate dispozițiile articolului 21 alineatul 1 bis din Legea nr. 109/94, în măsura în care acesta prevedea excluderea
         din oficiu a ofertelor anormal de scăzute.

      11      Evaluarea ofertelor a permis clasarea ofertelor depuse de SECAP și de Santorso în fruntea celor considerate ca „nefiind anormale”.
         În final, după efectuarea verificării ofertelor anormal de scăzute, Comune di Torino a înlăturat ofertele depuse de SECAP
         și de Santorso în favoarea celor prezentate de alte societăți.

      12      SECAP și Santorso au atacat această decizie la Tribunale amministrativo regionale del Piemonte, susținând că Legea nr. 109/94
         impune autorității contractante să excludă ofertele anormal de scăzute și nu lasă nicio marjă de manevră pentru aplicarea
         unei proceduri de verificare în contradictoriu.

      13      Prin Deciziile din 11 octombrie 2004 și din 30 aprilie 2005, instanța menționată a respins acțiunea societății SECAP, respectiv
         pe cea a societății Santorso, pe motivul că procedura de excludere din oficiu a ofertelor anormal de scăzute nu este obligatorie
         pentru autoritățile contractante, ci acestea din urmă pot alege să dispună o verificare a eventualei anomalii care rezultă
         din modicitatea ofertelor, inclusiv pentru contracte a căror valoare este inferioară pragului comunitar.

      14      SECAP și Santorso au atacat aceste decizii de respingere la Consiglio di Stato. Acesta din urmă împărtășește teza acestor
         societăți în ceea ce privește caracterul obligatoriu al normei privind excluderea din oficiu a ofertelor anormal de scăzute,
         fără însă a rămâne insensibilă la argumentele dezvoltate de Comune di Torino care, întemeindu‑se pe date statistice, expune
         faptul că această normă, din cauza rigidității sale considerabile, incită la înțelegeri între întreprinderi, care se concertează
         cu privire la preț pentru a influența rezultatul procedurii de cerere de ofertă, cauzând astfel un prejudiciu atât administrației
         contractante, cât și celorlalți ofertanți care sunt, în marea lor majoritate, întreprinderi stabilite pe teritoriul altui
         stat membru.

      15      Instanța de trimitere se referă la jurisprudența Curții în temeiul căreia, în ceea ce privește contractele care, având în
         vedere obiectul lor, nu intră în domeniul de aplicare al directivelor în materie de contracte de achiziții publice, autoritățile
         contractante sunt obligate să respecte normele fundamentale ale Tratatului CE, în special principiul nediscriminării pe motiv
         de cetățenie sau de naționalitate (a se vedea în special Hotărârea din 7 decembrie 2000, Telaustria și Telefonadress, C‑324/98,
         Rec., p. I‑10745, punctul 60), precum și la jurisprudența care interzice statelor membre să introducă dispoziții care să prevadă,
         în ceea ce privește contractele de achiziții publice a căror valoare depășește pragul comunitar, excluderea din oficiu a anumitor
         oferte determinate potrivit unui criteriu matematic, în loc să oblige autoritatea contractantă să aplice procedura de verificare
         în contradictoriu prevăzută prin normele comunitare (a se vedea în special Hotărârea din 22 iunie 1989, Costanzo, 103/88,
         Rec., p. 1839, punctul 19).

      16      Având în vedere aceste considerații și având îndoieli în ceea ce privește răspunsul care trebuie dat la întrebarea dacă norma
         referitoare la verificarea în contradictoriu a ofertelor anormal de scăzute poate fi calificată drept principiu fundamental
         al dreptului comunitar, susceptibil de a înlătura eventuale dispoziții naționale contrare, Consiglio di Stato a hotărât să
         suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare, care sunt redactate în mod identic în cele
         două cauze, C‑147/06 și C‑148/06:

      „1)      Norma stabilită la articolul 30 alineatul (4) din Directiva 93/37 […] sau cea analogă care figurează la alineatele (1) și
         (2) ale articolului 55 din Directiva 2004/18 […] (dacă se consideră că acesta din urmă este aplicabil în speță), potrivit
         căreia, în cazul în care ofertele par anormal de scăzute în raport cu prestația, autoritatea contractantă, înainte de a putea
         respinge respectivele oferte, trebuie să solicite, în scris, detalii privind elementele ofertei pe care le consideră relevante
         și să verifice elementele menționate anterior, ținând seama de dovezile furnizate, enunță un principiu fundamental de drept
         comunitar?

      2)      În cazul unui răspuns negativ la întrebarea precedentă, în cazul în care aceasta nu are caracteristicile unui principiu fundamental
         de drept comunitar, norma stabilită la articolul 30 alineatul (4) din Directiva 93/37 […] sau cea analogă care figurează la
         alineatele (1) și (2) ale articolului 55 din Directiva 2004/18 […] (dacă se consideră că acesta din urmă este aplicabil),
         potrivit căreia, în cazul în care ofertele par anormal de scăzute în raport cu prestația, autoritatea contractantă, înainte
         de a putea respinge respectivele oferte, trebuie să solicite, în scris, detalii privind elementele ofertei pe care le consideră
         relevante și să verifice elementele menționate anterior, ținând seama de dovezile furnizate, formează un corolar implicit
         sau un «principiu derivat» al principiului concurenței analizat în coroborare cu principiul transparenței administrative și
         cu principiul nediscriminării pe motiv de cetățenie sau de naționalitate și trebuie, prin urmare, să fie considerată ca fiind
         de aplicare directă și ca având întâietate asupra dispozițiilor naționale, eventual neconforme, adoptate de statele membre
         pentru reglementarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice care exced domeniului de aplicare directă
         al dreptului comunitar?”

      17      Prin Ordonanța președintelui Curții din 10 mai 2006, cauzele C‑147/06 și C‑148/06 au fost conexate pentru buna desfășurare
         a procedurii scrise și orale, precum și în vederea pronunțării hotărârii.

       Cu privire la întrebările preliminare
      18      Prin întrebările adresate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere dorește să se stabilească, în esență, dacă
         principiile fundamentale de drept comunitar care guvernează și atribuirea contractelor de achiziții publice, a căror expresie
         specifică ar fi articolul 30 alineatul (4) din Directiva 93/37, se opun unei reglementări naționale care, în ceea ce privește
         contractele cu o valoare inferioară pragului stabilit la articolul 6 alineatul (1) litera (a) din această directivă, impune
         autorităților contractante, atunci când numărul ofertelor valabile este mai mare de cinci, să procedeze la excluderea din
         oficiu a ofertelor considerate anormal de scăzute în raport cu prestația de furnizat, potrivit unui criteriu matematic prevăzut
         prin această reglementare, fără a lăsa autorităților contractante respective nicio posibilitate de verificare a elementelor
         acestor oferte prin solicitarea de detalii cu privire la acestea de la ofertanții în cauză.

      19      Trebuie precizat că procedurile specifice și riguroase prevăzute prin directivele comunitare privind coordonarea procedurilor
         de atribuire a contractelor de achiziții publice se aplică numai contractelor a căror valoare depășește pragul prevăzut în
         mod expres în fiecare dintre directivele respective (Ordonanța din 3 decembrie 2001, Vestergaard, C‑59/00, Rec., p. I‑9505,
         punctul 19). Astfel, normele acestor directive nu sunt aplicabile contractelor a căror valoare nu atinge pragul stabilit de
         aceste directive (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 februarie 2008, Comisia/Italia, C‑412/04, Rep., p. I-619, punctul
         65).

      20      Aceasta nu înseamnă însă că aceste din urmă contracte sunt excluse din domeniul de aplicare al dreptului comunitar (Ordonanța
         Vestergaard, citată anterior, punctul 19). Într‑adevăr, în conformitate cu jurisprudența constantă a Curții, în ceea ce privește
         atribuirea contractelor care, având în vederea valoarea lor, nu sunt supuse procedurilor prevăzute prin normele comunitare,
         autoritățile contractante sunt totuși ținute să respecte normele fundamentale ale tratatului și în special principiul nediscriminării
         pe motiv de cetățenie sau de naționalitate (Hotărârea Telaustria și Telefonadress, citată anterior, punctul 60, Ordonanța
         Vestergaard, citată anterior, punctele 20 și 21, Hotărârea din 20 octombrie 2005, Comisia/Franța, C‑264/03, Rec., p. I‑8831,
         punctul 32, și Hotărârea din 14 iunie 2007, Medipac‑Kazantzidis, C‑6/05, Rep., p. I‑4557, punctul 33).

      21      Cu toate acestea, în conformitate cu jurisprudența Curții, aplicarea normelor fundamentale și a principiilor generale ale
         tratatului la procedurile de atribuire a contractelor cu o valoare inferioară pragului de aplicare a directivelor comunitare
         presupune că respectivele contracte prezintă un interes transfrontalier cert (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 noiembrie
         2007, Comisia/Irlanda, C‑507/03, Rep., p. I-9777, punctul 29, precum și Hotărârea Comisia/Italia, citată anterior, punctele
         66 și 67).

      22      O reglementare națională precum cea în cauză în acțiunea principală trebuie să fie analizată în lumina acestor considerații.

      23      Rezultă din dosarul depus la Curte că reglementarea menționată impune autorității contractante în cauză, în ceea ce privește
         contractele cu o valoare inferioară pragului prevăzut la articolul 6 alineatul (1) litera (a) din Directiva 93/37, să procedeze
         la excluderea din oficiu a ofertelor care, potrivit unui criteriu matematic stabilit de această reglementare, sunt considerate
         ca anormal de scăzute în raport cu prestația de furnizat, cu singura excepție care constă în faptul că această normă a excluderii
         din oficiu nu se aplică atunci când numărul ofertelor valabile este mai mic de cinci.

      24      În consecință, norma menționată, al cărei conținut este redactat în mod clar, imperativ și absolut, înlătură ofertanților
         care au prezentat oferte anormal de scăzute posibilitatea de a dovedi că acestea sunt fiabile și serioase. Acest aspect al
         reglementării în cauză în acțiunea principală ar putea da naștere unor rezultate incompatibile cu dreptul comunitar în cazul
         în care un anumit contract, având în vedere caracteristicile proprii, este susceptibil să prezinte un interes transfrontalier
         cert și să atragă astfel operatori din alte state membre. De exemplu, un contract de de lucrări ar putea prezenta un astfel
         de interes transfrontalier datorită valorii sale estimate, în raport cu tehnicitatea sa ori cu situarea geografică a lucrării
         într‑un loc care ar putea să capteze interesul unor operatori străini.

      25      Astfel cum a arătat avocatul general la punctele 45 și 46 din concluzii, o astfel de reglementare, cu toate că este, în sine,
         obiectivă și nediscriminatorie, ar putea aduce atingere principiului general al nediscriminării în procedurile de atribuire
         a contractelor care prezintă un interes transfrontalier.

      26      Într‑adevăr, aplicarea normei de excludere din oficiu a ofertelor considerate ca fiind anormal de scăzute în privința contractelor
         care prezintă un interes transfrontalier cert ar fi susceptibilă să constituie o discriminare indirectă, dezavantajând în
         practică acei operatori din celelalte state membre care, având structuri de costuri diferite, putând beneficia de economii
         de scară importante sau intenționând să își reducă marjele de profit pentru a putea penetra mai eficient pe piața de referință,
         ar fi în măsură să facă o ofertă competitivă și, în același timp, serioasă și fiabilă, de care însă autoritatea contractantă
         nu poate ține seama din cauza reglementării menționate.

      27      Mai mult, astfel cum au arătat Comune di Torino și avocatul general la punctele 43, 44 și 47 din concluzii, o astfel de reglementare
         poate genera atitudini și acorduri anticoncurențiale sau chiar practici constând în înțelegeri între întreprinderile naționale
         sau cele locale, urmărind să rezerve acestora din urmă contractele de achiziții publice de lucrări.

      28      Prin urmare, aplicarea normei de excludere din oficiu a ofertelor anormal de scăzute în privința contractelor care prezintă
         un interes transfrontalier cert ar putea lipsi operatorii economici din alte state membre de posibilitatea de a intra într‑o
         concurență mai eficientă cu operatorii implantați în statul membru de referință și afectează astfel accesul la piața acestui
         stat, împiedicând astfel exercitarea libertății de stabilire și libertatea de a presta servicii, ceea ce constituie o restricție
         a acestor libertăți (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 octombrie 2002, Payroll și alții, C‑79/01, Rec., p. I‑8923,
         punctul 26, Hotărârea din 5 octombrie 2004, CaixaBank France, C‑442/02, Rec., p. I‑8961, punctele 12 și 13, precum și Hotărârea
         din 3 octombrie 2006, Fidium Finanz, C‑452/04, Rec., p. I‑9521, punctul 46).

      29      Prin aplicarea unei astfel de reglementări în privința contractelor care prezintă un interes transfrontalier cert, autoritățile
         contractante, fiind lipsite de orice posibilitate de a evalua soliditatea și fiabilitatea ofertelor anormal de scăzute, nu
         sunt în măsură să se conformeze obligației de a respecta normele fundamentale ale tratatului în materie de liberă circulație,
         precum și principiul general al nediscriminării, astfel cum impune jurisprudența Curții, citată la punctul 20 din prezenta
         hotărârea. Lipsirea de această posibilitate este de asemenea contrară propriului interes al autorităților contractante, întrucât
         acestea nu sunt în măsură să aprecieze ofertele care le sunt supuse în condiții de concurență efectivă și să atribuie, așadar,
         contractul prin aplicarea criteriilor prețului celui mai scăzut și ofertei celei mai avantajoase din punct de vedere economic,
         stabilite de asemenea în interes public.

      30      Aprecierea, înainte de definirea termenilor din anunțul de participare, a interesului transfrontalier eventual al unui contract
         a cărui valoare estimată este inferioară pragului prevăzut prin normele comunitare aparține în principiu autorității contractante
         respective, fiind subînțeles faptul că această apreciere poate fi supusă controlului jurisdicțional.

      31      Este totuși de dorit ca o reglementare să stabilească, la nivel național sau local, criterii obiective care să ateste existența
         unui interes transfrontalier cert. Astfel de criterii ar putea fi în special valoarea de o anumită importanță a contractului
         în cauză coroborată cu locul de execuție a lucrărilor. Ar fi posibil, de asemenea, să se excludă existența unui astfel de
         interes, de exemplu, în cazul unei mize economice foarte reduse a contractului în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea
         din 21 iulie 2005, Coname, C‑231/03, Rec., p. I‑7287, punctul 20). Totodată, este necesar să se țină seama de faptul că, în
         anumite cazuri, frontierele traversează așezări situate pe teritoriul unor state membre diferite și că, în astfel de împrejurări,
         chiar și contracte cu o valoare redusă pot prezenta un interes transfrontalier cert.

      32      Chiar în prezența unui interes transfrontalier cert, excluderea automată a anumitor oferte din cauza caracterului lor anormal
         de scăzut s‑ar putea dovedi acceptabilă atunci când recurgerea la această normă se justifică prin numărul excesiv de ridicat
         de oferte, împrejurare care ar putea obliga autoritatea contractantă interesată să procedeze la verificarea, în contradictoriu,
         a unui număr de oferte atât de ridicat, încât acest lucru ar depăși capacitatea administrativă a autorității contractante
         respective sau ar fi susceptibilă, datorită întârzierii pe care această verificare ar putea‑o ocaziona, să pună în pericol
         realizarea proiectului.

      33      În astfel de împrejurări, o reglementare națională sau locală ori însăși autoritatea contractantă ar putea fi autorizată să
         stabilească un prag rezonabil pentru aplicarea excluderii din oficiu a ofertelor anormal de scăzute. Cu toate acestea, nu
         poate fi considerat drept rezonabil pragul de cinci oferte valabile, stabilit la articolul 21 alineatul 1 bis al treilea paragraf
         din Legea nr. 109/94.

      34      În ceea ce privește cauzele principale, este de competența instanței de trimitere să procedeze la o apreciere nuanțată a tuturor
         elementelor relevante privind cele două contracte în cauză în vederea verificării existenței, în aceste cazuri, a unui interes
         transfrontalier cert.

      35      Trebuie, așadar, să se răspundă la întrebările adresate în sensul că normele fundamentale din tratat referitoare la libertatea
         de stabilire și la libertatea de a presta servicii, precum și principiul general al nediscriminării se opun unei reglementări
         naționale care, în ceea ce privește contractele cu o valoare inferioară pragului stabilit la articolul 6 alineatul (1) litera
         (a) din Directiva 93/37 și care prezintă un interes transfrontalier cert, impune în mod imperativ autorităților contractante,
         în cazul în care numărul ofertelor valabile este mai mare de cinci, să procedeze la excluderea din oficiu a ofertelor considerate
         anormal de scăzute în raport cu prestația de furnizat, potrivit unui criteriu matematic prevăzut prin această reglementare,
         fără a lăsa autorităților contractante respective nicio posibilitate de a verifica elementele acestor oferte prin solicitarea
         de detalii cu privire la acestea de la ofertanții în cauză. Nu aceasta ar fi situația în cazul în care o reglementare națională
         sau locală ori autoritatea contractantă respectivă, din cauza numărului excesiv de ridicat de oferte care ar putea obliga
         autoritatea contractantă să procedeze la verificarea, în contradictoriu, a unui număr de oferte atât de ridicat, încât aceasta
         ar depăși capacitatea sa administrativă sau ar fi susceptibilă, din cauza întârzierii pe care această verificare ar putea‑o
         ocaziona, să pună în pericol realizarea proiectului, ar stabili un prag rezonabil dincolo de care s‑ar aplica excluderea din
         oficiu a ofertelor anormal de scăzute.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      36      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
      Normele fundamentale din Tratatul CE referitoare la libertatea de stabilire și la libertatea de a presta servicii, precum
            și principiul general al nediscriminării se opun unei reglementări naționale care, în ceea ce privește contractele cu o valoare
            inferioară pragului stabilit la articolul 6 alineatul (1) litera (a) din Directiva 93/37/CEE a Consiliului din 14 iunie 1993
            privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, astfel cum a fost modificată
            prin Directiva 97/52/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 octombrie 1997, și care prezintă un interes transfrontalier
            cert, impune în mod imperativ autorităților contractante, în cazul în care numărul ofertelor valabile este mai mare de cinci,
            să procedeze la excluderea din oficiu a ofertelor considerate anormal de scăzute în raport cu prestația de furnizat, potrivit
            unui criteriu matematic prevăzut prin această reglementare, fără a lăsa autorităților contractante respective nicio posibilitate
            de a verifica elementele acestor oferte prin solicitarea de detalii cu privire la acestea de la ofertanții în cauză. Nu aceasta
            ar fi situația în cazul în care o reglementare națională sau locală ori autoritatea contractantă respectivă, din cauza numărului
            excesiv de ridicat de oferte care ar putea obliga această autoritate contractantă să procedeze la verificarea, în contradictoriu,
            a unui număr de oferte atât de ridicat, încât aceasta ar depăși capacitatea sa administrativă sau ar fi susceptibilă, din
            cauza întârzierii pe care această verificare ar putea‑o ocaziona, să pună în pericol realizarea proiectului, ar stabili un
            prag rezonabil dincolo de care s‑ar aplica excluderea din oficiu a ofertelor anormal de scăzute.
      Semnături
      * Limba de procedură: italiana.