title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 10 ianuarie 2008.#Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Portugheze.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Hotărâre a Curții de constatare a neîndeplinirii obligațiilor - Neexecutare - Sancțiune pecuniară.#Cauza C-70/06.

text:
      Cauza C‑70/06
      Comisia Comunităților Europene
      împotriva
      Republicii Portugheze
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Hotărâre a Curții de constatare a neîndeplinirii obligațiilor — Neexecutare — Sancțiune pecuniară”
      Sumarul hotărârii
      1.        Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor — Hotărâre a Curții care constată neîndeplinirea obligațiilor — Nerespectarea
            obligației de a executa hotărârea — Sancțiuni pecuniare
      [art. 228 alin. (2) CE]
      2.        Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor — Hotărâre a Curții care constată neîndeplinirea obligațiilor — Nerespectarea
            obligației de a executa hotărârea — Sancțiuni pecuniare — Penalități cu titlu cominatoriu
      [art. 228 alin. (2) CE]
      1.        În cadrul procedurii prevăzute la articolul 228 alineatul (2) CE, în fiecare cauză, revine Curții sarcina să aprecieze sancțiunile
         pecuniare care trebuie stabilite ținând seama de împrejurările speței. În această privință, propunerile Comisiei nu pot fi
         obligatorii pentru Curte și nu constituie decât o bază de referință utilă. De asemenea, linii directoare precum cele cuprinse
         în comunicările Comisiei nu sunt obligatorii pentru Curte, ci contribuie la garantarea transparenței, a caracterului previzibil
         și a securității juridice în privința acțiunii întreprinse de către această instituție. Obligarea la plata unor penalități
         cu titlu cominatoriu și/sau a unei sume forfetare urmărește să exercite asupra unui stat membru care nu execută o hotărâre
         în constatarea neîndeplinirii obligațiilor o constrângere economică de natură să îl determine să pună capăt neîndeplinirii
         obligațiilor constatate. Sancțiunile pecuniare impuse trebuie, așadar, să fie stabilite în funcție de gradul de persuasiune
         necesar pentru ca statul membru în cauză să își modifice comportamentul.

      (a se vedea punctele 31, 34 și 35)
      2.        În cazul în care se solicită să se impună unui stat membru plata unor penalități cu titlu cominatoriu pentru a sancționa neexecutarea
         unei hotărâri în constatarea neîndeplinirii obligațiilor, revine Curții, în exercitarea puterii sale de apreciere, sarcina
         de a stabili aceste penalități în așa fel încât să fie, pe de o parte, adaptate împrejurărilor și, pe de altă parte, proporționale
         cu neîndeplinirea obligațiilor constatată, precum și cu capacitatea de plată a statului membru în cauză. În acest context,
         criteriile de bază care trebuie luate în considerare pentru a asigura natura coercitivă a penalităților cu titlu cominatoriu
         în vederea aplicării uniforme și efective a dreptului comunitar sunt, în principiu, durata încălcării, gradul său de gravitate
         și capacitatea de plată a statului membru în cauză. Pentru aplicarea acestor criterii, trebuie să se țină seama în special
         de consecințele neexecutării asupra intereselor private și publice, precum și de urgența de a determina statul membru respectiv
         să se conformeze obligațiilor sale.

      (a se vedea punctele 38 și 39)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      10 ianuarie 2008(*)

      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Hotărâre a Curții de constatare a neîndeplinirii obligațiilor – Neexecutare – Sancțiune pecuniară”
      În cauza C‑70/06,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 228 CE, introdusă la
         7 februarie 2006,

      Comisia Comunităților Europene, reprezentată de domnii X. Lewis, A. Caeiros și P. Andrade, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      reclamantă,
      împotriva
      Republicii Portugheze, reprezentată de domnul L. Fernandes, de doamna P. Fragoso Martins și de domnul J. de Oliveira, în calitate de agenți, cu
         domiciliul ales în Luxemburg,

      pârâtă,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann, președinte de cameră, domnii A. Tizzano (raportor), R. Schintgen, A. Borg Barthet și E. Levits,
         judecători,

      avocat general: domnul J. Mazák,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 5 iulie 2007,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 9 octombrie 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții:

      –        să constate că, prin neluarea măsurilor necesare pentru a asigura executarea Hotărârii din 14 octombrie 2004, Comisia/Portugalia
         (C‑275/03, nepublicată în Recueil), Republica Portugheză nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului
         228 alineatul (1) CE;

      –        să oblige Republica Portugheză la plata către Comisie, în contul „Resurse proprii ale Comunității Europene”, a unor penalități
         cu titlu cominatoriu de 21 450 de euro pe zi de întârziere în executarea Hotărârii Comisia/Portugalia, citată anterior, începând
         cu data pronunțării prezentei hotărâri și până la executarea Hotărârii Comisia/Portugalia, precum și

      –        să oblige Republica Portugheză la plata cheltuielilor de judecată.
       Cadrul juridic
      2        Considerentele al treilea, al patrulea și al șaselea ale Directivei 89/665/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1989 privind
         coordonarea actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind aplicarea procedurilor care vizează căile de atac
         față de atribuirea contractelor de achiziții publice de produse și a contractelor publice de lucrări (JO L 395, p. 33, Ediție
         specială, 06/vol. 1, p. 237) prevăd următoarele:

      „întrucât deschiderea concurenței comunitare în domeniul achizițiilor publice necesită o creștere semnificativă a garanțiilor
         privind transparența și nediscriminarea; întrucât, pentru a avea efecte concrete, trebuie să existe căi de atac eficiente
         și rapide în cazurile de încălcare a legislației comunitare în domeniul achizițiilor publice sau a reglementărilor de drept
         intern privind punerea în aplicare a acestei legislații;

      întrucât, în anumite state membre, absența unor căi de atac eficiente sau insuficiența căilor de atac existente descurajează
         întreprinderile din cadrul Comunității de la a depune oferte în statul membru în care își are sediul autoritatea contractantă;
         întrucât, așadar, statele membre respective trebuie să remedieze această situație;

      întrucât este necesar a se asigura existența unor proceduri adecvate în toate statele membre care să permită anularea deciziilor
         luate în mod ilegal și compensarea persoanelor lezate de o încălcare”.

      3        Articolul 1 alineatul (1) din Directiva 89/665 prevede:

      „Statele membre adoptă măsurile necesare pentru a asigura că, în ceea ce privește procedurile de atribuire a contractelor
         care intră în domeniul de aplicare a Directivelor 71/305/CEE și 77/62/CEE, deciziile luate de autoritățile contractante pot
         face obiectul unor căi de atac eficiente și, în special, cât mai rapide posibil [...] pe motiv că respectivele decizii au
         încălcat legislația comunitară a achizițiilor publice sau reglementările de drept intern pentru punerea în aplicare a acestei
         legislații.”

      4        Potrivit articolului 2 alineatul (1) din Directiva 89/665:

      „Statele membre asigură faptul că măsurile luate în privința procedurilor privind căile de atac menționate la articolul 1
         includ prevederea unor competențe care să permită:

      […]
      (c) acordarea de daune interese persoanelor lezate în urma unei încălcări”.
       Antecedentele cauzei
       Hotărârea Comisia/Portugalia
      5        La punctul 1 din dispozitivul Hotărârii Comisia/Portugalia, citată anterior, Curtea a declarat și a hotărât:

      „Prin neabrogarea Decretului‑lege nr. 48 051 din 21 noiembrie 1967 care condiționează acordarea de daune interese persoanelor
         lezate în urma unei încălcări în domeniul legislației comunitare a achizițiilor publice sau a reglementărilor de drept intern
         pentru punerea în aplicare a acesteia de proba unei culpe sau a unui dol, Republica Portugheză nu și‑a îndeplinit obligațiile
         care îi revin în temeiul articolului 1 alineatul (1) și al articolului 2 alineatul (1) litera (c) din Directiva 89/665 [...]”

       Procedura precontencioasă
      6        Prin scrisoarea din 4 noiembrie 2004, Comisia a solicitat Republicii Portugheze să îi comunice măsurile pe care aceasta le
         adoptase sau pe care intenționa să le adopte pentru a modifica dreptul intern și pentru a se conforma astfel Hotărârii Comisia/Portugalia,
         citată anterior.

      7        În răspunsul său din 19 noiembrie 2004, Republica Portugheză a arătat, în esență, că o recentă schimbare de guvern determinase
         o întârziere în adoptarea măsurilor pe care le impunea executarea Hotărârii Comisia/Portugalia, citată anterior. De asemenea,
         acest stat membru a transmis Comisiei un proiect de lege de abrogare a Decretului‑lege nr. 48 051 și de instituire a unui
         nou regim juridic de răspundere civilă extracontractuală a statului portughez și a altor entități publice în cauză, solicitând
         Comisiei să indice dacă soluțiile adoptate în acest proiect erau conforme cu cerințele unei transpuneri corecte și complete
         a Directivei 89/665.

      8        La 21 martie 2005, Comisia a trimis autorităților portugheze o scrisoare de punere în întârziere în care a arătat, pe de o
         parte, că, în conformitate cu jurisprudența Curții, schimbările de guvern intervenite nu pot justifica nerespectarea obligațiilor
         și a termenelor prevăzute de Directiva 89/665. Pe de altă parte, în această scrisoare, Comisia a subliniat că, în orice caz,
         proiectul de lege mai sus menționat, care, de altfel, nu fusese încă aprobat de către Assembleia da República (Parlament),
         nu era conform cu Directiva 89/665.

      9        Întrucât răspunsul furnizat la 25 mai 2005 de către Republica Portugheză nu a fost considerat satisfăcător, la 13 iulie 2005,
         Comisia a adresat acesteia un aviz motivat în care a constatat că, prin faptul că nu a luat încă măsurile necesare pe care
         le impunea executarea Hotărârii Comisia/Portugalia, citată anterior, acest stat membru nu își îndeplinise obligațiile care
         îi revin în temeiul articolului 228 alineatul (1) CE. Comisia a invitat statul membru menționat să se conformeze acestui aviz
         motivat într‑un termen de două luni de la primire.

      10      În răspunsul său din 12 decembrie 2005 la avizul motivat menționat, Republica Portugheză a explicat că Proiectul de lege nr. 56/X
         din 7 decembrie 2005 privind răspunderea civilă delictuală a statului și a altor entități publice (denumit în continuare „Proiectul
         de lege nr. 56/X”), de abrogare a Decretului‑lege nr. 48 051, fusese deja înaintat Parlamentului spre aprobarea finală și
         că se solicitase înscrierea atât prioritară, cât și urgentă a proiectului pe ordinea de zi a acestuia.

      11      Apreciind că Republica Portugheză nu executase încă Hotărârea Comisia/Portugalia, citată anterior, Comisia a introdus prezenta
         acțiune la 7 februarie 2006.

       Cu privire la pretinsa neîndeplinire a obligațiilor
       Argumentele părților
      12      Comisia consideră că, de vreme ce Republica Portugheză nu a abrogat Decretul‑lege nr. 48 051, aceasta nu a luat măsurile necesare
         pentru a asigura executarea Hotărârii Comisia/Portugalia, citată anterior. Pentru a se conforma hotărârii respective, guvernul
         portughez s‑ar fi limitat în fapt să adopte Proiectul de lege nr. 56/X. Or, acesta din urmă nu ar fi fost încă aprobat de
         Parlament, iar, în orice caz, conținutul acestuia nu ar fi conform cu cerințele unei transpuneri corecte și complete a Directivei
         89/665.

      13      Republica Portugheză susține, în schimb, că acțiunea este lipsită de fundament în măsura în care regimul prevăzut de Proiectul
         de lege nr. 56/X, deși nu este încă adoptat definitiv de către Parlament, constituie o transpunere adecvată a dispozițiilor
         Directivei 89/665 și garantează executarea integrală a obligațiilor care decurg din Hotărârea Comisia/Portugalia, citată anterior.

      14      Acest stat membru susține, în plus, că a avut întotdeauna „intenția fermă” de a institui un regim de răspundere civilă a entităților
         de drept public conform cu cerințele Directivei 89/665, dar că dificultăți de ordin constituțional, a căror natură și importanță
         ar trebui să determine cel puțin o atenuare a răspunderii sale, l‑au împiedicat să atingă acest rezultat.

      15      În sfârșit, Republica Portugheză susține că, în orice caz, articolele 22 și 271 din Constituția sa, precum și noul cod de
         procedură al tribunalelor administrative asigură în mod suficient executarea Hotărârii Comisia/Portugalia, citată anterior,
         în măsura în care aceste dispoziții prevăd deja răspunderea statului ca urmare a daunelor cauzate de actele săvârșite de către
         funcționarii și agenții săi.

       Aprecierea Curții
      16      La punctul 1 din dispozitivul Hotărârii Comisia/Portugalia, citată anterior, Curtea a hotărât că, prin neabrogarea Decretului‑lege
         nr. 48 051, Republica Portugheză nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 1 alineatul (1) și al
         articolului 2 alineatul (1) litera (c) din Directiva 89/665.

      17      În cadrul prezentei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor, pentru a verifica dacă Republica Portugheză a adoptat
         măsurile pe care le impune executarea hotărârii respective, trebuie să se stabilească dacă Decretul‑lege nr. 48 051 a fost
         abrogat.

      18      În această privință, trebuie amintit faptul că, potrivit unei jurisprudențe constante, data de referință pentru a aprecia
         existența unei neîndepliniri a obligațiilor în temeiul articolului 228 CE este data expirării termenului stabilit în avizul
         motivat emis în temeiul acestei dispoziții (Hotărârea din 12 iulie 2005, Comisia/Franța, C‑304/02, Rec., p. I‑6263, punctul
         30, Hotărârea din 18 iulie 2006, Comisia/Italia, C‑119/04, Rec., p. I‑6885, punctul 27, și Hotărârea din 18 iulie 2007, Comisia/Germania,
         C‑503/04, Rep., p. I‑6153, punctul 19).

      19      În speță, este cert că, la data la care a expirat termenul stabilit în avizul motivat care i‑a fost adresat la 13 iulie 2005,
         Republica Portugheză nu abrogase încă Decretul‑lege nr. 48 051.

      20      Având în vedere cele ce precedă, trebuie constatat că, prin neluarea măsurilor necesare pe care le impune executarea Hotărârii
         Comisia/Portugalia, citată anterior, Republica Portugheză nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului
         228 alineatul (1) CE.

      21      Această concluzie nu poate fi repusă în discuție prin argumentul invocat de către Republica Portugheză potrivit căruia dificultăți
         de ordin constituțional ar fi împiedicat‑o să aprobe în mod definitiv un text de abrogare a Decretului‑lege nr. 48 051 și
         să execute astfel Hotărârea Comisia/Portugalia, citată anterior.

      22      Într‑adevăr, potrivit unei jurisprudențe constante, un stat membru nu poate invoca dispoziții, practici sau situații din ordinea
         sa juridică internă pentru a justifica nerespectarea obligațiilor care rezultă din dreptul comunitar (a se vedea Hotărârea
         din 18 iulie 2007, Comisia/Germania, citată anterior, punctul 38 și jurisprudența citată).

      23      De asemenea, nu poate fi primit argumentul Republicii Portugheze potrivit căruia răspunderea statului ca urmare a daunelor
         cauzate de acte săvârșite de către funcționarii și agenții săi este deja prevăzută de alte dispoziții din dreptul său național.
         Într‑adevăr, astfel cum a apreciat Curtea la punctul 33 din Hotărârea Comisia/Portugalia, citată anterior, această împrejurare
         nu are nicio incidență asupra neîndeplinirii obligațiilor care constă în faptul că a menținut Decretul‑lege nr. 48 051 în
         ordinea juridică internă. Prin urmare, existența unor astfel de dispoziții nu poate garanta executarea hotărârii respective.

      24      În consecință, trebuie să se constate că, prin neabrogarea Decretului‑lege nr. 48 051, care condiționează acordarea de daune
         interese persoanelor lezate în urma unei încălcări a legislației comunitare în domeniul achizițiilor publice sau a reglementărilor
         de drept intern pentru punerea în aplicare a acesteia de proba unei culpe sau a unui dol, Republica Portugheză nu a luat măsurile
         necesare pe care le impune executarea Hotărârii Comisia/Portugalia, citată anterior, și, astfel, nu și‑a îndeplinit obligațiile
         care îi revin în temeiul articolului 228 alineatul (1) CE.

       Cu privire la sancțiunea pecuniară
       Argumentele părților
      25      Pe baza metodei de calcul prevăzute de către Comisie în Comunicarea 96/C 242/07 din 21 august 1996 privind punerea în aplicare
         a articolului [228] din tratat (JO C 242, p. 6, denumită în continuare „Comunicarea din 1996”) și în Comunicarea 97/C 63/02
         din 28 februarie 1997 privind metoda de calcul al penalităților cu titlu cominatoriu prevăzute la articolul [228] din Tratatul
         CE (JO C 63, p. 2, denumită în continuare „Comunicarea din 1997”), Comisia propune Curții să impună Republicii Portugheze
         plata unor penalități cu titlu cominatoriu de 21 450 de euro pe zi de întârziere în executarea Hotărârii Comisia/Portugalia,
         citată anterior, începând cu data pronunțării hotărârii în prezenta cauză și până la data la care va înceta neîndeplinirea
         obligațiilor constatată.

      26      Comisia consideră că obligarea la plata unor penalități cu titlu cominatoriu constituie sancțiunea cea mai adecvată pentru
         a determina încetarea, cât mai rapid posibil, a încălcării constatate. Cuantumul acestor penalități ar fi calculat prin multiplicarea
         unei sume forfetare de bază de 500 de euro cu un coeficient de 11 (pe o scară de la 1 la 20) pentru gravitatea încălcării,
         cu un coeficient de 1 (pe o scară de la 1 la 3) pentru durata încălcării, precum și cu un coeficient de 3,9 pentru capacitatea
         de plată a respectivului stat membru, calculat pe baza produsului intern brut al Republicii Portugheze și a numărului de voturi
         de care dispune acest stat membru în cadrul Consiliului Uniunii Europene.

      27      Republica Portugheză arată că, în raport cu împrejurările speței, cuantumul penalităților cu titlu cominatoriu propus de Comisie
         este în mod vădit disproporționat și nu este conform cu jurisprudența bine stabilită de către Curte în materie.

      28      Obiecțiunile formulate de către acest stat membru privesc în special două aspecte ale modalităților de calcul al penalităților
         cu titlu cominatoriu. În primul rând, coeficientul de gravitate de 11 aplicat de către Comisie ar fi excesiv pentru a sancționa
         o pretinsă neîndeplinire parțială a obligațiilor de către un stat membru în domeniul achizițiilor publice, din moment ce,
         în cadrul unor acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor referitoare la domenii mai sensibile decât acesta, astfel
         cum sunt în special cel al sănătății publice (Hotărârea din 4 iulie 2000, Comisia/Grecia, C‑387/97, Rec., p. I‑5047) sau cel
         al mediului (Hotărârea din 25 noiembrie 2003, Comisia/Spania, C‑278/01, Rec., p. I‑14141), Comisia ar fi propus coeficienți
         de gravitate de 6, respectiv, de 4. În consecință, în prezenta cauză, Curtea ar trebui să stabilească penalitățile cu titlu
         cominatoriu pe baza unui coeficient de gravitate care să nu depășească 4. În al doilea rând, în conformitate cu punctul 13.3
         din Comunicarea Comisiei cu privire la punerea în aplicare a articolului 228 din Tratatul CE [SEC(2005) 1658, denumită în
         continuare „Comunicarea din 2005”], perioada de referință care trebuie reținută în speță pentru a aprecia conformitatea reglementării
         naționale în cauză cu Directiva 89/665 ar trebui să se întemeieze pe o bază anuală, și nu pe o bază zilnică, astfel cum solicită
         Comisia.

      29      Republica Portugheză susține, în plus, că, independent de reducerea cuantumului respectivelor penalități și de stabilirea
         periodicității acestora pe o bază anuală, Curtea ar trebui să dispună suspendarea aplicării acestei sancțiuni până la intrarea
         în vigoare a Proiectului de lege nr. 56/X. Această posibilitate ar fi într‑adevăr prevăzută la punctul 13.4 din Comunicarea
         din 2005, în temeiul căruia, în cazuri excepționale, Curtea poate dispune suspendarea penalităților cu titlu cominatoriu în
         cazul în care un stat membru a adoptat deja măsurile necesare pentru a se conforma unei hotărâri de constatare a neîndeplinirii
         obligațiilor, dar trebuie să treacă în mod inevitabil o anumită perioadă pentru ca rezultatul impus să fie atins. Or, Republica
         Portugheză apreciază că aceasta ar fi situația în speță.

       Aprecierea Curții
      30      Având în vedere că a constatat faptul că Republica Portugheză nu s‑a conformat Hotărârii Comisia/Portugalia, citată anterior,
         în temeiul articolului 228 alineatul (2) al treilea paragraf CE, Curtea poate impune acestui stat membru plata unei sume forfetare
         sau a unor penalități cu titlu cominatoriu.

      31      În această privință, trebuie amintit că, în fiecare cauză, revine Curții sarcina să aprecieze sancțiunile pecuniare care trebuie
         stabilite ținând seama de împrejurările speței (Hotărârea din 12 iulie 2005, Comisia/Franța, citată anterior, punctul 86,
         și Hotărârea din 14 martie 2006, Comisia/Franța, C‑177/04, Rec., p. I‑2461, punctul 58).

      32      În speță, astfel cum s‑a subliniat la punctul 25 din prezenta hotărâre, Comisia propune Curții să impună Republicii Portugheze
         penalități cu titlu cominatoriu.

      33      Această propunere se întemeiază pe metoda de calcul pe care Comisia a definit‑o în Comunicările din 1996 și din 1997. Pe de
         altă parte, trebuie precizat că aceste două comunicări au fost înlocuite de Comunicarea din 2005, care, în conformitate cu
         punctul 25 din aceasta, se aplică deciziilor de a sesiza Curtea în temeiul articolului 228 CE adoptate de către Comisie începând
         cu 1 ianuarie 2006.

      34      În această privință, este necesar, în primul rând, să se sublinieze că propunerile Comisiei nu pot fi obligatorii pentru Curte
         și nu constituie decât o bază de referință utilă (a se vedea Hotărârile citate anterior Comisia/Grecia, punctul 80, și Comisia/Spania,
         punctul 41). De asemenea, linii directoare precum cele cuprinse în comunicările Comisiei nu sunt obligatorii pentru Curte,
         ci contribuie la garantarea transparenței, a caracterului previzibil și a securității juridice în privința acțiunii întreprinse
         de către această instituție (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 iulie 2005, Comisia/Franța, citată anterior, punctul
         85, și Hotărârea din 14 martie 2006, Comisia/Franța, citată anterior, punctul 70).

      35      Curtea a precizat de asemenea că obligarea la plata unor penalități cu titlu cominatoriu și/sau a unei sume forfetare urmărește
         să exercite asupra unui stat membru care nu execută o hotărâre în constatarea neîndeplinirii obligațiilor o constrângere economică
         de natură să îl determine să pună capăt neîndeplinirii obligațiilor constatate. Sancțiunile pecuniare impuse trebuie, așadar,
         să fie stabilite în funcție de gradul de persuasiune necesar pentru ca statul membru în cauză să își modifice comportamentul
         (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 iulie 2005, Comisia/Franța, citată anterior, punctul 91, precum și Hotărârea din
         14 martie 2006, Comisia/Franța, citată anterior, punctele 59 și 60).

      36      Or, în speță, trebuie constatat că, în cursul ședinței Curții din 5 iulie 2007, agentul Republicii Portugheze a confirmat
         că Decretul‑lege nr. 48 051 era încă în vigoare la acea dată.

      37      Având în vedere că se impune să se aprecieze că respectiva neîndeplinire a obligațiilor subzista la data la care Curtea a
         examinat faptele, trebuie constatat că, astfel cum a propus Comisia, obligarea Republicii Portugheze la plata unor penalități
         cu titlu cominatoriu constituie o modalitate potrivită pentru a determina acest din urmă stat să ia măsurile necesare pentru
         a asigura executarea Hotărârii Comisia/Portugalia, citată anterior (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 iulie 2005,
         Comisia/Franța, citată anterior, punctul 31, Hotărârea din 14 martie 2006, Comisia/Franța, citată anterior, punctul 21, și
         Hotărârea Comisia/Italia, citată anterior, punctul 33).

      38      În continuare, în privința modalităților de calcul al cuantumului unor astfel de penalități, revine Curții, în exercitarea
         puterii sale de apreciere, sarcina de a stabili aceste penalități în așa fel încât să fie, pe de o parte, adaptate împrejurărilor
         și, pe de altă parte, proporționale cu neîndeplinirea obligațiilor constatată, precum și cu capacitatea de plată a statului
         membru în cauză (a se vedea în special Hotărârea din 12 iulie 2005, Comisia/Franța, citată anterior, punctul 103, și Hotărârea
         din 14 martie 2006, Comisia/Franța, citată anterior, punctul 61).

      39      În acest context, criteriile de bază care trebuie luate în considerare pentru a asigura natura coercitivă a penalităților
         cu titlu cominatoriu în vederea aplicării uniforme și efective a dreptului comunitar sunt, în principiu, durata încălcării,
         gradul său de gravitate și capacitatea de plată a statului membru în cauză. Pentru aplicarea acestor criterii, trebuie să
         se țină seama în special de consecințele neexecutării asupra intereselor private și publice, precum și de urgența de a determina
         statul membru respectiv să se conformeze obligațiilor sale (a se vedea în special Hotărârea din 12 iulie 2005, Comisia/Franța,
         citată anterior, punctul 104, și Hotărârea din 14 martie 2006, Comisia/Franța, citată anterior, punctul 62).

      40      În ceea ce privește, în primul rând, gravitatea încălcării și în special consecințele neexecutării Hotărârii Comisia/Portugalia,
         citată anterior, asupra intereselor private și publice, trebuie amintit că, în conformitate cu al treilea considerent al Directivei
         89/665, deschiderea concurenței comunitare în domeniul achizițiilor publice necesită o creștere semnificativă a garanțiilor
         privind transparența și nediscriminarea. Or, pentru a avea efecte concrete, trebuie să existe căi de atac eficiente și rapide
         în cazurile de încălcare a legislației comunitare în domeniul achizițiilor publice sau al reglementărilor de drept intern
         privind punerea în aplicare a acestei legislații.

      41      În acest scop, articolul 1 alineatul (1) din directiva menționată impune statelor membre obligația de a garanta că deciziile
         luate în mod ilegal de autoritățile contractante pot face obiectul unor căi de atac eficiente și cât mai rapide posibil, în
         timp ce articolul 2 alineatul (1) litera (c) din directivă pune accentul pe faptul că este important să se prevadă proceduri
         naționale care să permită acordarea de daune interese persoanelor lezate în urma unei astfel de încălcări.

      42      Or, neabrogarea de către Republica Portugheză a Decretului‑lege nr. 48 051, care condiționează acordarea de daune interese
         particularilor de proba unei culpe sau a unui dol imputabil statului portughez sau entităților publice în cauză, trebuie considerată
         serioasă în măsura în care, deși nu determină imposibilitatea exercitării de către particulari a căilor de atac, totuși, astfel
         cum a subliniat și avocatul general la punctul 51 din concluzii, face căile de atac mai dificile și mai oneroase, afectând
         astfel efectul deplin al politicii comunitare în materie de achiziții publice.

      43      Cu toate acestea, trebuie totuși constatat că, în speță, coeficientul de 11 (pe o scară de la 1 la 20), propus de către Comisie,
         pare prea sever, un coeficient de 4 reflectând, în schimb, într‑un mod mai adecvat gradul de gravitate a încălcării în cauză.

      44      În al doilea rând, în privința coeficientului referitor la durata încălcării, propunerea Comisiei, constând în stabilirea
         acestuia la 1, nu poate fi primită. Din dosar rezultă, într‑adevăr, că acest coeficient a fost calculat pe baza intervalului
         de timp care s‑a scurs între data pronunțării Hotărârii Comisia/Portugalia, citată anterior, și cea a introducerii prezentei
         acțiuni.

      45      Or, este necesar să se amintească faptul că durata încălcării trebuie să fie evaluată ținând seama de momentul în care Curtea
         apreciază faptele, și nu de cel în care aceasta din urmă este sesizată de către Comisie (a se vedea în acest sens Hotărârea
         din 14 martie 2006, Comisia/Franța, citată anterior, punctul 71).

      46      În cazul de față, neîndeplinirea de către Republica Portugheză a obligației de a executa Hotărârea Comisia/Portugalia, citată
         anterior, persistă de trei ani, ținând seama de intervalul de timp considerabil care s‑a scurs din 14 octombrie 2004, data
         pronunțării hotărârii menționate.

      47      În aceste condiții, un coeficient de 2 (pe o scară de la 1 la 3) pare mult mai adecvat pentru a ține seama de durata încălcării.

      48      În al treilea rând, în ceea ce privește propunerea Comisiei de multiplicare a unui cuantum de bază cu un coeficient bazat
         pe produsul intern brut al statului membru în cauză și pe numărul de voturi de care dispune acesta în cadrul Consiliului,
         aceasta constituie, în principiu, o modalitate adecvată de reflectare a capacității de plată a acestui stat membru, menținând,
         în același timp, o diferențiere rezonabilă între diferitele state membre (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior
         Comisia/Grecia, punctul 88, Comisia/Spania, punctul 59, și Hotărârea din 12 iulie 2005, Comisia/Franța, citată anterior, punctul
         109).

      49      Cu toate acestea, în speță, coeficientul de 3,9 propus de către Comisie nu reflectă în mod adecvat evoluția factorilor care
         stau la baza evaluării capacității de plată a Republicii Portugheze, în special în privința creșterii produsului său intern
         brut. În consecință, astfel cum rezultă de altfel de la punctul 18.1 din Comunicarea din 2005, acest coeficient trebuie să
         fie majorat de la 3,9 la 4,04.

      50      De asemenea, cuantumul de bază la care sunt aplicați coeficienții multiplicatori trebuie să fie stabilit la 600 de euro, în
         conformitate cu indexarea sumei de 500 de euro, efectuată de către Comisie la punctul 15 din aceeași comunicare, pentru a
         ține cont de evoluția inflației de la publicarea Comunicării din 1997.

      51      Având în vedere cele ce precedă, prin multiplicarea unui cuantum de bază de 600 de euro cu coeficienți stabiliți la 4 pentru
         gravitatea încălcării, la 2 pentru durata acesteia, și la 4,04 pentru capacitatea de plată a statului membru în cauză, rezultă
         în acest caz o sumă de 19 392 de euro pe zi de întârziere. Această sumă trebuie considerată adecvată ținând seama de finalitățile
         penalităților cu titlu cominatoriu, astfel cum sunt menționate la punctul 35 din prezenta hotărâre.

      52      Referitor la periodicitatea penalităților cu titlu cominatoriu, în prezenta cauză, care privește executarea unei hotărâri
         a Curții care presupune adoptarea unei dispoziții legislative de modificare, este necesar să se opteze pentru penalități cu
         titlu cominatoriu impuse pe o bază zilnică (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 martie 2006, Comisia/Franța, citată
         anterior, punctul 77).

      53      În sfârșit, nu pot fi primite argumentele Republicii Portugheze privind posibilitatea Curții de a dispune, în speță, suspendarea
         penalităților cu titlu cominatoriu, în sensul punctului 13.4 din Comunicarea din 2005. Într‑adevăr, independent de împrejurarea
         că, astfel cum s‑a amintit la punctul 34 din prezenta hotărâre, această comunicare nu poate fi obligatorie pentru Curte, trebuie
         subliniat că, în orice caz, măsurile pe care le impune executarea Hotărârii Comisia/Portugalia, citată anterior, nu au fost
         adoptate, contrar condițiilor prevăzute la respectivul punct 13.4 pentru a se dispune suspendarea.

      54      Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, se impune obligarea Republicii Portugheze la plata către Comisie,
         în contul „Resurse proprii ale Comunității Europene”, a unor penalități cu titlu cominatoriu de 19 392 de euro pe zi de întârziere
         în punerea în aplicare a măsurilor necesare pentru a se conforma Hotărârii Comisia/Portugalia, citată anterior, începând cu
         data pronunțării prezentei hotărâri și până la executarea Hotărârii Comisia/Portugalia.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      55      Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Republicii Portugheze la plata cheltuielilor de
         judecată, iar Republica Portugheză a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:
      1)      Prin neabrogarea Decretului‑lege nr. 48 051 din 21 noiembrie 1967 care condiționează acordarea de daune interese persoanelor
            lezate în urma unei încălcări a legislației comunitare în domeniul achizițiilor publice sau a reglementărilor de drept intern
            pentru punerea în aplicare a acesteia de proba unei culpe sau a unui dol, Republica Portugheză nu a luat măsurile necesare
            pe care le impune executarea Hotărârii din 14 octombrie 2004, Comisia/Portugalia (C‑275/03), și, astfel, nu și‑a îndeplinit
            obligațiile care îi revin în temeiul articolului 228 alineatul (1) CE.
      2)      Obligă Republica Portugheză la plata către Comisie, în contul „Resurse proprii ale Comunității Europene”, a unor penalități
            cu titlu cominatoriu de 19 392 de euro pe zi de întârziere în punerea în aplicare a măsurilor necesare pentru a se conforma
            Hotărârii din 14 octombrie 2004, Comisia/Portugalia, citată anterior, începând cu data pronunțării prezentei hotărâri și până
            la executarea respectivei hotărâri din 14 octombrie 2004.
      3)      Obligă Republica Portugheză la plata cheltuielilor de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: portugheza.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 26 octombrie 2006.#Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Elene.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Articols 28 CE și 30 CE - Libera circulație a mărfurilor - Articol 43 CE - Libertate de stabilire - Articol 49 CE - Libertatea de a presta servicii - Directivă 98/34/CE.#Cauza C-65/05.


Hotărârea Curții din data de 25 mai 1978. # A. Racke împotriva Hauptzollamt Mainz. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Rheinland-Pfalz - Germania. # Sume compensatorii monetare. # Cauza 136/77.


Hotărârea Curții (Camera a șasea) din 23 noiembrie 2016.#Comisia Europeană împotriva Republicii Franceze.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Directiva 91/271/CEE – Tratarea apelor urbane reziduale – Articolul 4 alineatele (1) și (3) – Tratare secundară sau tratare echivalentă.#Cauza C-314/15.


Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 27 aprilie 2016.#Niagara Bottling LLC împotriva Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Marcă a Uniunii Europene – Înregistrare internațională care desemnează Uniunea Europeană – Marca verbală NIAGARA – Motiv absolut de refuz – Articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-89/15.


title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a doua) din data de 10 septembrie 2009. # Joachim Behmer împotriva Parlamentului European. # Funcție publică - Funcționari - Promovare. # Cauza F-124/07.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE
      (Camera a doua)
      10 septembrie 2009
      Cauza F‑124/07
      Joachim Behmer
      împotriva
      Parlamentului European
      „Funcție publică – Funcționari – Promovare – Exercițiul de promovare 2006 – Legalitatea instrucțiunilor ce reglementează procedura de promovare – Consultarea comitetului pentru Statutul funcționarilor – Procedură de atribuire a punctelor de merit la Parlamentul European – Analiză comparativă a meritelor – Discriminare a reprezentanților personalului”
      Obiectul: Acțiune formulată în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA, prin care domnul Behmer solicită anularea deciziei Parlamentului
         European de a i se atribui două puncte de merit pentru anul 2005 și anularea deciziei de a nu fi promovat la gradul AD 13
         în cadrul exercițiului de promovare 2006

      Decizia: Respinge acțiunea. Fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.

      Sumarul hotărârii
      1.      Funcționari – Evaluare – Raport de evaluare – Întocmire – Funcționari care exercită funcții de reprezentare a personalului
      (Statutul funcționarilor, art. 43; anexa II, art. 1 al șaselea paragraf)
      2.      Funcționari – Promovare – Decizie de atribuire a punctelor de merit – Obligația de motivare – Întindere
      (Statutul funcționarilor, art. 45)
      3.      Funcționari – Promovare – Analiză comparativă a meritelor – Atribuire de puncte de merit numai de către direcția generală
            de repartizare
      (Statutul funcționarilor, art. 45)
      4.      Funcționari – Statut – Dispoziții generale de punere în aplicare – Obligația de a adopta astfel de dispoziții
      [Statutul funcționarilor, art. 45 și art. 110 alin. (1)]
      5.      Excepție de nelegalitate – Domeniu de aplicare – Acte a căror nelegalitate poate fi invocată – Măsuri care erau abrogate la
            momentul situației de fapt – Excludere
      (art. 241 CE)
      6.      Funcționari – Promovare – Criterii – Merite – Luare în considerare a vechimii – Caracter subsidiar
      (Statutul funcționarilor, art. 45)
      7.      Funcționari – Promovare – Procedură
      (Statutul funcționarilor, art. 45)
      8.      Funcționari – Promovare – Analiză comparativă a meritelor – Modalități – Obligația de a efectua o examinare comparativă a
            meritelor tuturor funcționarilor promovabili – Inexistență
      (Statutul funcționarilor, art. 45)
      1.      Deși, potrivit articolului 1 al șaselea paragraf prima teză din anexa II la statut, se prevede că funcțiile de reprezentare
         a personalului trebuie luate în considerare ca făcând parte din serviciile pe care trebuie să le asigure un funcționar, exercitarea
         unor astfel de funcții nu justifică totuși, prin ea însăși, bonificarea numărului de puncte de merit care trebuie atribuite
         unui funcționar. Pe de altă parte, neluarea în considerare a funcțiilor de reprezentare a personalului nu este, prin ea însăși,
         de natură să indice o discriminare sau să determine prezumarea existenței acesteia.

      (a se vedea punctele 50, 51 și 165)
      Trimitere la:
      Tribunalul Funcției Publice: 13 decembrie 2007, Diomede Basili/Comisia, F‑108/06, RepFP, p. I‑A‑1-0000 și II‑A-1-0000, punctul
         37

      2.      Numai în ipoteza în care avizul comitetului pentru rapoarte de evaluare ar fi menționat împrejurări speciale de natură să
         dea naștere unor îndoieli privind validitatea sau temeinicia propunerilor de atribuire a punctelor de merit ar trebui anulată
         o decizie de atribuire a punctelor de merit care se îndepărtează de avizul comitetului pentru rapoarte de evaluare fără a
         preciza din ce motiv.

      (a se vedea punctul 60)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 16 mai 2006, Magone/Comisia, T‑73/05, RecFP, p. I‑A‑2-107 și II‑A-2-485, punctul 54
      3.      În cadrul sistemului de atribuire a punctelor de merit pus în aplicare de Parlamentul European, examinarea comparativă a meritelor
         unui funcționar în vederea atribuirii de puncte de merit nu se poate desfășura decât în cadrul direcției generale căreia îi
         aparține funcționarul și, prin urmare, fiecare funcționar al unei direcții sau al unui serviciu cu vocație la promovare concurează
         cu toți ceilalți funcționari din direcția sa sau din serviciul său pentru un număr limitat de puncte de merit, toate gradele
         și grupele de funcții fiind analizate împreună în cadrul direcției sau al serviciului.

      (a se vedea punctul 64)
      Trimitere la:
      Tribunalul Funcției Publice: 8 octombrie 2008, Barbin/Parlamentul European, F‑44/07, RepFP, p. I‑A‑1-0000 și II‑A-1-0000,
         punctele 43 și 44

      4.      O instituție comunitară nu are obligația de a adopta măsuri de executare supuse, în temeiul articolului 110 alineatul (1)
         din statut, avizului comitetului pentru Statutul funcționarilor și, de asemenea, consultării comitetului pentru personal decât
         în cazul unei dispoziții imperative sau atunci când prevederile statutului sunt lipsite de claritate și de precizie într‑o
         asemenea măsură încât nu se pretează la o aplicare lipsită de arbitrar.

      În ceea ce privește adoptarea instrucțiunilor ce reglementează procedura de promovare, trebuie să se constate că articolul
         45 din statut nu impune adoptarea dispozițiilor generale de punere în aplicare, în sensul articolului 110 alineatul (1) din
         statut, și nu se dovedește nici că același articol 45 ar fi lipsit de claritate și de precizie în privința aspectului dacă
         ar fi necesară adoptarea dispozițiilor generale de punere în aplicare pentru a se evita aplicarea sa arbitrară.

      (a se vedea punctele 91 și 92)
      Trimitere la:
      Curte: 31 martie 1965, Rauch/Comisia, 16/64, Rec., p. 179, 193; 31 martie 1965, Vandevyvere/Parlamentul European, 23/64, Rec.,
         p. 205, 215; 8 iulie 1965, Prakash/Comisia, 19/63 și 65/63, Rec., p. 677, 695

      Tribunalul de Primă Instanță: 9 iulie 1997, Echauz Brigaldi și alții/Comisia, T‑156/95, RecFP, p. I‑A‑171 și II-509, punctul
         53

      5.      Domeniul de aplicare al unei excepții de nelegalitate trebuie limitat la ceea ce este indispensabil pentru soluționarea litigiului
         în măsura în care, pe de o parte, actul general a cărui nelegalitate este invocată trebuie să fie aplicabil, direct sau indirect,
         în cauza ce face obiectul acțiunii și, pe de altă parte, trebuie să existe o legătură juridică directă între decizia individuală
         și actul general în discuție.

      Or, un reclamant nu poate beneficia de anularea unor măsuri care nu mai sunt aplicabile la momentul situației de fapt. Prin
         urmare, trebuie respinsă ca inadmisibilă o excepție de nelegalitate îndreptată împotriva unor măsuri de aplicare abrogate
         înainte de introducerea acțiunii.

      (a se vedea punctele 95 și 96)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 26 octmobrie 1993, Reinarz/Comisia, T‑6/92 și T‑52/92, Rec., p. II‑1047, punctul 57; 15 septembrie
         1998, De Persio/Comisia, T‑23/96, RecFP, p. I‑A‑483 și II-1413, punctul 54

      6.      Articolul 45 din statut nu prevede, printre criteriile menționate ca fiind determinante pentru o promovare, pe cel al vechimii,
         un astfel de criteriu nefiind luat în considerare decât în subsidiar. Prin urmare, o reglementare internă a Parlamentului
         European potrivit căreia examinarea comparativă a meritelor include analiza caracterului constant în timp al meritelor funcționarilor
         începând cu ultima lor promovare trebuie interpretat în limitele definite de articolul 45 din statut și de celelalte norme
         interne în vigoare la Parlamentul European. În consecință, vechimea nu constituie criteriul principal de promovare și numai
         în subsidiar administrația poate opta să o ia în considerare pentru departajarea candidaților. Cu toate acestea, se ține cont
         de vechime în cadrul altor elemente prevăzute de măsurile de aplicare, ce nu obligă administrația să ia în considerare întregul
         parcurs profesional al unui funcționar.

      (a se vedea punctele 106, 110, 141 și 142)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 9 aprilie 2003, Tejada Fernández/Comisia, T‑134/02, RecFP, p. I‑A‑125 și II-609, punctul 42
         și jurisprudența citată

      7.      În cadrul sistemului de promovare adoptat de autoritatea împuternicită să facă numiri, recomandările emise de comitetul consultativ
         pentru promovare nu constituie decât o etapă în exercițiul de promovare și nu creează obligații pentru administrație. Prin
         urmare, în privința unui exercițiu care se încheie cu decizia de nepromovare a unui funcționar, împrejurarea că, la momentul
         emiterii recomandărilor sale, comitetul nu dispune de decizia definitivă de atribuire a punctelor de merit a funcționarului
         menționat nu este relevantă dacă autoritatea respectivă are cunoștință de această decizie definitivă în momentul adoptării
         deciziilor sale de promovare.

      (a se vedea punctele 132 și 133)
      8.      Nici dispozițiile articolului 45 din statut, nici măsurile interne adoptate de Parlamentul European nu impun comitetului consultativ
         pentru promovare să efectueze o examinare comparativă a meritelor tuturor funcționarilor promovabili. Prin urmare, comitetul
         menționat nu are obligația de a examina rapoartele de evaluare și fișele de sinteză ale tuturor funcționarilor, ci trebuie
         numai să aibă la dispoziție documentele menționate, pentru cazul în care apreciază că este util să se raporteze la acestea.

      Pe de altă parte, în absența unei obligații care să impună comitetului pentru promovare efectuarea unei examinări comparative
         a tuturor funcționarilor, acesta își poate baza lucrările numai pe listele de recomandare a funcționarilor întocmite de direcțiile
         generale. Aceasta este situația cu atât mai mult cu cât, întrucât a fost realizată o examinare comparativă a meritelor de
         către direcțiile generale pentru stabilirea recomandărilor, comitetul se poate întemeia pe acestea pentru a se orienta cu
         privire la meritul comparat al funcționarilor.

      (a se vedea punctele 140 și 146)


title: Hotărârea Curții (Camera a doua) din 10 martie 2016.#Flight Refund Ltd împotriva Deutsche Lufthansa AG.#Cerere de decizie preliminară formulată de Kúria.#Trimitere preliminară – Spațiul de libertate, securitate și justiție – Cooperare judiciară în materie civilă – Procedura europeană de somație de plată – Regulamentul (CE) nr. 1896/2006 – Articolele 17 și 20 – Obligațiile unei instanțe sesizate în vederea desemnării unei instanțe competente teritorial să soluționeze procedura contencioasă generată de opoziția pârâtului la somația europeană de plată – Competența instanțelor din statul membru de origine a somației europene de plată – Regulamentul (CE) nr. 44/2001 – Creanță întemeiată pe dreptul la compensație în temeiul Regulamentului (CE) nr. 261/2004 ca urmare a întârzierii unui zbor.#Cauza C-94/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      10 martie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Spațiul de libertate, securitate și justiție — Cooperare judiciară în materie civilă — Procedura europeană de somație de plată — Regulamentul (CE) nr. 1896/2006 — Articolele 17 și 20 — Obligațiile unei instanțe sesizate în vederea desemnării unei instanțe competente teritorial să soluționeze procedura contencioasă generată de opoziția pârâtului la somația europeană de plată — Competența instanțelor din statul membru de origine a somației europene de plată — Regulamentul (CE) nr. 44/2001 — Creanță întemeiată pe dreptul la compensație în temeiul Regulamentului (CE) nr. 261/2004 ca urmare a întârzierii unui zbor”
      În cauza C‑94/14,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Kúria (Curtea Supremă, Ungaria), prin decizia din 27 februarie 2014, primită de Curte în aceeași zi, în procedura

         Flight Refund Ltd

      împotriva

         Deutsche Lufthansa AG,

      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul M. Ilešič (raportor), președinte de cameră, doamna C. Toader, domnul A. Rosas, doamna A. Prechal și domnul E. Jarašiūnas, judecători,
      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru guvernul maghiar, de M. Z. Fehér și de G. Szima, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze și de J. Kemper, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de A.‑M. Rouchaud‑Joët, de A. Sipos și de M. Wilderspin, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 22 octombrie 2015,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea Regulamentului (CE) nr. 1896/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2006 de instituire a unei proceduri europene de somație de plată (JO L 399, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 9, p. 108).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Flight Refund Ltd (denumită în continuare „Flight Refund”), societate cu sediul în Regatul Unit, pe de o parte, și Deutsche Lufthansa AG (denumită în continuare „Deutsche Lufthansa”), societate cu sediul în Germania, pe de altă parte, în legătură cu o creanță aferentă compensației solicitate ca urmare a întârzierii unui zbor.

         Cadrul juridic

         Drept internațional

               3

               Convenția pentru unificarea anumitor norme referitoare la transportul aerian internațional, încheiată la Montreal la 28 mai 1999, a fost semnată de Comunitatea Europeană la 9 decembrie 1999 și a fost aprobată în numele acesteia prin Decizia 2001/539/CE a Consiliului din 5 aprilie 2001 (JO L 194, p. 38, Ediție specială, 07/vol. 8, p. 112, denumită în continuare „Convenția de la Montreal”).

               4

               Articolul 19 din Convenția de la Montreal, intitulat „Întârziere”, prevede:
               „Transportatorul este răspunzător de prejudiciul rezultat dintr‑o întârziere în transportul aerian de pasageri, de bagaje sau de mărfuri. Cu toate acestea, transportatorul nu este răspunzător de prejudiciul cauzat de o întârziere dacă dovedește că el, prepușii și mandatarii săi au luat toate măsurile care puteau să se impună în mod rezonabil pentru a evita prejudiciul sau că le‑a fost imposibil să ia respectivele măsuri.”

               5

               Potrivit articolului 33 alineatul (1) din această convenție:
               „Acțiunea în răspundere trebuie introdusă, la alegerea reclamantului, pe teritoriul unuia dintre statele părți, fie la instanța de domiciliu al transportatorului, sediul principal al firmei sale sau sediul de afaceri unde a fost încheiat contractul, fie la instanța locului de destinație.”

         Dreptul Uniunii

      Regulamentul (CE) nr. 261/2004

               6

               Articolul 5 din Regulamentul (CE) nr. 261/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 februarie 2004 de stabilire a unor norme comune în materie de compensare și de asistență a pasagerilor în eventualitatea refuzului la îmbarcare și anulării sau întârzierii prelungite a zborurilor și de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 295/91 (JO L 46, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 12, p. 218), intitulat „Anularea zborului”, prevede la alineatul (1) litera (c) că, în cazul anulării unui zbor, pasagerii în cauză au, în principiu, dreptul la o compensație din partea operatorului de transport aerian efectiv în conformitate cu articolul 7 din acest regulament.

               7

               Articolul 6 din regulamentul menționat, intitulat „Întârzierea zborului”, prevede anumite obligații care revin operatorului de transport aerian efectiv în ceea ce privește asistența pasagerilor în cauză în situația întârzierii unui zbor.

               8

               Articolul 7 din același regulament, intitulat „Dreptul la compensație”, prevede la alineatul (1) litera (c) că, atunci când se face trimitere la acest articol, pasagerii primesc o compensație în valoare de 600 de euro pentru toate zborurile de peste 3500 km.

         Regulamentul nr. 1896/2006

               9

               Considerentul (8) al Regulamentului nr. 1896/2006 are următorul cuprins:
               „Barierele în calea accesului la o justiție eficientă […] în litigiile transfrontaliere […] fac necesară o legislație comunitară care să garanteze condiții identice creditorilor și debitorilor pe tot cuprinsul Uniunii Europene.”

               10

               Potrivit considerentului (10) al acestui regulament:
               „Procedura instituită de prezentul regulament ar trebui să constituie un instrument complementar și facultativ pentru reclamant, care este în continuare liber să recurgă la o procedură prevăzută de legislația națională. În consecință, prezentul regulament nu înlocuiește și nici nu armonizează mecanismele de recuperare a creanțelor necontestate existente în temeiul legislației naționale.”

               11

               Considerentul (24) al regulamentului menționat enunță:
               „O opoziție prezentată în termenul prevăzut ar trebui să pună capăt procedurii europene a somației de plată și să ducă la trecerea automată a litigiului la procedura civilă de drept comun, cu excepția cazului în care reclamantul a cerut în mod expres oprirea procedurii în această eventualitate. În sensul prezentului regulament, conceptul de «procedură civilă de drept comun» nu ar trebui să fie neapărat interpretat în conformitate cu legislația națională.”

               12

               Articolul 1 din Regulamentul nr. 1896/2006 prevede:
               „(1)   Prezentul regulament are drept obiect:

                        (a)

                        simplificarea, accelerarea și reducerea costurilor litigiilor transfrontaliere referitoare la creanțele pecuniare necontestate prin instituirea unei proceduri europene de somație de plată;
                        […]

                  (2)   Prezentul regulament nu împiedică reclamantul să‑și valorifice o creanță în sensul articolului 4 recurgând la o altă procedură prevăzută de legislația unui stat membru sau de legislația [Uniunii].”

               13

               Potrivit articolului 2 alineatul (1) din respectivul regulament, domeniul de aplicare al acestuia din urmă este definit după cum urmează:
               „Prezentul regulament se aplică în materie civilă și comercială în litigiile transfrontaliere, indiferent de natura instanței. Acesta nu reglementează materia fiscală, materia vamală sau materia administrativă, nici răspunderea statului pentru acțiuni sau omisiuni comise în exercitarea puterii publice (acta iure imperii).”

               14

               Articolul 5 alineatul (1) din regulamentul menționat definește „statul membru de origine” drept „statul membru în care se emite o somație europeană de plată”.

               15

               Articolul 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1896/2006 prevede că, în sensul aplicării acestui regulament, competența se determină în conformitate cu normele de drept al Uniunii aplicabile în materie, în special Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74).

               16

               Articolul 7 alineatul (2) litera (f) din Regulamentul nr. 1896/2006 prevede că o cerere de somație europeană de plată conține temeiul competenței.

               17

               Articolul 16 alineatele (1)-(3) din acest regulament prevede:
               „(1)   Pârâtul poate face opoziție la somația europeană de plată la instanța de origine utilizând formularul tip F din anexa VI care îi este transmis odată cu somația europeană de plată.
               (2)   Opoziția se trimite în termen de treizeci de zile de la data comunicării sau notificării somației către pârât.
               (3)   Pârâtul indică în opoziție că el contestă creanța fără a fi obligat să precizeze motivele acestei contestații.”

               18

               Articolul 17 din respectivul regulament, intitulat „Efectele opoziției”, prevede la alineatele (1) și (2):
               „(1)   În cazul în care s‑a făcut opoziție în termenul prevăzut la articolul 16 alineatul (2), procedura continuă în fața instanțelor competente din statul membru de origine în conformitate cu normele de procedură civilă de drept comun, cu excepția cazului în care reclamantul a cerut expres ca procedura să ia sfârșit în acest caz.
               […]
               (2)   Trecerea la procedura civilă de drept comun în sensul alineatului (1) este reglementată de legislația statului membru de origine.”

               19

               Articolul 18 alineatul (1) din același regulament prevede:
               „În cazul în care, în termenul prevăzut la articolul 16 alineatul (2), luând în considerare un termen suplimentar necesar sosirii opoziției, nu a fost făcută nicio opoziție la instanța de origine, instanța de origine declară de îndată că somația europeană de plată este executorie, utilizând formularul tip G din anexa VII. Instanța verifică data la care a fost comunicată sau notificată somația de plată.”

               20

               Articolul 20 din Regulamentul nr. 1896/2006 prevede o „reexaminare în cazuri excepționale”. Mai precis, alineatul (2) al acestui articol prevede că, „[d]upă expirarea termenului prevăzut la articolul 16 alineatul (2), pârâtul are […] dreptul să ceară reexaminarea somației europene de plată în fața instanței competente din statul membru de origine atunci când somația de plată a fost emisă în mod vădit eronat, ținând seama de cerințele stabilite de prezentul regulament sau având în vedere alte circumstanțe excepționale”. Potrivit articolului 20 alineatul (3) din regulamentul menționat, în cazul în care instanța hotărăște că reexaminarea este justificată, somația europeană de plată este nulă și neavenită. În caz contrar, în temeiul aceleiași dispoziții, această somație rămâne valabilă.

               21

               Articolul 26 din regulamentul respectiv, intitulat „Relația cu dreptul procesual național”, prevede:
               „Orice aspect de procedură care nu este reglementat în mod expres prin prezentul regulament este reglementat de legislația națională.”

         Regulamentul nr. 44/2001

               22

               Normele de competență stabilite de Regulamentul nr. 44/2001 figurează în capitolul II din acest regulament, la articolele 2-31 din acesta din urmă. În secțiunea 7 a acestui capitol II, intitulată „Prorogare de competență”, articolul 24 din regulamentul menționat prevede:
               „Cu excepția cazurilor în care competența este determinată de alte dispoziții ale prezentului regulament, instanța din statul membru în fața căreia se înfățișează pârâtul este competentă. Această regulă nu se aplică în cazul în care înfățișarea are ca obiect contestarea competenței sau o altă instanță are competență exclusivă în temeiul articolului 22.”

         Dreptul maghiar

      Codul de procedură civilă

               23

               Legea nr. III din 1952 privind Codul de procedură civilă (a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény, denumit în continuare „Codul de procedură civilă”) prevede normele de competență jurisdicțională.

               24

               Articolul 45 din Codul de procedură civilă prevede:
               „(1)   În cazul unui conflict de competență materială sau teritorială care rezultă din hotărâri definitive, precum și în cazul în care este imposibil să se stabilească care este instanța competentă teritorial sau când aceasta, în urma unei recuzări, nu poate examina cauza, trebuie să se procedeze cu prioritate la desemnarea instanței competente.
               (2)   Instanța competentă să efectueze această desemnare este:
               […]

                        c)

                        în alte cazuri decât cele prevăzute la literele a) și b), Kúria [(Curtea Supremă)].”

         Legea nr. L din 2009 privind somația de plată

               25

               Articolul 59 alineatul (1) din Legea nr. L din 2009 privind somația de plată (a fizetési meghagyásról szóló 2009. évi L. törvény) conferă competență notarului să emită somația europeană de plată prevăzută de Regulamentul nr. 1896/2006.

               26

               În temeiul articolului 38 alineatul (1) din această lege, notarul, în caz de opoziție, transmite dosarul procedurii instanței desemnate de reclamant în cererea de somație de plată.

               27

               Articolul 38 alineatul (3) din această lege prevede că, atunci când reclamantul nu a desemnat instanța, notarul transmite dosarul instanței competente material și teritorial în temeiul articolelor 29, 30 și 40 din Codul de procedură civilă.

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               28

               Din decizia de trimitere reiese că un pasager a cesionat, prin contract, drepturile sale la compensație pentru întârzierea unui zbor către Flight Refund, societate specializată în recuperarea acestui tip de creanțe. Societatea menționată a depus, la un notar maghiar, o cerere de somație europeană de plată împotriva Deutsche Lufthansa. Flight Refund și‑a justificat cererea, care are ca obiect principal plata sumei de 600 de euro, prin faptul că avea dreptul, ca urmare a cesiunii de creanță intervenite, să solicite Deutsche Lufthansa despăgubiri ca urmare a întârzierii cu peste trei ore a zborului LH 7626 care asigura, potrivit informațiilor furnizate acestui notar, legătura dintre aeroporturile din Newark (Statele Unite) și London Heathrow (Regatul Unit).

               29

               Notarul menționat a admis această cerere și a emis o somație de plată împotriva Deutsche Lufthansa fără să fi determinat locul încheierii contractului, pe cel al executării acestuia, pe cel al apariției faptei prejudiciabile sau pe cel al sediului operatorului de transport prin grija căruia a fost încheiat contractul și nici destinația zborului în cauză. Același notar s‑a declarat competent să emită această somație de plată în temeiul articolului 33 din Convenția de la Montreal, pentru motivul că Ungaria este stat parte la această convenție.

               30

               Deutsche Lufthansa a făcut uz de dreptul său de opoziție la respectiva somație și a arătat că nu opera legătura aeriană la care Flight Refund făcuse referire în cererea sa de emitere a unei somații, operatorul de transport aerian efectiv care exploata legătura în cauză fiind, în opinia sa, compania aeriană United Airlines, Inc.

               31

               Întrucât reprezentantul Flight Refund a declarat, la invitația notarului în cauză, că nu putea desemna instanța națională competentă în urma trecerii de la procedura europeană de somație de plată la procedura civilă de drept comun, acest notar s‑a adresat Kúria (Curtea Supremă), pentru ca aceasta să desemneze respectiva instanță competentă teritorial, întrucât nu putea, în temeiul dispozițiilor pertinente ale Codului de procedură civilă și în lumina informațiilor de care dispunea, să identifice această instanță.

               32

               Instanța de trimitere a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții cinci întrebări care priveau interpretarea mai multor dispoziții din Convenția de la Montreal, din Regulamentul nr. 44/2001 și din Regulamentul nr. 1896/2006. Această cerere de decizie preliminară a fost primită la Curte la 27 februarie 2014.

               33

               La 26 septembrie 2014, Flight Refund a comunicat Curții faptul că informase instanța de trimitere, prin scrisoarea din 5 martie 2014, că la baza creanței sale se afla Regulamentul nr. 261/2004, iar nu dispozițiile Convenției de la Montreal. Pentru a obține precizări suplimentare din partea instanței de trimitere, Curtea a decis, la 21 octombrie 2014, în temeiul articolului 101 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, să adreseze o cerere de lămuriri acestei instanțe.

               34

               În răspunsul său, primit de Curte la 26 noiembrie 2014, instanța de trimitere a confirmat, în primul rând, că articolele 6 și 7 din Regulamentul nr. 261/2014, iar nu dispozițiile Convenției de la Montreal fuseseră invocate de Flight Refund ca temei juridic al creanței sale. În consecință, instanța de trimitere a retras trei dintre cele cinci întrebări adresate și a reformulat una dintre cele două întrebări menținute.

               35

               În al doilea rând, această instanță a subliniat că nu dispunea de alte informații cu privire la zborul în cauză decât cele care figurau deja în cererea sa de decizie preliminară. Aceasta a subliniat că, în cadrul unei proceduri privind desemnarea instanței competente teritorial, nu putea, în temeiul dreptului național, să solicite elemente suplimentare referitoare la fondul cauzei.

               36

               Instanța de trimitere a exprimat, în plus, îndoieli cu privire la normele de competență internațională aplicabile unei proceduri europene de somație de plată formulate în vederea valorificării unei creanțe întemeiate pe Regulamentul nr. 261/2004. Această instanță consideră că notarul care a emis somația europeană de plată a eliberat această somație cu încălcarea articolului 6 din Regulamentul nr. 1896/2006, potrivit căruia el ar fi trebuit să examineze problema competenței instanțelor maghiare în lumina Regulamentului nr. 44/2001.

               37

               Instanța menționată urmărește astfel să obțină precizări cu privire la aspectul dacă în speță sunt aplicabile normele prevăzute de Convenția de la Montreal, cele prevăzute de Regulamentul nr. 44/2001 sau alte norme de competență cum sunt cele care figurează la articolul 17 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1896/2006, care prevăd că procedura generată de opoziția pârâtului la somația europeană de plată se desfășoară în fața instanțelor competente din statul membru de origine a acelei somații. Ea ridică de asemenea problema consecințelor care trebuie deduse din constatarea sa cu privire la existența sau la lipsa unei competențe internaționale a instanțelor maghiare.

               38

               În aceste împrejurări, Kúria (Curtea Supremă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        O somație europeană de plată care a fost emisă cu încălcarea obiectului Regulamentului [nr. 1896/2006] sau de o autoritate care nu deține competența internațională necesară poate face obiectul unei reexaminări din oficiu? Sau procedura contencioasă care urmează unei opoziții trebuie să fie, în lipsa competenței, clasată din oficiu sau la cerere?

                        2)

                        Dacă orice instanță maghiară este competentă să soluționeze cauza, norma de competență aplicabilă trebuie să fie interpretată în sensul că Kúria [(Curtea Supremă)], sesizată în vederea atribuirii competenței unei instanțe, trebuie să desemneze cel puțin o instanță care, chiar în lipsa unei competențe materiale sau teritoriale stabilite de dreptul procesual al statului membru respectiv, are obligația să soluționeze pe fond procedura contencioasă generată de opoziția formulată?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la admisibilitate

               39

               Guvernul german consideră că cererea de decizie preliminară este inadmisibilă. În această privință, guvernul menționat susține că de pe site‑ul internet al Flight Refund, pe care l‑a consultat la 9 iunie 2014, rezultă că această societate a întrerupt, pe o durată nedeterminată, funcționarea site‑ului său și, în același timp, a suspendat continuarea acțiunilor în recuperare inițiate. Din acest motiv, guvernul menționat sugerează ca Curtea să solicite instanței de trimitere informații cu privire la stadiul procedurii pendinte în fața sa.

               40

               În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub propria răspundere și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență (Hotărârea Fish Legal și Shirley, C‑279/12, EU:C:2013:853, punctul 30, precum și Hotărârea Verder LabTec, C‑657/13, EU:C:2015:331, punctul 29).

               41

               Or, în ceea ce privește cauza de inadmisibilitate invocată de guvernul german, este suficient să se constate că instanța de trimitere a confirmat, în răspunsul său la cererea de lămuriri pe care i‑a adresat‑o Curtea, că era în continuare sesizată cu cererea privind desemnarea instanței competente teritorial să soluționeze procedura contencioasă în urma opoziției pârâtului la somația europeană de plată. Niciun element din dosar nu permite, prin urmare, să se considere că prezumția de pertinență de care se bucură întrebările preliminare ar putea fi repusă în discuție în speță.

               42

               Cererea de decizie preliminară este, în consecință, admisibilă.

         Cu privire la fond

               43

               Înainte de a trece la examinarea întrebărilor adresate de instanța de trimitere, trebuie să se arate că instanța menționată a emis, în răspunsul său la cererea de lămuriri pe care i‑a adresat‑o Curtea, îndoieli cu privire la normele pertinente care trebuie aplicate în vederea examinării aspectului referitor la competența internațională a instanțelor dintr‑un stat membru pentru a soluționa procedura contencioasă referitoare la creanța care se află la originea somației de plată împotriva căreia pârâtul a formulat opoziție, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, în care creditorul a invocat articolele 6 și 7 din Regulamentul nr. 261/2004 ca temei juridic al creanței sale. Mai precis, această instanță solicită să se stabilească dacă normele aplicabile în acest context sunt cele referitoare la competența internațională prevăzute la articolul 33 din Convenția de la Montreal sau cele prevăzute de Regulamentul nr. 44/2001.

               44

               Pe de altă parte, instanța menționată solicită precizări cu privire la domeniul de aplicare al articolului 17 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1896/2006, în special cu privire la aspectul dacă această dispoziție ar putea fi interpretată în sensul că cuprinde o normă de competență în favoarea instanțelor din statul membru de origine în sensul articolului 5 punctul 1 din acest regulament, independent de normele prevăzute de Regulamentul nr. 44/2001.

               45

               În această privință, trebuie amintită, în primul rând, jurisprudența constantă a Curții potrivit căreia dreptul pasagerului la o compensație forfetară și uniformizată ca urmare a întârzierii unui zbor, întemeiat pe articolele 5-7 din Regulamentul nr. 261/2004, pe care îl invocă Flight Refund în speță, există independent de repararea prejudiciului prevăzută în cadrul articolului 19 din Convenția de la Montreal (a se vedea în acest sens Hotărârea Rehder, C‑204/08, EU:C:2009:439, punctul 27, precum și Hotărârea Nelson și alții, C‑581/10 și C‑629/10, EU:C:2012:657, punctele 46, 49 și 55).

               46

               Astfel, în măsura în care drepturile întemeiate pe dispozițiile Regulamentului nr. 261/2004 și, respectiv, pe prevederile Convenției de la Montreal intră sub incidența unor cadre normative diferite, normele de competență internațională prevăzute de această convenție nu sunt aplicabile cererilor formulate numai în temeiul Regulamentului nr. 261/2004, acestea din urmă trebuind să fie examinate în lumina Regulamentului nr. 44/2001 (a se vedea în acest sens Hotărârea Rehder, C‑204/08, EU:C:2009:439, punctele 27 și 28).

               47

               În al doilea rând, în ceea ce privește ipoteza evocată de instanța de trimitere, prezentată la punctul 44 din prezenta hotărâre, Curtea a statuat deja că opoziția pârâtului la somația europeană de plată, ale cărei efecte sunt reglementate de articolul 17 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1896/2006, nu poate determina o prorogare de competență a instanțelor din statul membru de origine a somației de plată în sensul articolului 24 din Regulamentul nr. 44/2001 și să semnifice astfel că pârâtul a acceptat, prin formularea unei astfel de opoziții, chiar dacă aceasta este însoțită de motive referitoare la fondul cauzei, competența instanțelor din acest stat membru de a soluționa procedura contencioasă referitoare la creanța contestată (a se vedea în acest sens Hotărârea Goldbet Sportwetten, C‑144/12, EU:C:2013:393, punctele 38, 41 și 43).

               48

               În lumina considerațiilor de mai sus, trebuie să se aprecieze că, prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere ridică, în esență, problema puterilor și a obligațiilor unei instanțe cum este instanța de trimitere, în temeiul dreptului Uniunii și în special al Regulamentului nr. 1896/2006, în împrejurări în care această instanță este sesizată cu o procedură privind desemnarea instanței competente teritorial din statul membru de origine a unei somații europene de plată și examinează aspectul privind competența internațională a instanțelor din acest stat membru de a soluționa o procedură contencioasă referitoare la creanța aflată la originea respectivei somații de plată împotriva căreia pârâtul a formulat opoziție în termenul prevăzut în acest scop.

               49

               În această privință, trebuie amintit că, potrivit articolului 1 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 1896/2006, acesta din urmă are drept obiect, printre altele, simplificarea, accelerarea și reducerea costurilor procedurilor din litigiile transfrontaliere referitoare la creanțele pecuniare necontestate prin instituirea unei proceduri europene de somație de plată. Acest regulament se aplică, potrivit articolului 2 alineatul (1) din acesta, în materie civilă și comercială în litigiile transfrontaliere, indiferent de natura instanței.

               50

               Procedura specială reglementată de Regulamentul nr. 1896/2006, precum și obiectivele pe care acesta din urmă le urmărește nu se aplică însă atunci când creanțele care stau la originea unei somații de plată sunt contestate prin intermediul opoziției prevăzute la articolul 16 din acest regulament (a se vedea în acest sens Hotărârea eco cosmetics și Raiffeisenbank St. Georgen, C‑119/13 și C‑120/13, EU:C:2014:2144, punctul 39, precum și Hotărârea Goldbet Sportwetten, C‑144/12, EU:C:2013:393, punctele 31 și 42).

               51

               Or, în speță, este cert că pârâtul a formulat opoziție, în termenul prevăzut în acest scop la articolul 16 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1896/2006, împotriva somației europene de plată emise împotriva sa. Prin urmare, în măsura în care articolul 17 alineatul (1) din acest regulament constituie singura dispoziție a regulamentului respectiv care reglementează o astfel de opoziție, trebuie să se examineze dacă această dispoziție permite să se determine puterile și obligațiile unei instanțe cum este instanța de trimitere în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal prin raportare atât la modul de redactare a acestei dispoziții, cât și la economia aceluiași regulament.

               52

               Potrivit modului său de redactare, articolul 17 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1896/2006 se limitează să impună, în caz de opoziție a pârâtului formulată în termenul prevăzut în acest scop, continuarea automată a procedurii în fața instanțelor competente din statul membru de origine a somației de plată în conformitate cu normele de procedură civilă de drept comun, cu excepția cazului în care reclamantul a cerut expres ca procedura să ia sfârșit în acest caz.

               53

               În ceea ce privește economia Regulamentului nr. 1896/2006, din coroborarea considerentelor (8) și (10) ale acestuia, precum și a articolului 26 din regulamentul menționat reiese că acesta din urmă instituie o procedură europeană de somație de plată care constituie un instrument complementar și facultativ pentru reclamant fără ca regulamentul respectiv să înlocuiască sau să armonizeze mecanismele de recuperare a creanțelor necontestate prevăzute de legislația națională. Astfel, Regulamentul nr. 1896/2006 instituie un instrument uniform de recuperare care garantează condiții identice creditorilor și debitorilor în întreaga Uniune, prevăzând totodată aplicarea dreptului procedural al statelor membre în ceea ce privește orice aspect de procedură care nu este reglementat în mod expres de acest regulament.

               54

               Întrucât din economia Regulamentului nr. 1896/2006 reiese că acesta nu urmărește să armonizeze drepturile procedurale ale statelor membre și, ținând seama de domeniul limitat de aplicare al articolului 17 alineatul (1) din regulamentul menționat, astfel cum s‑a precizat la punctul 52 din prezenta hotărâre, această dispoziție trebuie interpretată, în măsura în care prevede continuarea automată a procedurii, în caz de opoziție a pârâtului, în conformitate cu normele procedurii civile de drept comun, în sensul că nu impune nicio cerință specială cu privire la natura instanțelor în fața cărora procedura trebuie să continue sau la normele pe care o astfel de instanță trebuie să le aplice.

               55

               Rezultă că, în principiu, sunt îndeplinite cerințele prevăzute la articolul 17 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1896/2006 atunci când procedura continuă, în urma opoziției pârâtului, în fața unei instanțe cum este instanța de trimitere, care examinează, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, competența internațională a instanțelor din statul membru de origine a somației europene de plată de a soluționa procedura civilă de drept comun aferentă creanței contestate, în temeiul normelor prevăzute de Regulamentul nr. 44/2001.

               56

               Or, astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 72 din concluzii, nici articolul 17 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1896/2006, nici vreo altă dispoziție din acest regulament nu permit să se identifice puterile și obligațiile unei instanțe cum este instanța de trimitere în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal. În lipsa, în Regulamentul nr. 1896/2006, a unei norme exprese cu privire la acest aspect de procedură, acest aspect rămâne în continuare reglementat, conform articolului 26 din regulamentul menționat, de legislația națională.

               57

               Pe de altă parte, în măsura în care din cererea de decizie preliminară reiese că instanța de trimitere trebuie să se pronunțe cu privire la problema competenței internaționale a instanțelor din statul membru de origine a somației europene de plată de a soluționa procedura contencioasă referitoare la creanța contestată, aplicând în acest scop, astfel cum s‑a arătat la punctul 46 din prezenta hotărâre, normele prevăzute de Regulamentul nr. 44/2001, trebuie să se verifice eventualele obligații care decurg, pentru această instanță, din regulamentul menționat.

               58

               În această privință, este cert că Regulamentul nr. 44/2001 nu are ca obiect să unifice întinderea obligațiilor de control care revin instanțelor naționale cu ocazia verificării competenței lor internaționale. Aplicarea normelor naționale pertinente nu trebuie totuși să aducă atingere efectului util al Regulamentului nr. 44/2001 (a se vedea Hotărârea Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, punctele 59 și 60, precum și jurisprudența citată).

               59

               În ceea ce privește cerințele care trebuie respectate în cadrul procedurii, trebuie amintit de asemenea că ansamblul dispozițiilor Regulamentului nr. 44/2001 exprimă intenția de a asigura ca, în cadrul obiectivelor acestuia, procedurile care conduc la adoptarea unor hotărâri judecătorești să se desfășoare cu respectarea dreptului la apărare (a se vedea în acest sens Hotărârea G, C‑292/10, EU:C:2012:142, punctul 47, precum și Hotărârea A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, punctul 51 și jurisprudența citată).

               60

               În acest context, trebuie subliniat că atât obiectivul unei bune administrări a justiției, care stă la baza Regulamentului nr. 44/2001, cât și respectul datorat autonomiei judecătorului în exercitarea atribuțiilor sale impun ca instanța sesizată să se pronunțe asupra chestiunii competenței internaționale să poată examina această chestiune în lumina tuturor informațiilor de care dispune, inclusiv, dacă este cazul, contestațiile formulate de pârât (a se vedea în acest sens Hotărârea Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, punctul 64).

               61

               În speță, din cererea de decizie preliminară reiese că instanța de trimitere dispune numai de informații referitoare la problema competenței internaționale a instanțelor din statul membru de origine furnizate de reclamant în cererea sa de somație europeană de plată, aceste informații putând fi, potrivit articolului 7 alineatul (2) litera (f) din Regulamentul nr. 1896/2006, reduse la o simplă indicare a temeiului competenței internaționale, fără ca reclamantul să fie obligat să expună elementele de legătură ale creanței solicitate în cadrul procedurii de somație europeană de plată cu statul membru în care a fost depusă o astfel de cerere.

               62

               Trebuie să se arate în acest context că dosarul de care dispune Curtea nu permite să se identifice normele naționale aplicabile procedurii cu care instanța de trimitere este sesizată în speță. În aceste condiții, dacă instanța respectivă ar fi, în temeiul dreptului procedural național, obligată să aprecieze competența internațională a instanțelor din statul membru de origine a somației de plată exclusiv în lumina elementelor prezentate de reclamant în cererea sa de somație europeană de plată, o astfel de procedură nu ar putea garanta nici efectul util al normelor de competență prevăzute de Regulamentul nr. 44/2001, nici dreptul la apărare de care beneficiază pârâtul.

               63

               Astfel, normele naționale aplicabile procedurii cu care este sesizată în speță instanța de trimitere trebuie să permită acesteia din urmă să examineze problema competenței internaționale, în temeiul normelor prevăzute de Regulamentul nr. 44/2001, în lumina tuturor informațiilor care îi sunt necesare în acest scop, după cum a subliniat avocatul general la punctul 63 din concluzii, cu ascultarea, dacă este cazul, a părților cu privire la acest aspect.

               64

               În cazul în care situația ar fi diferită, instanța menționată ar avea posibilitatea fie să interpreteze normele sale de procedură în sensul că acestea îi permit să îndeplinească respectivele cerințe, fie să desemneze, astfel cum a sugerat instanța de trimitere însăși, o instanță competentă material să se pronunțe pe fond cu privire la o creanță cum este cea în discuție în litigiul principal în temeiul procedurii civile de drept comun ca instanță competentă teritorial și căreia i se solicită, în acest caz, să se pronunțe, dacă este cazul, cu privire la propria competență internațională în lumina criteriilor enunțate de Regulamentul nr. 44/2001.

               65

               În sfârșit, trebuie să se răspundă la interogațiile instanței de trimitere referitoare la obligațiile care îi revin în urma examinării competenței instanțelor din statul membru de origine a somației europene de plată pe care aceasta va fi efectuat‑o în condițiile amintite la punctele 62 și 63 din prezenta hotărâre.

               66

               În această privință, dacă, la finalul verificărilor, s‑ar dovedi că competența instanțelor din statul membru de origine a somației europene de plată poate fi stabilită pe baza dispozițiilor Regulamentului nr. 44/2001, o instanță cum este instanța de trimitere nu ar putea, în caz contrar existând riscul de a se aduce atingere efectului util al normei prevăzute de regulamentul menționat în temeiul căreia este stabilită competența, să pună capăt procedurii pentru unicul motiv că nu reușește, în temeiul dreptului național, să identifice o instanță competentă teritorial să se pronunțe cu privire la fondul creanței contestate.

               67

               Astfel, această instanță are obligația, după cum arată guvernul maghiar în observațiile sale scrise, să interpreteze dreptul național în sensul că acesta din urmă îi permite să identifice sau să desemneze instanța competentă teritorial și material să se pronunțe cu privire la fondul creanței care se află la originea somației de plată împotriva căreia pârâtul a formulat opoziție în termenul prevăzut în acest scop.

               68

               Pe de altă parte, a pune capăt procedurii contencioase cu privire la fondul creanței contestate, în condițiile în care competența instanțelor din statul membru de origine a somației europene de plată este stabilită în temeiul Regulamentului nr. 44/2001, ar aduce atingere și efectului util al articolului 17 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1896/2006, în măsura în care această dispoziție impune ca procedura să continue, în cazul în care pârâtul formulează opoziție, în mod automat în fața instanțelor competente din statul membru de origine a somației de plată.

               69

               În schimb, dacă instanțele din statul membru de origine nu sunt competente în temeiul Regulamentului nr. 44/2001, nu este necesar, contrar a ceea ce pare să considere instanța de trimitere, să se reexamineze din oficiu, prin analogie cu articolul 20 din Regulamentul nr. 1896/2006, somația de plată împotriva căreia pârâtul a formulat în mod valabil opoziție.

               70

               În această privință, din jurisprudența Curții reiese că posibilitățile de reexaminare a somației de plată, prevăzute la articolul 20 din Regulamentul nr. 1896/2006, nu se aplică dacă pârâtul nu a formulat opoziție în termenul prevăzut la articolul 16 alineatul (2) din acest regulament (a se vedea în acest sens Hotărârea Thomas Cook Belgium, C‑245/14, EU:C:2015:715, punctele 47 și 48).

               71

               În plus, în măsura în care o situație procedurală cum este cea în discuție în litigiul principal nu este, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 55 și 56 din prezenta hotărâre, reglementată de dispozițiile Regulamentului nr. 1896/2006, ci de legislația națională, dispozițiile acestui regulament, inclusiv cele ale articolului 20, nu se pot aplica, nici măcar prin analogie, acestei situații (a se vedea în acest sens Hotărârea eco cosmetics și Raiffeisenbank St. Georgen, C‑119/13 și C‑120/13, EU:C:2014:2144, punctul 45).

               72

               În plus, conform articolului 18 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1896/2006, somației de plată împotriva căreia pârâtul a formulat opoziție în termenul prevăzut în acest scop nu i se poate conferi forță executorie. În consecință, unei instanțe cum este instanța de trimitere îi este permis să deducă din constatarea sa, în sensul lipsei de competență a instanțelor din statul membru de origine a somației europene de plată în temeiul Regulamentului nr. 44/2001, consecințele prevăzute, în această ipoteză, de dreptul procedural național.

               73

               Din ansamblul considerațiilor de mai sus rezultă că trebuie să se răspundă la întrebările adresate că dreptul Uniunii trebuie interpretat în sensul că, în împrejurările în care o instanță este sesizată cu o procedură, cum este procedura principală, privind desemnarea unei instanțe competente teritorial din statul membru de origine a somației europene de plată și examinează, în împrejurările menționate, competența internațională a instanțelor din acest stat membru de a soluționa o procedură contencioasă referitoare la creanța aflată la originea unei astfel de somații de plată împotriva căreia pârâtul a formulat opoziție în termenul prevăzut în acest scop:

                        —

                        întrucât Regulamentul nr. 1896/2006 nu furnizează indicații cu privire la puterile și la obligațiile acestei instanțe, respectivele aspecte de procedură rămân, potrivit articolului 26 din regulamentul menționat, reglementate de legislația națională a acelui stat membru;

                        —

                        Regulamentul nr. 44/2001 impune ca problema competenței internaționale a instanțelor din statul membru de origine a somației europene de plată să fie soluționată prin aplicarea normelor de procedură care permit să se garanteze efectul util al dispozițiilor acestui regulament și dreptul la apărare, indiferent dacă instanța de trimitere sau o instanță pe care aceasta din urmă o desemnează ca instanță competentă teritorial și material să se pronunțe cu privire la o creanță cum este cea în discuție în litigiul principal, în temeiul procedurii civile de drept comun, se pronunță asupra acestei probleme;

                        —

                        în ipoteza în care o instanță cum este instanța de trimitere se pronunță cu privire la competența internațională a instanțelor din statul membru de origine a somației europene de plată și decide în sensul existenței unei asemenea competențe în lumina criteriilor prevăzute de Regulamentul nr. 44/2001, acest din urmă regulament și Regulamentul nr. 1896/2006 obligă instanța respectivă să interpreteze dreptul național în sensul că acesta din urmă îi permite să identifice sau să desemneze o instanță competentă teritorial și material să soluționeze această procedură și

                        —

                        în ipoteza în care o instanță cum este instanța de trimitere decide în sensul lipsei unei asemenea competențe internaționale, instanța menționată nu are obligația de a reexamina din oficiu, prin analogie cu articolul 20 din Regulamentul nr. 1896/2006, această somație de plată.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               74

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:

                  Dreptul Uniunii trebuie interpretat în sensul că, în împrejurările în care o instanță este sesizată cu o procedură, cum este procedura principală, privind desemnarea unei instanțe competente teritorial din statul membru de origine a somației europene de plată și examinează, în împrejurările menționate, competența internațională a instanțelor din acest stat membru de a soluționa o procedură contencioasă referitoare la creanța aflată la originea unei astfel de somații de plată împotriva căreia pârâtul a formulat opoziție în termenul prevăzut în acest scop:

                        —

                           întrucât Regulamentul (CE) nr. 1896/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2006 de instituire a unei proceduri europene de somație de plată nu furnizează indicații cu privire la puterile și la obligațiile acestei instanțe, respectivele aspecte de procedură rămân, potrivit articolului 26 din regulamentul menționat, reglementate de legislația națională a acelui stat membru;

                        —

                           Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială impune ca problema competenței internaționale a instanțelor din statul membru de origine a somației europene de plată să fie soluționată prin aplicarea normelor de procedură care permit să se garanteze efectul util al dispozițiilor acestui regulament și dreptul la apărare, indiferent dacă instanța de trimitere sau o instanță pe care aceasta din urmă o desemnează ca instanță competentă teritorial și material să se pronunțe cu privire la o creanță cum este cea în discuție în litigiul principal, în temeiul procedurii civile de drept comun, se pronunță asupra acestei probleme;

                        —

                           în ipoteza în care o instanță cum este instanța de trimitere se pronunță cu privire la competența internațională a instanțelor din statul membru de origine a somației europene de plată și decide în sensul existenței unei asemenea competențe în lumina criteriilor prevăzute de Regulamentul nr. 44/2001, acest din urmă regulament și Regulamentul nr. 1896/2006 obligă instanța respectivă să interpreteze dreptul național în sensul că acesta din urmă îi permite să identifice sau să desemneze o instanță competentă teritorial și material să soluționeze această procedură și

                        —

                           în ipoteza în care o instanță cum este instanța de trimitere decide în sensul lipsei unei asemenea competențe internaționale, instanța menționată nu are obligația de a reexamina din oficiu, prin analogie cu articolul 20 din Regulamentul nr. 1896/2006, această somație de plată.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: maghiara.