title: Hotărârea Curții (camera a șasea) din 12 septembrie 2013. # Slancheva sila EOOD împotriva Izpalnitelen direktor na Darzhaven fond «Zemedelie» Razplashtatelna agentsia. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Administrativen sad Sofia-grad - Bulgaria. # Politica agricolă comună - FEADR - Regulamentul (UE) nr. 65/2011 - Sprijin pentru dezvoltarea rurală - Ajutor pentru înfiinţarea şi dezvoltarea de microîntreprinderi - Noțiunea «condiții create artificial» - Practici abuzive - Elemente de probă. # Cauza C-434/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șasea)
      12 septembrie 2013 (
            *1
         )
      „Politica agricolă comună — FEADR — Regulamentul (UE) nr. 65/2011 — Sprijin pentru dezvoltarea rurală — Ajutor pentru înființarea și dezvoltarea de microîntreprinderi — Noțiunea «condiții create artificial» — Practici abuzive — Elemente de probă”
      În cauza C‑434/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Administrativen sad Sofia‑grad (Bulgaria), prin decizia din 14 septembrie 2012, primită de Curte la 26 septembrie 2012, în procedura

         Slancheva sila EOOD

      împotriva

         Izpalnitelen direktor na Darzhaven fond „Zemedelie” Razplashtatelna agentsia,

      CURTEA (Camera a șasea),
      compusă din doamna M. Berger, președinte de cameră, domnii E. Levits (raportor) și J.‑J. Kasel, judecători,
      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Izpalnitelen direktor na Darzhaven fond „Zemedelie” Razplashtatelna agentsia, de R. Porozhanov și de D. Petrova, avocats;

               —

               pentru guvernul bulgar, de E. Petranova și de D. Drambozova, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de S. Petrova și de G. von Rintelen, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 4 alineatul (8) din Regulamentul (UE) nr. 65/2011 al Comisiei din 27 ianuarie 2011 de stabilire a normelor de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1698/2005 al Consiliului în ceea ce privește punerea în aplicare a procedurilor de control și a ecocondiționalității în cazul măsurilor de sprijin pentru dezvoltare rurală (JO L 25, p. 8, rectificare în JO 2011, L 201, p. 20).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între societatea Slancheva sila EOOD (denumită în continuare „Slancheva sila”), pe de o parte, și Izpalnitelen direktor na Darzhaven fond „Zemedelie” Razplashtatelna agentsia (directorul executiv al Fondului de Stat pentru Agricultură – Agenția de plăți (denumit în continuare „DFZ‑RA”), pe de altă parte, cu privire la respingerea de către acesta din urmă a cererii de finanțare în temeiul Fondului european agricol pentru dezvoltare rurală (FEADR) pentru un proiect de parc fotovoltaic.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Regulamentul (CE) nr. 1698/2005 al Consiliului din 20 septembrie 2005 privind sprijinul pentru dezvoltare rurală acordat din Fondul european agricol pentru dezvoltare rurală (FEADR) (JO L 277, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 66, p. 101, rectificare în JO 2012, L 206, p. 23) stabilește normele de intervenție a acestui fond. Dispozițiile de punere în aplicare a regulamentului menționat sunt cuprinse în Regulamentul nr. 65/2011.

               4

               În temeiul schemei de ajutor din cadrul axei 3, privind calitatea vieții în mediul rural și diversificarea economiei rurale, articolul 52 litera (a) punctul (ii) din Regulamentul nr. 1698/2005 prevede:
               „[A]jutorul pentru înființarea și dezvoltarea microîntreprinderilor, în scopul promovării spiritului antreprenorial și consolidării țesutului economic”.

               5

               Articolul 4 alineatul (8) din Regulamentul nr. 65/2011 are următorul cuprins:
               „Fără a aduce atingere dispozițiilor speciale, nu se efectuează nicio plată către beneficiari în cazul cărora s‑a stabilit că au creat în mod artificial condițiile necesare pentru a obține aceste plăți în scopul obținerii unui avantaj care contravine obiectivelor schemei de ajutor.”

         Dreptul bulgar

               6

               Regulamentul nr. 29 din 11 august 2008 privind condițiile și modalitățile de acordare a ajutoarelor financiare nerambursabile în cadrul schemei de ajutor „Sprijin pentru înființarea și dezvoltarea de microîntreprinderi” din Programul de dezvoltare rurală pentru perioada 2007-2013 (DV nr. 76 din 29 august 2008), în versiunea din 20 iulie 2010 astfel cum era aplicabilă la data faptelor din cauza principală, prevede la articolul 2:
               „Pot să beneficieze de ajutor proiectele care contribuie la atingerea obiectivelor schemei de ajutor. Obiectivele schemei de ajutor sunt:
               sprijinirea dezvoltării și înființării de noi locuri de muncă în microîntreprinderi cu activități neagricole în mediul rural;
               promovarea spiritului antreprenorial în mediul rural;
               sprijinirea dezvoltării unui turism integrat în mediul rural.”

               7

               Articolul 4 alineatul 2 punctul 10 din acest regulament prevede că nu se acordă niciun ajutor financiar pentru producerea și comercializarea de energie provenită din surse regenerabile și produsă de o centrală electrică cu o capacitate mai mare de 1 megawatt.

               8

               Potrivit articolului 6 din Regulamentul nr. 29:
               „[...]
               2.   Ajutorul financiar acordat proiectelor având ca obiect producerea și comercializarea de energie provenită din surse regenerabile reprezintă 80 % din cheltuielile aprobate, însă nu poate să depășească echivalentul în BGN a 200000 de euro.
               [...]”

               9

               Articolul 7 alineatul 2 din Regulamentul nr. 29 are următorul cuprins:
               „Nu se acordă ajutor financiar candidaților/beneficiarilor în cazul cărora se stabilește că nu au autonomie funcțională și/sau că au creat în mod artificial condițiile necesare pentru a beneficia de ajutor și pentru a obține astfel un avantaj care contravine obiectivelor schemei de ajutor.”

               10

               Punctele 30 și 31 din dispozițiile de completare a Regulamentului nr. 29 prevăd:

                        „30.

                        Prin «condiție creată în mod artificial» se înțelege orice condiție în sensul articolului 4 alineatul (8) din Regulamentul [...] nr. 65/2011 [...].

                        31.

                        Prin «lipsă de autonomie funcțională» se înțelege separarea în mod artificial a proceselor tehnice și de producție în cadrul diferitor proiecte sau constatarea utilizării în comun a unei infrastructurii finanțate prin programul de dezvoltare rurală, pentru a obține un avantaj care contravine obiectivelor schemei de ajutor din cadrul acestui program.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               11

               În cadrul schemei de ajutor „Sprijin pentru înființarea și dezvoltarea de microîntreprinderi” din programul de dezvoltare rurală, Slancheva sila a depus la DFZ‑RA, la 13 mai 2009, o cerere de finanțare pentru un proiect privind construcția unei centrale fotovoltaice.

               12

               Agentul societății Slancheva sila este domnul Mitsov, în timp ce asociatul unic și directorul acesteia este doamna Mitsova. Cele două persoane sunt căsătorite.

               13

               Cererea de finanțare prezentată de Slancheva sila cuprinde, în primul rând, contractul de închiriere a terenului pe care trebuie construită centrala fotovoltaică, încheiat între Slancheva sila și proprietarii terenului respectiv, și anume domnul Mitsov și doamna Mitsova. În al doilea rând, această cerere cuprinde actul de vânzare a unui drept real de superficie încheiat între Korina Export EOOD, al cărei asociat unic și director este domnul Mitsov, și Slancheva sila.

               14

               La examinarea cererii depuse de Slancheva sila, DFZ‑RA a constatat că terenul respectiv era învecinat cu alte două terenuri pentru care fuseseră solicitate ajutoare din același program, pentru două proiecte identice cu cel al societății Slancheva sila. Domnul Mitsov și doamna Mitsova sunt proprietarii celorlalte două terenuri. Drepturile de superficie asupra acestora au fost de asemenea vândute de Korina Export EOOD.

               15

               Realizarea celor trei proiecte a fost încredințată unei singure societăți, 3 K AD.

               16

               Având în vedere aceste împrejurări și faptul că cele trei proiecte de centrale fotovoltaice indică același sediu social, directorul executiv al DFZ‑RA a respins, prin decizia din 9 decembrie 2011, cofinanțarea proiectului de investiții al societății Slancheva sila, apreciind că ar fi stabilite lipsa de autonomie funcțională sau crearea artificială a condițiilor necesare pentru a beneficia de ajutor și intenția de a obține un avantaj care contravine obiectivelor schemei de ajutor.

               17

               În special, directorul executiv al DFZ‑RA a considerat că proiectul Slancheva sila urmărea să eludeze limita maximă de finanțare pentru un proiect, și anume echivalentul în leva bulgare (BGN) al sumei de 200000 de euro.

               18

               Slancheva sila a solicitat anularea deciziei de respingere a DFZ‑RA în fața Administrativen sad Sofia‑grad.

               19

               Această instanță consideră că soluția litigiului cu care este sesizată depinde de interpretarea noțiunii „condiții create în mod artificial” în sensul articolului 4 alineatul (8) din Regulamentul nr. 65/2011.

               20

               Administrativen sad Sofia‑grad subliniază că autoritățile administrative bulgare rețin o accepțiune largă a acestei noțiuni care se întemeiază pe următoarele indicii: legătura juridică și identitatea persoanelor interesate, precum și identitatea proiectelor și a sediului social al societăților vizate.

               21

               Totuși, instanța de trimitere arată că rezultă din propria practică jurisdicțională o accepțiune mai restrânsă a noțiunii de creare în mod artificial. Potrivit jurisprudenței acesteia, simpla existență a unor împrejurări comune nu este suficientă pentru a dovedi caracterul artificial al condițiilor necesare pentru plata unui ajutor. Astfel, aceasta necesită ca DFZ‑RA să facă dovada unei coordonări intenționate între persoanele juridice și/sau un terț în scopul obținerii unui avantaj care contravine obiectivelor schemei de ajutor.

               22

               În aceste condiții, Administrativen sad Sofia‑grad a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Cum trebuie interpretată noțiunea «crea[re] în mod artificial [a] condițiil[or]», în sensul articolului 4 alineatul (8) din Regulamentul nr. 65/2011?

                        2)

                        Articolul 4 alineatul (8) din Regulamentul nr. 65/2011 trebuie interpretat în sensul că se opune articolului 7 alineatul 2 din Regulamentul nr. 29 [...] conform căruia nu se acordă ajutoare candidaților/beneficiarilor în cazul în care se constată că aceștia au creat în mod artificial condițiile necesare pentru a obține un ajutor în scopul obținerii unui avantaj care contravine obiectivelor măsurii?

                        3)

                        Articolul 4 alineatul (8) din Regulamentul nr. 65/2011 trebuie interpretat în sensul că se opune jurisprudenței instanțelor din Republica Bulgaria conform căreia se consideră că s‑au creat în mod artificial condițiile pentru obținerea unui avantaj care contravine obiectivelor măsurii în cazul în care între solicitanți există o legătură juridică?

                        4)

                        Utilizarea unor terenuri învecinate de sine stătătoare, care, anterior depunerii cererilor, formaseră un singur teren, de către candidați, subiecte de drept independente, precum și legătura obiectivă constatată dintre aceștia, respectiv faptul că au aceiași agenți, aceiași ofertanți, aceiași executanți, același sediu și aceeași adresă, reprezintă «condiții create în mod artificial»?

                        5)

                        Trebuie să se constate existența unei coordonări intenționate între candidați și/sau un terț, realizată în scopul de a obține un avantaj în favoarea unui anumit candidat?

                        6)

                        În ce constă un avantaj în sensul articolului 4 alineatul (8) din Regulamentul nr. 65/2011? În special, este necesar ca acesta să cuprindă mai multe oferte de investiții mai mici prin care se urmărește obținerea de către un anumit candidat a unei finanțări maxime în cuantum de 200000 [de euro] pentru fiecare dintre aceste oferte, chiar dacă acestea au fost depuse de candidați diferiți?

                        7)

                        Articolul 4 alineatul (8) din Regulamentul nr. 65/2011 trebuie interpretat în sensul că se opune jurisprudenței instanțelor din Republica Bulgaria conform căreia există următoarele trei condiții cumulative pentru aplicarea normei: [în primul rând] lipsa de independență funcțională și/sau crearea unor condiții în mod artificial în scopul obținerii ajutorului, [în al doilea rând] scopul obținerii unui avantaj și [în al treilea rând] contradicția cu obiectivele măsurii?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Observații introductive

               23

               Întrebările preliminare se referă, pe de o parte, la condițiile de punere în aplicare a articolului 4 alineatul (8) din Regulamentul nr. 65/2011 și, pe de altă parte, la interpretarea acestei dispoziții în legislația și în jurisprudența bulgare.

               24

               Prin urmare, într‑o primă etapă, trebuie analizate împreună prima și a patra‑a șaptea întrebare, iar ulterior, într‑o a doua etapă, trebuie să se răspundă la a doua și la a treia întrebare.

         Cu privire la prima și la a patra‑a șaptea întrebare

               25

               Prin intermediul acestor întrebări, instanța de trimitere urmărește, în esență, să afle care sunt condițiile de aplicare a articolului 4 alineatul (8) din Regulamentul nr. 65/2011.

               26

               Cu titlu introductiv, trebuie subliniat că din decizia de trimitere reiese că autoritățile administrative bulgare au refuzat să aprobe proiectul de investiții propus de Slancheva sila, în temeiul ajutorului pentru înființarea și dezvoltarea microîntreprinderilor, în scopul promovării spiritului antreprenorial și al consolidării țesutului economic, pentru motivul că această societate urmărea să beneficieze în mod abuziv de acordarea unui ajutor în temeiul schemei de ajutor din cadrul FEADR.

               27

               Or, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că aplicarea regulamentelor Uniunii nu poate fi extinsă până la acoperirea anumitor practici abuzive ale operatorilor economici (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 ianuarie 2007, Vonk Dairy Products, C-279/05, Rep., p. I-239, punctul 31).

               28

               Rezultă din decizia de trimitere că, din punct de vedere formal, proiectul de investiții al societății Slancheva sila îndeplinește criteriile de eligibilitate necesare pentru acordarea unui ajutor pentru înființarea și dezvoltarea microîntreprinderilor în temeiul articolului 52 litera (a) punctul (ii) din Regulamentul nr. 1698/2005, precum și al legislației naționale.

               29

               Or, Curtea a statuat deja că, în aceste împrejurări, proba unei practici abuzive a potențialului beneficiar de un astfel de ajutor impune, pe de o parte, un ansamblu de circumstanțe obiective din care rezultă că, în pofida respectării formale a condițiilor prevăzute de reglementarea relevantă, obiectivul urmărit de această reglementare nu a fost atins și, pe de altă parte, un element subiectiv care constă în intenția de a obține un avantaj rezultat din reglementarea Uniunii creând în mod artificial condițiile necesare pentru obținerea acestuia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 iulie 2005, Eichsfelder Schlachtbetrieb, C-515/03, Rec., p. I-7355, punctul 39 și jurisprudența citată).

               30

               În rest, Curtea a precizat că revine instanței naționale sarcina de a stabili existența acestor două elemente, care trebuie să fie dovedite în conformitate cu normele din dreptul național, în măsura în care nu se aduce atingere eficacității dreptului Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 decembrie 2000, Emsland‑Stärke, C-110/99, Rec., p. I-11569, punctul 54 și jurisprudența citată).

               31

               În acest context trebuie interpretate noțiunile „crearea artificială” a condițiilor necesare pentru a beneficia de o plată și „avantaj care contravine” în sensul articolului 4 alineatul (8) din Regulamentul nr. 65/2011.

               32

               În primul rând, în ceea ce privește elementul obiectiv, trebuie amintit că, în temeiul considerentului (46) al Regulamentului nr. 1698/2005, schema de sprijinire a dezvoltării rurale prin FEADR urmărește în special să ajute „pentru diversificarea activităților, favorizând activitățile neagricole, precum și pentru dezvoltarea altor sectoare decât agricultura, pentru promovarea ocupării forței de muncă [...] și pentru realizarea de investiții care să facă zonele rurale mai atractive în scopul inversării tendinței de declin economic și social și de depopulare a zonelor rurale”.

               33

               În special, articolul 52 din Regulamentul nr. 1698/2005, în temeiul căruia a fost solicitat ajutorul pentru proiectul de investiții în discuție în litigiul principal, are drept obiectiv susținerea măsurilor de diversificare a economiei rurale și cuprinde ajutoarele pentru înființarea și dezvoltarea microîntreprinderilor, în scopul promovării spiritului antreprenorial și consolidării țesutului economic.

               34

               În acest cadru, Regulamentul nr. 29 prevede limite în ceea ce privește finanțarea prin FEADR a proiectelor de investiții privind producerea și distribuirea de energie provenită din surse regenerabile care fac parte din categoria măsurilor prevăzute la articolul 52 din Regulamentul nr. 1698/2005. Astfel, pe de o parte, suma maximă a finanțării prin FEADR este limitată la 200000 de euro per beneficiar. Pe de altă parte, finanțarea privește numai centralele electrice a căror capacitate este mai mică sau egală cu 1 megawatt.

               35

               Rezultă din decizia de trimitere că proiectul de centrală fotovoltaică al societății Slancheva sila nu a fost aprobat în vederea finanțării prin FEADR pentru motivul că autoritățile administrative naționale competente considerau, având în vedere împrejurările din litigiul principal, că această societate a avut intenția de a eluda limitele prevăzute de legislația națională prin încheierea unor înțelegeri cu terți, ei înșiși candidați la subvenția acordată în temeiul schemei de ajutor din cadrul FEADR menționate, pentru a proceda la divizarea artificială a unui proiect unic în trei proiecte de dimensiune mai mică.

               36

               Totuși, o astfel de împrejurare nu permite în sine excluderea faptului că proiectul de investiții prezentat de Slancheva sila va contribui la atingerea obiectivelor prevăzute de Regulamentul nr. 1698/2005.

               37

               În această privință, dacă se reproșează societății Slancheva sila că a urmărit să eludeze restricțiile privind mărimea proiectelor eligibile și suma maximă a ajutorului per beneficiar, este de competența instanței de trimitere să examineze dacă această intenție are drept consecință faptul că obiectivele prevăzute la articolul 52 litera (a) punctul (ii) din Regulamentul nr. 1698/2005 nu pot fi atinse.

               38

               În acest context, instanța menționată ar trebui în special să ia în considerare definiția microîntreprinderii, ale cărei înființare și dezvoltare fac obiectul ajutorului prevăzut la articolul 52 din Regulamentul nr. 1698/2005, astfel cum rezultă aceasta din articolul 2 alineatul (3) din anexa la Recomandarea 2003/361/CE a Comisiei din 6 mai 2003 privind definirea microîntreprinderilor și a întreprinderilor mici și mijlocii (JO L 124, p. 36).

               39

               În al doilea rând, în ceea ce privește elementul subiectiv, revine instanței naționale sarcina să stabilească conținutul și semnificația reale ale cererii de finanțare în litigiu (Hotărârea din 21 ianuarie 2006, Halifax și alții, C-255/02, Rec., p. I-1609, punctul 81).

               40

               Astfel, fac parte dintre elementele de fapt care pot fi luate în considerare de instanța menționată pentru a stabili caracterul artificial al creării condițiilor necesare pentru a beneficia de o plată în temeiul FEADR legăturile de natură juridică, economică și/sau personală dintre persoanele implicate în operațiunea de investiții respectivă (a se vedea în acest sens Hotărârea Emsland‑Stärke, citată anterior, punctul 58).

               41

               Existența acestui element subiectiv poate fi de asemenea stabilită prin dovedirea unei coluziuni, care poate să ia forma unei coordonări deliberate, între diferiți investitori candidați la acordarea unui ajutor în temeiul unei scheme de ajutor din cadrul FEADR, în special atunci când proiectele de investiții sunt identice și când există o legătură geografică, economică, funcțională, juridică și/sau personală între aceste proiecte (a se vedea prin analogie Hotărârea Vonk Dairy Products, citată anterior, punctul 33).

               42

               Totuși, Curtea a statuat că nu se poate respinge finanțarea unui proiect atunci când investiția în cauză poate avea o altă justificare decât simpla plată în temeiul schemei de ajutor din cadrul FEADR (a se vedea prin analogie Hotărârea Halifax și alții, citată anterior, punctul 75).

               43

               În consecință, articolul 4 alineatul (8) din Regulamentul nr. 65/2011 trebuie interpretat în sensul că condițiile de punere în aplicare a acestuia necesită prezența unui element obiectiv și a unui element subiectiv. Potrivit primului dintre aceste elemente, este de competența instanței de trimitere să aprecieze împrejurările obiective ale speței care permit să se concluzioneze că finalitatea urmărită de schema de ajutor din cadrul FEADR nu poate fi atinsă. Potrivit celui de al doilea element, este de competența instanței de trimitere să aprecieze elementele de probă obiective care permit să se concluzioneze că, prin crearea în mod artificial a condițiilor necesare pentru a beneficia de plată în temeiul schemei de ajutor din cadrul FEADR, candidatul la acordarea unei astfel de plăți a urmărit în exclusivitate să obțină un avantaj care contravine obiectivelor schemei menționate. În această privință, instanța de trimitere se poate baza nu numai pe elemente precum legăturile juridice, economice și/sau personale dintre persoanele implicate în proiecte de investiții similare, ci și pe indicii care dovedesc existența unei coordonări deliberate între aceste persoane.

         Cu privire la a doua și la a treia întrebare

               44

               Prin intermediul celei de a doua și al celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 4 alineatul (8) din Regulamentul nr. 65/2011 trebuie interpretat în sensul că se opune, pe de o parte, unei legislații naționale care prevede refuzul plății unui ajutor în temeiul schemei de sprijin din cadrul FEADR, din moment ce un proiect de investiții nu are autonomie funcțională, și, pe de altă parte, jurisprudenței instanțelor naționale care recunoaște crearea artificială a condițiilor necesare pentru a beneficia de o plată în cazul în care există o legătură juridică între candidații la o astfel de plată.

               45

               Astfel cum rezultă din cuprinsul punctului 29 din prezenta hotărâre, aplicarea articolului 4 alineatul (8) din Regulamentul nr. 65/2011 presupune cumularea a două elemente: unul obiectiv, celălalt subiectiv.

               46

               În acest context, deși este adevărat că constatarea de către instanța de trimitere a împrejurărilor privind existența unei legături juridice între candidații la acordarea unui ajutor sau lipsa de autonomie funcțională între diferitele proiecte de investiții vizate constituie indicii care pot permite să se concluzioneze în sensul creării artificiale a condițiilor necesare pentru a beneficia de o plată în sensul articolului 4 alineatul (8) din Regulamentul nr. 65/2011, această apreciere trebuie efectuată totuși în lumina tuturor împrejurărilor speței.

               47

               În special, instanța de trimitere trebuie să se asigure că rezultă din ansamblul elementelor obiective ale litigiului principal că scopul esențial al alegerii modalităților privind proiectele de investiții în cauză este plata ajutoarelor în temeiul schemei de ajutor, cu eliminarea oricărei alte justificări în legătură cu obiectivele schemei menționate.

               48

               În consecință, articolul 4 alineatul (8) din Regulamentul nr. 65/2011 trebuie interpretat în sensul că se opune ca o cerere de plată în temeiul schemei de ajutor din cadrul FEADR să fie respinsă pentru simplul motiv că un proiect de investiții, care candidează la acordarea unui ajutor din această schemă, nu are autonomie funcțională sau că există o legătură juridică între candidații la acordarea unui astfel de ajutor, fără ca celelalte elemente obiective din speță să fi fost luate în considerare.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               49

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:

                           1)

                           Articolul 4 alineatul (8) din Regulamentul (UE) nr. 65/2011 al Comisiei din 27 ianuarie 2011 de stabilire a normelor de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1698/2005 al Consiliului în ceea ce privește punerea în aplicare a procedurilor de control și a ecocondiționalității în cazul măsurilor de sprijin pentru dezvoltare rurală trebuie interpretat în sensul că condițiile de punere în aplicare a acestuia necesită prezența unui element obiectiv și a unui element subiectiv. Potrivit primului dintre aceste elemente, este de competența instanței de trimitere să aprecieze împrejurările obiective ale speței care permit să se concluzioneze că finalitatea urmărită de schema de ajutor din cadrul Fondului european agricol pentru dezvoltare rurală (FEADR) nu poate fi atinsă. Potrivit celui de al doilea element, este de competența instanței de trimitere să aprecieze elementele de probă obiective care permit să se concluzioneze că, prin crearea în mod artificial a condițiilor necesare pentru a beneficia de plată în temeiul schemei de ajutor din cadrul FEADR, candidatul la acordarea unei astfel de plăți a urmărit în exclusivitate să obțină un avantaj care contravine obiectivelor schemei menționate. În această privință, instanța de trimitere se poate baza nu numai pe elemente precum legăturile juridice, economice și/sau personale dintre persoanele implicate în proiecte de investiții similare, ci și pe indicii care dovedesc existența unei coordonări deliberate între aceste persoane.

                           2)

                           Articolul 4 alineatul (8) din Regulamentul nr. 65/2011 trebuie interpretat în sensul că se opune ca o cerere de plată în temeiul schemei de ajutor din cadrul Fondului european agricol pentru dezvoltare rurală (FEADR) să fie respinsă pentru simplul motiv că un proiect de investiții, care candidează la acordarea unui ajutor din această schemă, nu are autonomie funcțională sau că există o legătură juridică între candidații la acordarea unui astfel de ajutor, fără ca celelalte elemente obiective din speță să fi fost luate în considerare.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: bulgara.


Hotărârea Curții din data de 12 iunie 1990. # Republica Federală Germania împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Agricultură - FEOGA. # Cauza C-8/88.


title: Hotărârea Curții (Camera a șasea) din 12 iulie 2012.#Compañía Española de Tabaco en Rama, SA (Cetarsa) împotriva Comisiei Europene.#Recurs — Concurență — Înțelegeri — Piața spaniolă a achiziției și a primei procesări a tutunului brut — Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE — Stabilirea prețurilor și împărțirea pieței — Amenzi — Egalitate de tratament — Limită maximă de 10 % din cifra de afaceri — Cooperare — Denaturarea elementelor de probă — Eroare vădită de apreciere — Lipsa motivării.#Cauza C-181/11 P.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a șasea) din 12 iulie 2012 — Cetarsa/Comisia
      (Cauza C-181/11 P)
      „Recurs — Concurență — Înțelegeri — Piața spaniolă a achiziției și a primei procesări a tutunului brut — Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE — Stabilirea prețurilor și împărțirea pieței — Amenzi — Egalitate de tratament — Limită maximă de 10 % din cifra de afaceri — Cooperare — Denaturarea elementelor de probă — Eroare vădită de apreciere — Lipsa motivării”
      1.                     Recurs — Motive — Apreciere eronată a faptelor — Inadmisibilitate — Controlul exercitat de Curte cu privire la aprecierea
            faptelor și a elementelor de probă — Excludere, cu excepția cazurilor de denaturare — Motiv întemeiat pe denaturarea elementelor
            de probă — Necesitatea de a indica cu precizie elementele denaturate și de a demonstra erorile de analiză care au condus la
            această denaturare [art. 256 TFUE; Statutul Curții de Justiție, art. 58 primul paragraf; Regulamentul de procedură al Curții,
            art. 112 alin. (1) primul paragraf lit. (c)] (a se vedea punctele 56, 57, 96 și 97)
      2.                     Recurs — Motive — Denaturarea dreptului național reținut ca element de probă — Admisibilitate (art. 256 TFUE; Statutul Curții
            de Justiție, art. 58 primul paragraf) (a se vedea punctul 59)
      3.                     Procedură jurisdicțională — Invocarea de motive noi pe parcursul procesului — Condiții — Aplicare în procedura de recurs [Regulamentul
            de procedură al Curții, art. 42 alin. (2) și art. 118] (a se vedea punctele 60 și 61)
      4.                     Recurs — Motive — Motiv invocat pentru prima dată în cadrul recursului — Inadmisibilitate [Statutul Curții de Justiție, art. 58;
            Regulamentul de procedură al Curții, art. 113 alin. (2)] (a se vedea punctul 62)
      5.                     Procedură jurisdicțională — Cerere de sesizare a instanței — Cerințe de formă — Expunere sumară a motivelor invocate — Lipsă —
            Inadmisibilitate [Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 44 alin. (1) lit. (c) și art. 48 alin. (2)] (a se vedea
            punctul 64)
      6.                     Recurs — Motive — Insuficiența motivării — Motivare implicită a Tribunalului — Admisibilitate — Condiții (art. 256 TFUE; Statutul
            Curții de Justiție, art. 36 și art. 53 primul paragraf) (a se vedea punctele 71 și 101)
      7.                     Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Cuantum maxim — Calcul — Distincție între cuantumul final și cuantumul intermediar
            al amenzii — Consecințe [Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2) al doilea paragraf] (a se vedea punctele 80-85)
      Obiectul

               Recurs formulat împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a patra) din 3 februarie 2011, Cetarsa/Comisia (T-33/05), prin care
                  Tribunalul a respins o cerere de anulare a Deciziei C(2004) 4030 final a Comisiei din 20 octombrie 2004 privind o procedură
                  de aplicare a articolului 81 alineatul (1) [CE] (cazul COMP/C.38.238/B.2 – Tutun brut – Spania) și o cerere reconvențională
                  a Comisiei prin care se solicită majorarea cuantumului amenzii aplicate reclamantei

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge recursul principal și recursul incident.

                  2)

                  	Obligă Compañía española de tabaco en rama SA (Cetarsa) la plata cheltuielilor de judecată aferente recursului principal.

                  3)

                  	Obligă Comisia Europeană la plata cheltuielilor de judecată aferente recursului incident.


Hotărârea Curții din data de 7 iunie 1966. # Société anonyme des laminoirs, hauts fourneaux, forges, fonderies et usines de la Providence și alții împotriva Înaltei Autorități a CECO. # Cauze conexate 29, 31, 36, 39 până la 47, 50 și 51-63.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 27 iunie 1995. # PIA HiFi Vertriebs GmbH împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Taxe antidumping. # Cauza T-169/94.


Hotărârea Tribunalului (Camera a șasea) din 14 septembrie 2017.#Aldi Einkauf GmbH & Co. OHG împotriva Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Marcă a Uniunii Europene – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii Uniunii Europene figurative Alpenschmaus – Marca Uniunii Europene verbală anterioară ALPEN – Motiv relativ de refuz – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-103/16.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 8 martie 2001. # Laszlo Bakcsi împotriva Finanzamt Fürstenfeldbruck. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesfinanzhof - Germania. # TVA. # Cauza C-415/98.


title: Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 26 mai 2016.#International Management Group împotriva Comisiei Europene.#Acces la documente – Regulamentul (CE) nr. 1049/2001 – Documente referitoare la o investigație a OLAF – Refuzul accesului – Excepție referitoare la protecția obiectivelor activităților de inspecție, de anchetă și de audit – Obligație de a efectua o examinare concretă și individuală – Categorie de documente.#Cauza T-110/15.

text:
         TRIBUNALULUI (Camera a opta)
      26 mai 2016 (
            *1
         )
      „Acces la documente — Regulamentul (CE) nr. 1049/2001 — Documente referitoare la o investigație a OLAF — Refuzul accesului — Excepție referitoare la protecția obiectivelor activităților de inspecție, de anchetă și de audit — Obligație de a efectua o examinare concretă și individuală — Categorie de documente”
      În cauza T‑110/15,

         International Management Group, cu sediul în Bruxelles (Belgia), reprezentată inițial de M. Burgstaller, solicitor, și de E. Wright, barrister, ulterior de A. Tymen și de L. Levi, avocați,
      reclamantă,
      împotriva

         Comisiei Europene, reprezentată de J. Baquero Cruz și de S. Bartelt, în calitate de agenți,
      pârâtă,
      având ca obiect o cerere întemeiată pe articolul 263 TFUE, prin care se urmărește anularea deciziei THOR/C4/LL/el/(S) (2015) 4287 a Oficiului European de Luptă Antifraudă (OLAF) din 6 februarie 2015, prin care se respinge cererea reclamantei de acordare a accesului la documentele privind la investigația la care a fost supusă,
      TRIBUNALUL (Camera a opta),
      compus din domnul D. Gratsias, președinte, doamna M. Kancheva și domnul C. Wetter (raportor), judecători,
      grefier: domnul E. Coulon,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

         Istoricul cauzei

               1

               La 17 iunie 2014, reclamanta, International Management Group, a fost informată că Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) investighează „posibile neregularități în alocarea fondurilor europene [în beneficiul său], legate de natura sa juridică, referitoare, printre altele, la aplicarea articolului 53 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1605/2002 al Consiliului din 25 iunie 2002 privind regulamentul financiar aplicabil bugetului general al Comunităților Europene [(JO L 248, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 3, p. 198)]”.

               2

               În contextul investigației OLAF, în etapa rezumatului faptelor avut în vedere la articolul 9 alineatul (4) din Regulamentul (UE, Euratom) nr. 883/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 septembrie 2013 privind investigațiile efectuate de [OLAF] și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1073/1999 al Parlamentului European și al Consiliului și a Regulamentului (Euratom) nr. 1074/1999 al Consiliului (JO 2013, L 248, p. 1), a avut loc o întrevedere între OLAF și un reprezentant al reclamantei, urmat de schimburi de corespondență și de o cerere de acces la anumite documente invocată în rezumatul faptelor menționat, acces refuzat de OLAF în temeiul regulamentului citat anterior.

               3

               La 30 octombrie 2014, în temeiul articolului 2 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 1049/2001 al Parlamentului European și al Consiliului din 30 mai 2001 privind accesul public la documentele Parlamentului European, ale Consiliului și ale Comisiei (JO L 145, p. 43, Ediție specială 01/vol. 3, p. 76), reclamanta a solicitat accesul la următoarele documente:

                        „(a)

                        toate documentele și informațiile deținute de OLAF în legătură cu investigația;

                        (b)

                        orice alte documente și informații deținute de OLAF cu privire la [reclamantă];

                        (c)

                        toată corespondența menționată în «Rezumatul faptelor» cuprins în anexa la scrisoarea [OLAF] din 6 octombrie 2014 sau în legătură cu acesta;

                        (d)

                        toată corespondența dintre OLAF și statele membrele implicate în investigație;

                        (e)

                        toate documentele, rapoartele și informațiile în legătură cu investigația furnizate statelor membre și cele furnizate de aceste state, cuprinzând:

                                 (i)

                                 pretinsele «declarații oficiale ale autorităților (inclusiv ale ministerelor de afaceri externe) din anumite state» (a se vedea punctul 22 din documentul [OLAF] intitulat «Rezumatul faptelor»);

                                 (ii)

                                 pretinsele «informații primite din partea Organizației Națiunilor Unite și din partea [DG] ECHO» (a se vedea punctele 23-25 din documentul [OLAF] intitulat «Rezumatul faptelor»);

                        (f)

                        toate documentele, rapoartele și informațiile în legătură cu investigația furnizate instituțiilor, organelor, oficiilor și agențiilor Uniunii, precum și autorităților statelor nemembre în perioada cuprinsă între 2008 și 2014”.

               4

               La 27 noiembrie 2014, OLAF a refuzat să îi acorde reclamantei acces la toate documentele solicitate pentru motivul că divulgarea lor ar aduce atingere protecției acordate obiectivelor activităților de inspecție, de anchetă și de audit, prevăzută la articolul 4 alineatul (2) a treia liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001.

               5

               La 11 decembrie 2014, reclamanta a adresat o cerere de confirmare a accesului la documentele solicitate (denumită în continuare „cerere de confirmare”), conform articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1049/2001.

               6

               Investigația OLAF cu numărul de referință OF/2011/1002, sub a cărei incidență intră documentele menționate la punctul 3 de mai sus și care figurează în cererea inițială a reclamantei la literele (a) și (c)-(f), a fost încheiată la 12 decembrie 2014, iar raportul final a fost transmis de OLAF Comisiei Europene la 15 decembrie 2014.

               7

               La 6 februarie 2015, OLAF a adoptat decizia THOR/C4/LL/el/(S) (2015) 4287 prin care a respins cererea de confirmare (denumită în continuare „decizia atacată”), indicând că toate documentele solicitate intrau sub incidența fie a unei investigații în curs, fie a unei investigații încheiate, dar în privința căreia nu expirase încă termenul rezonabil în care autoritățile competente ale Uniunii Europene sau autoritățile naționale sunt obligate să ia măsurile adecvate, astfel încât divulgarea lor putea aduce atingere protecției obiectivelor investigațiilor respective.

         Procedura și concluziile părților

               8

               Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 2 martie 2015, reclamanta a introdus prezenta acțiune.

               9

               Printr‑un înscris separat depus în aceeași zi, reclamanta a solicitat judecarea cauzei potrivit procedurii accelerate, în temeiul articolului 76a din Regulamentul de procedură al Tribunalului din 2 mai 1991.

               10

               La 24 aprilie 2015, Comisia a depus la grefa Tribunalului memoriul în apărare.

               11

               Prin decizia din 5 mai 2015, Tribunalul (Camera a opta) a respins cererea de judecare a cauzei potrivit procedurii accelerate.

               12

               Memoriul în replică a fost depus la grefa Tribunalului la 24 august 2015.

               13

               Memoriul în duplică a fost depus la grefa Tribunalului la 27 octombrie 2015.

               14

               La 27 noiembrie 2015, grefa Tribunalului a notificat părților închiderea fazei scrise a procedurii. Părțile nu au depus o cerere de organizare a unei ședințe în termenul prevăzut la articolul 106 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului.

               15

               Reclamanta solicită Tribunalului:

                        —

                        anularea deciziei atacate;

                        —

                        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

               16

               Comisia solicită Tribunalului:

                        —

                        respingerea acțiunii ca nefondată;

                        —

                        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

         În drept

               17

               În susținerea acțiunii, reclamanta prezintă patru motive, întemeiate, primul, pe încălcarea de către Comisie a obligației sale de motivare atunci când a invocat o prezumție generală de aplicabilitate a protecției obiectivelor activităților de inspecție, de anchetă și de audit, al doilea, pe existența unui interes public superior în favoarea divulgării documentelor solicitate, al treilea, pe nemotivare în ceea ce privește protecția vieții private și a integrității persoanelor și, al patrulea, pe încălcarea principiului bunei administrări.

         Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea de către Comisie a obligației sale de motivare atunci când a invocat o prezumție generală de aplicabilitate a protecției obiectivelor activităților de inspecție, de anchetă și de audit

               18

               Prin intermediul primului motiv, reclamanta susține că, întemeindu‑și decizia pe o prezumție generală aplicabilă documentelor solicitate, Comisia nu și‑a respectat obligația de motivare. În această privință, reclamanta amintește că aplicarea unei prezumții generale se justifică prin faptul că aceleași considerații se aplică documentelor având aceeași natură. Or, din motivele prezentate în decizia atacată ar reieși că unor tipuri diferite de documente li se aplică considerații diferite. De asemenea, investigația în cauză ar fi în prezent finalizată. În plus, abordarea OLAF, constând în aplicarea unei prezumții generale tuturor documentelor, ar contraveni finalității Regulamentului nr. 1049/2001.

               19

               Pe de altă parte, nicio prezumție generală nu ar fi aplicabilă în speță, nici în lumina legislației, nici în lumina jurisprudenței existente, iar analogia realizată de Comisie cu alte principii generale recunoscute de jurisprudență ar fi inoperantă.

               20

               Comisia arată că argumentele reclamantei par să conțină obiecții de fond care nu au nicio legătură cu obligația de motivare. Astfel, decizia atacată ar fi motivată în suficientă măsură în ceea ce privește atât jurisprudența constantă privind accesul la dosarele de investigație ale OLAF, cât și aplicabilitatea jurisprudenței referitoare la prezumțiile generale „legale” cu privire la documentele cuprinse în aceste dosare. Prezumția generală, utilizată recent de OLAF, s‑ar întemeia pe aplicarea prin analogie a jurisprudenței deja constante pe această temă. Potrivit Comisiei, documentele OLAF referitoare la investigațiile pe care le desfășoară ar trebui să intre sub incidența unei situații de prezumție generală de aceeași natură cu situațiile în care o prezumție generală a fost deja recunoscută de jurisprudență. Recunoașterea unei astfel de prezumții s‑ar justifica prin necesitatea de a menține efectul util al cadrelor de reglementare sectoriale adoptate de legiuitorul Uniunii, care exclud acordarea unui drept de acces la dosar sau protejează confidențialitatea documentelor cuprinse în dosar, pentru a preveni utilizarea regimului privind accesul public la documente în scopul de a eluda sau de a submina normele sectoriale.

               21

               În această privință, Comisia susține că, în mod similar cauzelor în domeniul dreptului concurenței, prezumția generală de inaccesibilitate rezultă din dispozițiile legislației sectoriale (Regulamentul nr. 883/2013), care stabilește norme stricte de confidențialitate pentru prelucrarea informațiilor obținute în cadrul unei investigații (articolul 10 și, cu titlu mai general, articolele 3-16 din regulamentul menționat) și exclude dreptul de acces la dosar. Dacă publicul larg și în special persoanele vizate ar putea obține acces la dosar în temeiul Regulamentului nr. 1049/2001, acest lucru ar aduce imediat atingere reglementării sectoriale, iar eficacitatea anchetelor ar fi grav compromisă. În plus, confidențialitatea informațiilor prevăzută de Regulamentul nr. 883/2013 ar răspunde unui obiectiv extrem de specific, și anume, pe de o parte, prezervarea bunei desfășurări a unei investigații în interes public și, pe de altă parte, protecția intereselor legitime ale persoanelor vizate, astfel încât informațiile pe care acestea le transmit Comisiei să fie utilizate exclusiv în vederea desfășurării investigației. În sfârșit, Comisia consideră că prezumția generală ar trebui să se aplice nu numai înainte, ci și după încheierea definitivă a investigației și a perioadei de monitorizare ulterioară.

               22

               Mai întâi, trebuie amintite reglementarea aplicabilă în speță, precum și principiile jurisprudențiale elaborate în domeniul accesului la documente.

               23

               În primul rând, în temeiul articolului 15 alineatul (3) TFUE și al articolului 42 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, orice cetățean al Uniunii și orice persoană fizică sau juridică care are reședința sau sediul social într‑un stat membru au drept de acces la documentele instituțiilor, organelor, oficiilor și agențiilor Uniunii, sub rezerva principiilor și a condițiilor care sunt stabilite în conformitate cu alineatul menționat. În special în temeiul celui de al doilea paragraf al acestui alineat, principiile și condițiile respective se stabilesc prin regulamente de către Parlamentul European și Consiliul Uniunii Europene, hotărând în conformitate cu procedura legislativă ordinară.

               24

               În al doilea rând, trebuie adăugat că, potrivit jurisprudenței Curții, activitatea administrativă a Comisiei nu impune un acces la documente la fel de întins precum cel impus de activitatea legislativă a unei instituții a Uniunii (Hotărârea din 27 februarie 2014, Comisia/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, punctul 91; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea din 29 iunie 2010, Comisia/Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, punctul 60).

               25

               În al treilea rând, Regulamentul nr. 1049/2001 urmărește să confere publicului un drept de acces cât mai larg la documentele instituțiilor (Hotărârea din 1 februarie 2007, Sison/Consiliul, C‑266/05 P, EU:C:2007:75, punctul 61). Rezultă de asemenea din acest regulament, în special din articolul 4, care prevede un sistem de excepții în această privință, că dreptul de acces este totuși supus anumitor limite, întemeiate pe rațiuni de interes public sau privat. (Hotărârea din 1 februarie 2007, Sison/Consiliul, C‑266/05 P, EU:C:2007:75, punctul 62, Hotărârea din 29 iunie 2010, Comisia/Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, punctul 51, și Hotărârea din 27 februarie 2014, Comisia/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, punctul 61).

               26

               În al patrulea rând, în temeiul excepției care figurează la articolul 4 alineatul (2) a treia liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001, cu excepția situației în care un interes public superior justifică divulgarea conținutului unui document, instituțiile resping cererile de acces la acesta în cazul în care divulgarea sa ar putea aduce atingere protecției obiectivelor activităților de inspecție, de anchetă și de audit.

               27

               În al cincilea rând, este adevărat că, potrivit unei jurisprudențe consacrate a Curții, pentru a justifica respingerea cererii de acces la un document a cărui divulgare este solicitată, nu este suficient, în principiu, ca acest document să intre sub incidența unei activități menționate la articolul 4 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 1049/2001. Instituția în cauză trebuie deopotrivă să furnizeze explicații cu privire la modul în care accesul la documentul respectiv ar putea aduce atingere concret și efectiv interesului protejat printr‑o excepție prevăzută la acest articol. (Hotărârea din 1 iulie 2008, Suedia și Turco/Consiliul, C‑39/05 P și C‑52/05 P, EU:C:2008:374, punctul 49, și Hotărârea din 27 februarie 2014, Comisia/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, punctul 64).

               28

               Totuși, Curtea a recunoscut că instituția Uniunii se poate întemeia în această privință pe prezumții generale ce se aplică anumitor categorii de documente, considerații de ordin general similare fiind susceptibile să se aplice unor cereri de divulgare cu privire la documente de aceeași natură (Hotărârea din 1 iulie 2008, Suedia și Turco/Consiliul, C‑39/05 P și C‑52/05 P, EU:C:2008:374, punctul 50; a se vedea de asemenea Hotărârea din 27 februarie 2014, Comisia/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, punctul 65 și jurisprudența citată).

               29

               Astfel, Curtea a recunoscut existența unor prezumții generale de respingere a cererii de acces la documente în cinci situații, și anume în ceea ce privește documentele din dosarul administrativ aferent unei proceduri de control al ajutoarelor de stat (Hotărârea din 29 iunie 2010, Comisia/Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, punctul 61), documentele care au făcut obiectul unui schimb între Comisie și părțile care fac notificarea sau terți în cadrul unei proceduri de control al operațiunilor de concentrare între întreprinderi (Hotărârea din 28 iunie 2012, Comisia/Éditions Odile Jacob, C‑404/10 P, EU:C:2012:393, punctul 123, și Hotărârea Comisia/Agrofert Holding, C‑477/10 P, EU:C:2012:394, punctul 64), memoriile prezentate de o instituție în cadrul unei proceduri jurisdicționale (Hotărârea din 21 septembrie 2010, Suedia și alții/API și Comisia, C‑514/07 P, C‑528/07 P și C‑532/07 P, EU:C:2010:541, punctul 94), documentele aferente unei proceduri în constatarea neîndeplinirii obligațiilor în faza procedurii precontencioase a acesteia (Hotărârea din 14 noiembrie 2013, LPN și Finlanda/Comisia, C‑514/11 P și C‑605/11 P, EU:C:2013:738, punctul 65), precum și documentele care figurează într‑un dosar privind o procedură de aplicare a articolului 101 TFUE (Hotărârea din 27 februarie 2014, Comisia/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, punctul 93).

               30

               Tribunalul a recunoscut existența unor prezumții generale în patru situații suplimentare, și anume în ceea ce privește ofertele ofertanților într‑o procedură de achiziții publice în cazul unei cereri de acces formulate de un alt ofertant (Hotărârea din 29 ianuarie 2013, Cosepuri/EFSA, T‑339/10 și T‑532/10, EU:T:2013:38, punctul 101), documentele aferente așa‑numitei proceduri denumite „EU Pilot” (Hotărârea din 25 septembrie 2014, Spirlea/Comisia, T‑306/12, atacată cu recurs, EU:T:2014:816, punctul 63), documentele transmise Comisiei, în temeiul articolului 11 alineatul (4) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele [101 TFUE] și [102 TFUE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167), de autoritățile naționale de concurență (Hotărârea din 12 mai 2015, Unión de Almacenistas de Hierros de España/Comisia, T‑623/13, EU:T:2015:268, punctul 64), precum și documentele aferente pregătirii de către Comisie a unei evaluări de impact în scopul elaborării unei propuneri politice (Hotărârea din 13 noiembrie 2015, ClientEarth/Comisia, T‑424/14 și T‑425/14, atacată cu recurs, EU:T:2015:848, punctul 97).

               31

               În pofida faptului că în majoritatea cauzelor menționate la punctul 29 de mai sus Curtea a analizat raporturile dintre Regulamentul nr. 1049/2001 și o altă reglementare care conține un regim specific de accesibilitate și a concluzionat că este necesar să se asigure aplicarea coerentă a fiecăreia dintre aceste reglementări, din această jurisprudență rezultă totuși că relația dintre două regulamente nu reprezintă singurul criteriu care să justifice aplicarea unor asemenea prezumții generale.

               32

               Astfel, jurisprudența citată la punctul 29 de mai sus evidențiază faptul că ratio legis pe care se întemeiază aplicarea unor asemenea prezumții generale ar fi legată de necesitatea imperativă de a se asigura buna funcționare a procedurilor în discuție și de a se garanta că obiectivele acestora nu sunt compromise. Așadar, recunoașterea unei prezumții generale poate fi întemeiată pe incompatibilitatea accesului la documentele aferente anumitor proceduri cu buna desfășurare a acestora și pe riscul de a se aduce atingere procedurilor menționate, având în vedere că prezumțiile generale permit menținerea integrității desfășurării procedurii limitând ingerința unor terțe părți (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 septembrie 2014, Spirlea/Comisia, T‑306/12, atacată cu recurs, EU:T:2014:816, punctele 57 și 58, și Concluziile avocatului general Wathelet prezentate în cauzele conexate LPN și Finlanda/Comisia, C‑514/11 P și C‑605/11 P, EU:C:2013:528, punctele 66, 68, 74 și 76). Aplicarea unor norme specifice prevăzute de un act juridic referitor la o procedură desfășurată în fața unei instituții a Uniunii în scopurile căreia au fost prezentate documentele solicitate este unul dintre criteriile de natură să justifice recunoașterea unei prezumții generale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iunie 2015, McCullough/Cedefop, T‑496/13, nepublicată, EU:T:2015:374, punctul 91 și jurisprudența citată, și Concluziile avocatului general Cruz Villalón prezentate în cauza Consiliul/Access Info Europe, C‑280/11 P, EU:C:2013:325, punctul 75).

               33

               Or, raționamentul urmat de Curte în cauzele respective trebuie să se aplice și în ceea ce privește activitățile de investigație ale OLAF. Altfel spus, un acces generalizat, în temeiul Regulamentului nr. 1049/2001, la documentele care figurează în dosarul OLAF, în condițiile în care procedura de investigație a OLAF este încă în curs, ar aduce, în principiu, atingere bunei desfășurări a investigației. Situația este aceeași în cazul în care investigația tocmai a fost încheiată de către OLAF (a se vedea punctul 35 de mai jos).

               34

               Este necesar să se constate în această privință că procedura de investigație a OLAF intră de asemenea sub incidența unor norme specifice în domeniul accesului la informațiile obținute sau stabilite în cadrul unei astfel de proceduri și al prelucrării acestor informații. În temeiul Regulamentului nr. 883/2013, care reglementează investigațiile OLAF, acesta are obligația juridică să trateze informațiile obținute în cursul investigațiilor sale ca informații confidențiale și supuse secretului profesional, conform articolului 10 din regulamentul menționat. De asemenea, trebuie remarcat că nu se prevede accesul la documente pentru o persoană vizată de o investigație a OLAF, cu excepția dreptului de a primi procesul‑verbal al audierii sale de către OLAF (pentru a‑l aproba sau pentru a adăuga observații), conform articolului 9 din regulamentul amintit. Astfel, accesul la dosarele OLAF se derulează într‑adevăr în cursul unei proceduri de monitorizare. Recomandarea finală a OLAF va fi supusă autorităților competente ale Uniunii sau autorităților naționale. Dacă aceste autorități intenționează să adopte o sancțiune împotriva unei persoane vizate de investigație, în speță reclamanta, acestea vor trebui să îi dea posibilitatea să își exercite dreptul la apărare în conformitate cu procedura administrativă sau penală aplicabilă.

               35

               În plus, în ceea ce privește excepția prevăzută la articolul 4 alineatul (2) a treia liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001, referitoare la protecția activităților de anchetă, rezultă din jurisprudență că protecția investigațiilor efectuate de OLAF acoperă și monitorizarea ulterioară, în măsura în care aceasta are loc într‑un termen rezonabil (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 iulie 2006, Franchet și Byk/Comisia, T‑391/03 și T‑70/04, EU:T:2006:190, punctele 108-113). Astfel, potrivit acestei jurisprudențe, dacă nu a expirat încă termenul rezonabil pentru a decide măsurile care urmează a fi adoptate pe baza informațiilor transmise de OLAF autorităților competente, acordarea unui acces, chiar și parțial, la dosarul de investigație al OLAF ar putea compromite utilizarea efectivă a acestor elemente de către autoritățile naționale, dat fiind că persoanele suspectate de săvârșirea unor neregularități ar putea acționa într‑un mod care să împiedice buna desfășurare a diverselor proceduri sau anchete pe care autoritățile naționale pot decide să le inițieze. Trebuie remarcat de asemenea faptul că investigațiile OLAF, ca și posibilele proceduri ulterioare, depind de disponibilitatea informatorilor și a martorilor de a furniza informații. Perspectiva divulgării informațiilor, a explicațiilor sau a ipotezelor prezentate de aceștia i‑ar putea determina să cenzureze informațiile pe care le transmit sau să nu dezvăluie informații sensibile, ceea ce ar aduce atingere eficacității politicii Uniunii în materie de combatere a fraudei.

               36

               În concluzie, cadrul legislativ aplicabil OLAF exclude, în principiu, dreptul de acces al persoanelor vizate la dosarul OLAF. Doar dacă autoritățile destinatare ale raportului final intenționează să adopte acte care lezează persoanele vizate, aceste autorități ar trebui, în conformitate cu normele de procedură care li se aplică, să acorde acces la raportul final al OLAF pentru a permite acestor persoane să își exercite dreptul la apărare. În consecință, regimul instituit de Regulamentul nr. 883/2013 ar fi grav perturbat dacă accesul la dosarele OLAF sau la rapoartele finale ale OLAF ar fi acordat publicului larg.

               37

               Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că, în vederea interpretării excepției prevăzute la articolul 4 alineatul (2) a treia liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001, trebuie să fie recunoscută existența unei prezumții generale potrivit căreia divulgarea documentelor din dosarul administrativ ar aduce, în principiu, atingere protecției obiectivelor activităților de investigație ale OLAF.

               38

               Această prezumție generală nu exclude însă dreptul respectivelor persoane interesate de a dovedi că un anumit document a cărui divulgare este solicitată nu face obiectul prezumției menționate sau că există un interes public superior care justifică divulgarea acestui document în temeiul articolului 4 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1049/2001 (Hotărârea din 29 iunie 2010, Comisia/Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, punctul 62, și Hotărârea din 27 februarie 2014, Comisia/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, punctul 100).

               39

               În schimb, cerința de a verifica dacă prezumția generală respectivă se aplică în realitate nu poate fi interpretată în sensul că instituția vizată ar trebui să examineze individual toate documentele solicitate în speță. O astfel de cerință ar priva această prezumție generală de efectul său util, și anume acela de a permite instituției vizate să răspundă la o cerere de acces global de asemenea în mod global (Hotărârea din 14 noiembrie 2013, LPN și Finlanda/Comisia, C‑514/11 P și C‑605/11 P, EU:C:2013:738, punctul 68, și Hotărârea din 27 februarie 2014, Comisia/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, punctul 101).

               40

               Este necesar să se examineze în lumina principiilor jurisprudențiale amintite mai sus dacă OLAF a săvârșit o eroare în aplicarea articolul 4 alineatul (2) a treia liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001.

               41

               În speță, trebuie menționat faptul că este cert că cererea de acces depusă de reclamantă privește documentele din cadrul investigațiilor OLAF.

               42

               Din decizia atacată rezultă, fără ca acest fapt să fie contestat de reclamantă, că documentele menționate la punctul 3 de mai sus și care sunt cuprinse în cererea inițială a acesteia la literele (a) și (c)-(f) fac parte din investigația OLAF OF/2011/1002 împotriva reclamantei, această investigație încheindu‑se la 12 decembrie 2014, și că documentele care sunt cuprinse în cererea inițială a reclamantei la litera (b) fac obiectul mai multor investigații aflate încă în curs de desfășurare.

               43

               Având în vedere încheierea, la 12 decembrie 2014 a investigației sale OF/2011/1002, OLAF a considerat, pe baza jurisprudenței potrivit căreia documentelor privind investigațiile continuă să li se aplice excepția cuprinsă în articolul 4 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1049/2001 în cazul în care anchete speciale finalizate au dus la întocmirea unor rapoarte finale, dar nu s‑a scurs încă un termen rezonabil pentru procedurile de monitorizare ulterioară, că în speță nu expirase încă acest termen pentru a decide cu privire la măsurile care trebuiau adoptate ca urmare a informațiilor transmise autorității competente. OLAF a explicat de asemenea că documentele intrau sub incidența unei prezumții generale, aplicabilă înainte și după încheierea unei investigații, invocând necesitatea de a proteja caracterul confidențial al informațiilor și de a obține cooperarea informatorilor. În această privință, OLAF a subliniat că investigațiile, precum și procedurile ulterioare depind în mare măsură de informațiile furnizate de informatori terți și de martori și de dorința lor de a oferi aceste informații și că disponibilitatea părților menționate de a contribui la investigație ar fi repusă în discuție dacă astfel de informații nu ar fi protejate de confidențialitate. În același context, acesta a precizat normele sectoriale specifice existente care reglementează investigațiile efectuate de OLAF și obligația de confidențialitate, cum este articolul 10 din Regulamentul nr. 883/2013.

               44

               În temeiul principiilor jurisprudențiale amintite mai sus, trebuie să se considere că OLAF a aplicat în mod întemeiat o prezumție generală de confidențialitate a documentelor referitoare la investigațiile sale.

               45

               În această privință, nu poate fi admis argumentul reclamantei potrivit căruia o astfel de prezumție nu se poate aplica unor documente aferente unei proceduri de investigație încheiate.

               46

               Așa cum s‑a arătat deja mai sus, după ce OLAF și‑a finalizat investigația și a redactat raportul său final, autoritatea competentă trebuie să decidă și asupra procedurii de monitorizare ulterioară. Prin urmare, prezumția generală se aplică și unei proceduri deja încheiate, dat fiind că interesele publice protejate pot fi vătămate și după încheierea procedurii OLAF.

               47

               Pe de altă parte, este necesar să se constate că, investigația fiind încheiată la 12 decembrie 2014 și raportul final transmis de OLAF Comisiei la 15 decembrie 2014, conform articolului 11 alineatul (3) din Regulamentul nr. 883/2013, termenul rezonabil pentru monitorizarea ulterioară nu expirase încă la data adoptării deciziei atacate, astfel cum a arătat în mod întemeiat OLAF în decizia menționată.

               48

               Reclamanta nu se poate întemeia nici pe cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 21 mai 2014, Catinis/Comisia (T‑447/11, EU:T:2014:267), pentru a susține că prezumția generală nu se aplică și că, din acest motiv, OLAF nu este scutit de obligația sa de motivare. În cauza menționată, OLAF nu a invocat prezumția generală de inaccesibilitate, ci a efectuat o examinare individuală și concretă a documentelor solicitate. În consecință, Tribunalul nu a examinat dacă putea fi aplicată o astfel de prezumție.

               49

               În sfârșit, sunt lipsite de relevanță atât argumentul potrivit căruia propunerea Comisiei din 2008 de revizuire a Regulamentului nr. 1049/2001 „urmărea includerea unor prezumții generale de inaccesibilitate” fără a face referire la funcțiile de investigație ale OLAF, cât și argumentul potrivit căruia, prin cererea ca Tribunalul să recunoască o prezumție generală aplicabilă dosarelor OLAF, Comisia îi solicită acestuia să încalce articolul 17 alineatul (2) TUE, care atribuie Comisiei competența de a elabora propuneri legislative, și articolul 14 TUE, care conferă Parlamentului și Consiliului funcții legislative. În materia accesului la documente, aplicarea unei prezumții generale a fost aprobată de jurisprudență în mai multe domenii fără ca legalitatea unei astfel de prezumții să fie contestată în temeiul articolului 14 TUE și al articolului 17 alineatul (2) TUE. Prin urmare, nu există motive să se afirme că extrapolarea acestei prezumții la dosarele de investigație ale OLAF ar putea crea dificultăți în această privință. În orice caz, propunerea Comisiei nu a fost adoptată.

               50

               În concluzie, în ceea ce privește pretinsa încălcare a obligației de motivare, astfel cum este prevăzută la articolul 296 TFUE, și în lumina principiilor care decurg din jurisprudență evocate la punctele 23-40 de mai sus, este necesar să se concluzioneze că OLAF a respectat această obligație, astfel cum rezultă și din cuprinsul punctului 43 de mai sus.

         Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe existența unui interes public superior care să justifice divulgarea

               51

               În cadrul celui de al doilea motiv, reclamanta susține că există un interes public superior care justifică divulgarea documentelor solicitate, având în vedere că acestea au fost transmise terților, inclusiv unor terți neautorizați, precum ziarul german „Der Spiegel”. Existența unei investigații interne privind transmiterea documentelor către terți neautorizați nu ar fi suficientă pentru a exonera Comisia de răspunderea sa în privința scurgerilor de informații. Potrivit reclamantei, accesul la documentele solicitate îi este necesar pentru a dispune de mijloace de combatere a afirmațiilor extrem de grave formulate împotriva sa, în special de „Der Spiegel”. Reclamanta ar avea un interes legitim să i se permită să se apere, inclusiv în mod public. Astfel, o asemenea apărare, care ar reface echilibrul în exercitarea funcțiilor de investigație ale OLAF ar fi posibilă doar cu ajutorul documentelor la care până în prezent reclamanta nu ar avea acces.

               52

               Mai întâi, Comisia arată că divulgarea raportului final al OLAF s‑a datorat unei scurgeri neautorizate de informații, în legătură cu care s‑a dispus deschiderea unei investigații. O astfel de scurgere neautorizată de informații reprezintă un element de fapt care nu poate produce efecte asupra aprecierii a existenței unui interes public superior care să justifice divulgarea documentelor solicitate. În continuare, Comisia susține că reclamanta are un interes pur privat în această divulgare, în calitate de persoană vizată de investigația OLAF. Acest tip de interes particular, pe care nu‑l împărtășesc alți cetățeni, nu poate constitui un interes public superior în sensul Regulamentului nr. 1049/2001. În sfârșit, Comisia amintește că revine reclamantei sarcina să demonstreze că există un interes public superior care justifică divulgarea documentelor solicitate. Or, cererea de confirmare nu ar conține aproape nimic în privința existenței unui interes public superior care justifică această divulgare, de natură să neutralizeze prezumția generală de inaccesibilitate, în afara unei referiri vagi și generale la dreptul la apărare al reclamantei. În duplică, Comisia precizează că necesitatea de a se apăra împotriva unor „afirmații grave” ale mass‑media reprezintă de asemenea un interes pur privat, iar nu un interes public superior.

               53

               Trebuie amintit că, potrivit articolului 4 alineatul (2) a treia liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001, aplicarea excepției pe care acesta o consacră este înlăturată dacă divulgarea documentului în cauză este justificată de un interes public superior.

               54

               Trebuie remarcat faptul că, în ceea ce privește necesitatea de a obține divulgarea documentelor solicitate în temeiul interesului superior pentru a se putea apăra mai eficient împotriva afirmațiilor formulate în urma publicării unui articol în ziarul „Der Spiegel”, un astfel de argument nu demonstrează, în sine, existența unui interes public care justifică divulgarea documentelor solicitate, susceptibil să prevaleze față de protecția confidențialității, în sensul articolului 4 din Regulamentul nr. 1049/2001. Având în vedere principiul general al accesului la documente consacrat la articolul 15 TFUE și în considerentele (1) și (2) ale Regulamentului nr. 1049/2001, acest interes trebuie să prezinte un caracter obiectiv și general și nu poate fi confundat cu interese particulare sau private.

               55

               Astfel, în temeiul articolului 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1049/2001, beneficiază de un drept de acces la documentele instituțiilor „[o]rice cetățean al Uniunii și orice persoană fizică sau juridică având reședința sau sediul social într‑un stat membru”. Rezultă că acest regulament are vocația de a garanta accesul tuturor la documentele publice, iar nu numai accesul solicitantului la documentele care îl vizează (Hotărârea Tribunalului din 26 aprilie 2005, Sison/Consiliul, T‑110/03, T‑150/03 și T‑405/03, EU:T:2005:143, punctul 50).

               56

               Prin urmare, interesul particular pe care îl poate invoca un solicitant pentru a avea acces la documente care îl privesc personal nu poate fi în general decisiv nici în cadrul aprecierii existenței unui interes public superior, nici în cel al punerii în balanță a intereselor în temeiul articolului 4 alineatul (2) a treia liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 aprilie 2005, Sison/Consiliul, T‑110/03, T‑150/03 și T‑405/03, EU:T:2005:143, punctul 52, Hotărârea din 20 martie 2014, Reagens/Comisia, T‑181/10, EU:T:2014:139, punctul 144, și Hotărârea din 21 mai 2014, Catinis/Comisia, T‑447/11, EU:T:2014:267, punctele 61-64).

               57

               Astfel, presupunând chiar că documentele solicitate se dovedesc necesare apărării reclamantei în cadrul unei acțiuni, aspect care ține de examinarea respectivei acțiuni, acest fapt nu are relevanță în aprecierea punerii în balanță a intereselor publice. Situația este aceeași în ceea ce privește argumentul potrivit căruia accesul la documentele solicitate ar fi necesar pentru a permite reclamantei să se apere mai eficient împotriva afirmațiilor publicate în presa germană.

               58

               Or, trebuie să se constate că, în afară de aceste interese private, dintre care unul este invocat în cadrul cererii de confirmare și privește respectarea dreptului la apărare în investigația OLAF și celălalt, invocat în cadrul prezentului litigiu, privește interesul reclamantei de a se apăra mai eficient împotriva afirmațiilor apărute în „Der Spiegel”, reclamanta nu a invocat alte argumente care să justifice un interes public superior.

               59

               De altfel, simplul fapt că o parte dintr‑un dosar confidențial al OLAF a putut fi divulgată în mod ilegal nu justifică în sine derogarea în favoarea persoanei vizate de la normele de confidențialitate care guvernează dosarul de investigație al OLAF (a se vedea în acest sens Ordonanța din 18 decembrie 2003, Goméz‑Reino/Comisia, T‑215/02, EU:T:2003:352, punctul 65).

               60

               În consecință, având în vedere toate cele de mai sus, al doilea motiv nu poate fi primit.

         Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe nemotivare în ceea ce privește protecția vieții private și a integrității individului

               61

               În cadrul celui de al treilea motiv, reclamanta consideră că este puțin probabil, având în vedere natura documentelor în cauză, ca protecția vieții private și a integrității individului să fie amenințată. În plus, OLAF nu ar fi explicat de ce nu ar putea să acorde un acces parțial la documentele solicitate, respectând totodată viața privată și integritatea datelor cu caracter personal individuale.

               62

               Comisia răspunde că punctul din decizia atacată referitor la protecția datelor cu caracter personal a fost adăugat din motive de exhaustivitate, având în vedere că documentele solicitate conțineau și date care erau protejate în temeiul unei excepții diferite. Acest motiv ar fi însă inoperant, întrucât decizia atacată se întemeiază în principal pe aplicarea unei prezumții generale, după cum rezultă din cuprinsul punctului din decizia menționată care îl precedă pe cel referitor la protecția datelor cu caracter personal, care permite să nu se divulge conținutul tuturor documentelor solicitate și să nu se încerce să se determine dacă ar trebui acordat un acces parțial.

               63

               În speță este necesar să se constate, cum a constatat și Comisia, că prezentul motiv trebuie respins ca fiind în orice caz inoperant, întrucât decizia atacată este deja întemeiată în drept prin motivele pe care le cuprinde și care se referă la excepția prevăzută la articolul 4 alineatul (2) a treia liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001.

         Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului bunei administrări

               64

               Reclamanta consideră că OLAF a încălcat principiul bunei administrări enunțat la articolul 41 din Carta drepturilor fundamentale prin faptul că, la adoptarea deciziei atacate, nu a examinat toate aspectele relevante ale cauzei și s‑a prevalat de pretinsa existență a unei prezumții generale. Principiul bunei administrări ar fi fost încălcat și ca urmare a divulgării raportului final al OLAF către diverse persoane, inclusiv autorul articolului apărut în „Der Spiegel”, precum și un deputat european. Este injust și refuzul de a acorda accesul la documentele solicitate, care i‑ar permite reclamantei să se apere împotriva afirmațiilor formulate de terți pe baza unor documente obținute prin scurgeri de informații.

               65

               Comisia răspunde că OLAF a luat în considerare toate aspectele pe care trebuia să le examineze pentru a adopta o decizie și a prezentat temeiurile necesare în această privință, bazate pe existența unei prezumții generale referitoare la documentele privind activitățile sale de investigație. Din acest motiv, Comisia nu consideră că a fost încălcat principiul bunei administrări. Aceasta subliniază încă o dată că pretinsa divulgare a raportului final al OLAF către diverse persoane, dacă într‑adevăr a avut loc, ar fi datorată unei scurgeri neautorizate de informații și că o investigație privind circumstanțele acestei scurgeri este în curs de desfășurare.

               66

               Este necesar să se arate că, prin aplicarea unei prezumții generale, OLAF nu a încălcat principiul bunei administrări. Astfel cum s‑a constatat deja în cadrul primului motiv, OLAF a explicat în decizia atacată motivul pentru care ar fi aplicabilă o prezumție, care ar acoperi toate documentele vizate de investigație, în vederea protecției integrității normelor specifice ale sectorului adoptate de legiuitorul Uniunii în ceea ce privește activitățile sale.

               67

               Faptul că s‑ar fi produs o scurgere neautorizată de informații protejate în temeiul articolului 10 din Regulamentul nr. 883/2013 nu înseamnă că raportul final al OLAF a fost divulgat și a intrat în domeniul public în sensul Regulamentului nr. 1049/2001.

               68

               În plus, chiar dacă este regretabil că o scurgere de informații a permis presei germane să intre în posesia unor informații confidențiale, acest lucru nu justifică în sine divulgarea documentelor solicitate în cadrul unei proceduri în temeiul Regulamentului nr. 1049/2001.

               69

               Rezultă că al patrulea motiv trebuie de asemenea respins și, prin urmare, se impune respingerea acțiunii în totalitate.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               70

               Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor Comisiei.

               Pentru aceste motive,
               TRIBUNALUL (Camera a opta)
               declară și hotărăște:

                           1)

                           Respinge acțiunea.

                           2)

                           Obligă International Management Group la plata cheltuielilor de judecată.

                           Gratsias

                           Kancheva

                           Wetter

                     Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 26 mai 2016.
                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: engleza.