title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 3 aprilie 2008.#Dirk Rüffert împotriva Land Niedersachsen.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Oberlandesgericht Celle - Germania.#Articolul 49 CE - Libertatea de a presta servicii - Restricții -Directiva 96/71/CE - Detașarea lucrătorilor în cadrul prestării de servicii - Proceduri de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări - Protecția socială a lucrătorilor.#Cauza C-346/06.

text:
      Cauza C‑346/06
      Dirk Rüffert, acționând în calitate de administrator judiciar al societății Objekt und Bauregie GmbH & Co. KG
      împotriva
      Land Niedersachsen
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Oberlandesgericht Celle)
      „Articolul 49 CE — Libera prestare a serviciilor — Restricții — Directiva 96/71/CE — Detașarea lucrătorilor în cadrul prestării de servicii — Proceduri de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări — Protecția socială a lucrătorilor”
      Sumarul hotărârii
      1.        Libera prestare a serviciilor — Detașarea lucrătorilor în cadrul prestării de servicii — Directiva 96/71
      [Directiva 96/71 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 3 alin. (1) și (8)]
      2.        Libera prestare a serviciilor — Detașarea lucrătorilor în cadrul prestării de servicii — Directiva 96/71
      (Directiva 96/71 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 3)
      3.        Libera prestare a serviciilor — Detașarea lucrătorilor în cadrul prestării de servicii — Directiva 96/71
      (Directiva 96/71 a Parlamentului European și a Consiliului)
      4.        Libera prestare a serviciilor — Restricții — Detașarea lucrătorilor în cadrul prestării de servicii
      [art. 49 CE; Directiva 96/71 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 3 alin. (1)]
      1.        0 legislație care impune autorității contractante să nu desemneze drept adjudecatari ai contractelor de achiziții publice
         de lucrări decât acele întreprinderi care, la depunerea ofertei, se angajează în scris să plătească salariaților lor, în schimbul
         executării prestațiilor respective, cel puțin remunerația prevăzută în convenția colectivă aplicabilă în locul în care acestea
         se execută, fără ca respectiva convenție să poată fi considerată de generală aplicare, nu stabilește salariul potrivit vreuneia
         dintre modalitățile prevăzute la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf prima și a doua liniuță și la articolul 3 alineatul
         (8) al doilea paragraf din Directiva 96/71 privind detașarea lucrătorilor în cadrul prestării de servicii. Prin urmare, un
         astfel de salariu nu poate fi considerat ca fiind un salariu minim în sensul articolului 3 alineatul (1) primul paragraf litera
         (c) din aceeași directivă, pe care statele membre sunt îndreptățite să îl impună, în temeiul acesteia, întreprinderilor cu
         sediul în alte state membre în cadrul unei prestări de servicii transnaționale.

      (a se vedea punctele 26, 30 și 31)
      2.        Articolul 3 alineatul (7) din Directiva 96/71 privind detașarea lucrătorilor în cadrul prestării de servicii nu poate fi interpretat
         în sensul că permite statului membru gazdă să condiționeze efectuarea unei prestări de servicii pe teritoriul său de respectarea
         condițiilor de muncă și de încadrare în muncă ce depășesc cerințele normelor imperative de protecție minimă.

      Astfel, în ceea ce privește aspectele prevăzute la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf literele (a)-(g), Directiva 96/71
         prevede în mod expres gradul de protecție pe care statul membru gazdă este îndreptățit să îl impună întreprinderilor stabilite
         în alte state membre în favoarea lucrătorilor acestora detașați pe teritoriul respectivului stat membru gazdă. Prin urmare
         și fără a aduce atingere posibilității întreprinderilor stabilite în alte state membre de a adera în mod voluntar, în statul
         membru gazdă, în special în cadrul unui angajament luat față de propriul personal detașat, la o convenție colectivă de muncă
         eventual mai favorabilă, nivelul de protecție care trebuie garantat lucrătorilor detașați pe teritoriul statului membru gazdă
         este limitat, în principiu, la cel prevăzut la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf literele (a)-(g) din Directiva 96/71,
         cu excepția cazului în care respectivii lucrători se bucură deja, prin aplicarea legii sau a convențiilor colective din statul
         membru de origine, de condiții de muncă și de încadrare în muncă mai favorabile cu privire la aspectele prevăzute în dispoziția
         menționată.

      (a se vedea punctele 33 și 34)
      3.        Un stat membru nu are dreptul, în temeiul Directivei 96/71, să impună întreprinderilor cu sediul în alte state membre un salariu
         precum cel prevăzut de o convenție colectivă aplicabilă în locul în care se execută prestațiile în cauză și nedeclarată de
         generală aplicare, impunând, printr‑o măsură cu caracter legislativ, autorității contractante să nu desemneze drept adjudecatari
         ai contractelor de achiziții publice de lucrări decât acele întreprinderi care, la depunerea ofertei, se angajează în scris
         să plătească salariaților lor, în schimbul executării prestațiilor respective, cel puțin remunerația prevăzută în convenția
         colectivă menționată.

      (a se vedea punctul 35)
      4.        Directiva 96/71 privind detașarea lucrătorilor în cadrul prestării de servicii, interpretată în lumina articolului 49 CE,
         se opune unei măsuri cu caracter legislativ, adoptată de o autoritate dintr‑un stat membru, care impune autorității contractante
         să nu desemneze ca adjudecatari ai contractelor de achiziții publice de lucrări decât acele întreprinderi care, la depunerea
         ofertei, se angajează în scris să plătească salariaților lor, în schimbul executării prestațiilor respective, cel puțin remunerația
         prevăzută în convenția colectivă aplicabilă la locul în care se execută acestea, în măsura în care respectiva remunerație
         nu a fost stabilită prin una dintre modalitățile prevăzute la articolul 3 alineatele (1) și (8) din directivă.

      Prin faptul că impune adjudecatarilor contractelor de achiziții publice de lucrări și, în mod indirect, subcontractanților
         acestora să aplice salariul minim astfel cum este stabilit printr‑o astfel de convenție colectivă, o asemenea legislație poate
         impune prestatorilor de servicii dintr‑un alt stat membru, în care cuantumul salariului minim este inferior, o sarcină economică
         suplimentară care este susceptibilă de a împiedica, de a îngreuna sau de a face mai puțin avantajoasă executarea prestației
         în statul membru gazdă. Prin urmare, o astfel de măsură poate constitui o restricție în înțelesul articolului 49 CE.

      O astfel de restricție nu poate fi considerată ca putând fi justificată prin obiectivul de protecție a lucrătorilor în măsura
         în care salariul stabilit printr‑o astfel de convenție colectivă nu este obligatoriu, în temeiul legislației în cauză, decât
         pentru o parte din sectorul construcțiilor, în condițiile în care, pe de o parte, această legislație nu se aplică decât contractelor
         de achiziții publice, cu excluderea contractelor cu caracter privat, și, pe de altă parte, convenția colectivă menționată
         nu a fost declarată de generală aplicare, și în măsura în care niciun indiciu nu permite să se concluzioneze că protecția
         care rezultă dintr‑un astfel de salariu nu este necesară unui lucrător care își desfășoară activitatea în sectorul construcțiilor
         decât în ipoteza în care acesta este angajat în cadrul unui contract de achiziții publice de lucrări, și nu atunci când acesta
         lucrează în cadrul unui contract cu caracter privat.

      Pentru aceleași motive, restricția menționată nu poate fi considerată nici ca fiind justificată de obiectivul care urmărește
         să asigure protecția organizării autonome a activității profesionale de către sindicate.

      (a se vedea punctele 36-43 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      3 aprilie 2008(*)

      „Articolul 49 CE – Libera prestare a serviciilor – Restricții –Directiva 96/71/CE – Detașarea lucrătorilor în cadrul prestării de servicii – Proceduri de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări – Protecția socială a lucrătorilor”
      În cauza C‑346/06,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Oberlandesgericht
         Celle (Germania), prin Decizia din 3 august 2006, primită de Curte la 11 august 2006, în procedura

      Dirk Rüffert, acționând în calitate de administrator judiciar al societății Objekt und Bauregie GmbH & Co. KG

      împotriva
      Land Niedersachsen,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul C. W. A. Timmermans (raportor), președinte de cameră, domnii J. Makarczyk, P. Kūris, J.‑C. Bonichot și
         doamna C. Toader, judecători,

      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 5 iulie 2007,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Land Niedersachsen, de R. Thode, Rechtsanwalt;
      –        pentru guvernul german, de domnul M. Lumma, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul belgian, de doamna A. Hubert, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul danez, de domnul J. Bering Liisberg, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul francez, de domnul G. de Bergues și de doamna O. Christmann, în calitate de agenți;
      –        pentru Irlanda, de domnul D. O’Hagan, în calitate de agent, asistat de domnul N. Travers, BL, și de domnul B. O’Moore, SC;
      –        pentru guvernul cipriot, de doamna E. Neofitou, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul austriac, de domnul M. Fruhmann, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul polonez, de doamnele E. Ośniecka‑Tamecka și M. Szymańska, în calitate de agenți, precum și de doamna A. Dzięcielak,
         expert;

      –        pentru guvernul finlandez, de doamna E. Bygglin, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul norvegian, de domnii A. Eide și E. Sivertsen, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii E. Traversa și C. Ladenburger, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 20 septembrie 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 49 CE.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Rüffert, acționând în calitate de administrator judiciar
         al societății Objekt und Bauregie GmbH & Co. KG (denumită în continuare „Objekt und Bauregie”), pe de o parte, și Land Niedersachsen,
         pe de altă parte, având ca obiect rezilierea unui contract de antrepriză încheiat între acesta din urmă și societatea menționată.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Directiva 96/71/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 1996 privind detașarea lucrătorilor în cadrul
         prestării de servicii (JO 1997, L 18, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 4, p. 29) prevede la articolul 1, intitulat „Domeniul
         de aplicare”:

      (1) Prezenta directivă se aplică întreprinderilor înființate într‑un stat membru care, în cadrul prestării de servicii transnaționale,
         detașează lucrători, conform alineatului (3), pe teritoriul unui stat membru.

      […]
      (3) Prezenta directivă se aplică în măsura în care întreprinderile menționate la alineatul (1) iau una dintre următoarele
         măsuri cu caracter transnațional:

      (a) detașarea unui lucrător, în numele întreprinderii sau sub coordonarea acesteia, pe teritoriul unui stat membru, în cadrul
         unui contract încheiat între întreprinderea care face detașările și destinatarul prestării de servicii care își desfășoară
         activitatea în statul membru respectiv, dacă există un raport de muncă între întreprinderea care face detașarea și lucrător
         pe perioada detașării;”

      […]
      4        Potrivit articolului 3 din Directiva 96/71, intitulat „Condiții de muncă și de încadrare în muncă”:

      „(1) Statele membre asigură că, indiferent de legea aplicabilă raporturilor de muncă, întreprinderile menționate la articolul
         1 alineatul (1) garantează lucrătorilor detașați pe teritoriul lor condiții de muncă și de încadrare în muncă cu privire la
         următoarele aspecte stabilite în statul membru pe teritoriul căruia sunt executate lucrările:

      – prin acte cu putere de lege și acte administrative și/sau
      – prin convenții colective sau sentințe arbitrale de generală aplicare în sensul alineatului (8), în măsura în care acestea
         se referă la activitățile menționate în anexă:

      […]
      (c) salariul minim, inclusiv plata orelor suplimentare; prezenta literă nu se aplică sistemelor complementare de pensii;
      […]
      În sensul prezentei directive, noțiunea de salariu minim, menționată la alineatul (1) litera (c), este definită de legislația
         și practica națională a statului membru pe teritoriul căruia este detașat lucrătorul.

      […]
      (7) Alineatele (1)-(6) nu aduc atingere aplicării unor condiții de muncă și de încadrare în muncă mai favorabile pentru lucrători.
      […]
      (8) Prin convenții colective sau sentințe arbitrale declarate de generală aplicare se înțelege convențiile colective sau sentințele
         arbitrale care trebuie respectate de către toate întreprinderile aparținând sectorului sau profesiei respective și care țin
         de domeniul teritorial de aplicare al acestora.

      În absența unui sistem de declarare cu aplicare generală a convențiilor colective sau a sentințelor arbitrale în sensul alineatului
         (1), statele membre pot, dacă hotărăsc acest lucru, să ia drept bază:

      – convențiile colective sau sentințele arbitrale cu efect general asupra tuturor întreprinderilor similare aparținând sectorului
         sau profesiei respective și care țin de domeniul teritorial de aplicare al acestora și/sau

      – convențiile colective încheiate de cele mai reprezentative organizații ale partenerilor sociali pe plan național, aplicate
         pe întreg teritoriul statului respectiv,

      dacă aplicarea acestora la întreprinderile menționate la articolul 1 alineatul (1) garantează, în ceea ce privește aspectele
         enumerate la alineatul (1) primul paragraf din prezentul articol, tratamentul egal aplicat acestor întreprinderi și întreprinderilor
         menționate în prezentul alineat, care se găsesc într‑o situație asemănătoare.

      […]”
       Reglementarea națională
      5        Legea landului Saxonia Inferioară privind atribuirea contractelor de achiziții publice (Landesvergabegesetz Nds., denumită
         în continuare „legea landului”) cuprinde prevederi în materie de atribuire a contractelor de achiziții publice în valoare
         de minimum 10 000 de euro. Expunerea de motive a acestei legi prevede:

      „Prezenta lege combate denaturările concurenței care apar în sectorul construcțiilor și în cel al transporturilor publice
         locale în urma angajării de forță de muncă ieftină și urmărește reducerea cheltuielilor care rezultă pentru sistemele de protecție
         socială. În acest scop, legea prevede că autoritățile contractante nu au dreptul să desemneze ca adjudecatari ai contractelor
         de construcții și de transport public local decât acele întreprinderi care plătesc salariile stabilite în cadrul convențiilor
         colective din locul în care este prestat serviciul.

      […]”
      6        Potrivit prevederilor articolului 3 alineatul (1) din legea landului, intitulat „Angajamentul de a respecta convențiile colective”:

      „Contractele de lucrări nu sunt atribuite decât întreprinderilor care, la depunerea ofertelor, se angajează în scris să plătească
         salariaților lor, în schimbul executării prestațiilor respective, cel puțin remunerația prevăzută de convenția colectivă aplicabilă
         în locul în care acestea se execută, la momentul prevăzut de aceasta. Prin lucrări în sensul primei teze se înțelege prestațiile
         executate de întreprinderi din sectorul lucrărilor de construcții și al construcțiilor civile în particular, precum și din
         cel al finisajului. Prima teză se aplică și atribuirii contractelor de achiziții publice privind servicii din domeniul transporturilor
         urbane, suburbane și regionale.”

      7        Articolul 4 alineatul (1) din legea menționată, intitulat „Recurgerea la subcontractare”, prevede:

      „Adjudecatarul nu poate subcontracta prestațiile pentru care întreprinderea este echipată decât de la caz la caz și după obținerea
         unei autorizații speciale, în scris, de la autoritatea contractantă. Ofertanții sunt obligați să indice, încă de la depunerea
         ofertei, prestațiile pe care intenționează să le subcontracteze. Atunci când anumite prestații sunt subcontractate, adjudecatarul
         este obligat să impună subcontractanților aceleași obligații care îi revin în temeiul articolului 3, al articolului 4 și al
         articolului 7 alineatul (2) și să controleze respectarea acestor obligații de către subcontractanți”.

      8        Articolul 6 din aceeași lege, intitulat „Probe”, prevede:

      „(1)      Pentru ca oferta să poată fi examinată, ofertantul trebuie să anexeze următoarele documente:
      […]
      3.      angajamentul de a respecta convențiile colective în conformitate cu articolul 3.
      […]
      (2)      În cazul în care executarea unei părți a contractului este încredințată unui subcontractant, la atribuirea contractului, documentația
         în numele subcontractanților trebuie să fie de asemenea prezentată în conformitate cu alineatul (1).”

      9        Articolul 8 din legea landului, intitulat „Sancțiuni”, prevede:

      „(1) Pentru a asigura respectarea obligațiilor definite la articolul 3, la articolul 4 și la articolul 7 alineatul (2), autoritățile
         contractante stabilesc de comun acord cu adjudecatarul, pentru fiecare încălcare culpabilă, o penalitate contractuală de 1 %,
         care în cazul unor încălcări multiple poate fi majorată până la 10 % din valoarea contractului. Adjudecatarul este obligat
         de asemenea la plata penalității contractuale menționate în prima teză atunci când încălcarea este imputabilă unui subcontractant
         sau unuia dintre subcontractanții acestuia din urmă, cu excepția cazului în care adjudecatarul nu a cunoscut încălcarea în
         cauză și nu ar fi trebuit să o cunoască. În cazul în care cuantumul penalității contractuale este disproporționat, acesta
         poate fi redus de către autoritatea contractantă până la cuantumul adecvat, la cererea adjudecatarului.

      (2) Autoritățile contractante stabilesc de comun acord cu adjudecatarul că încălcarea dispozițiilor articolului 3 de către
         adjudecatar sau de către subcontractanții acestuia, precum și încălcarea gravă sau repetată a obligațiilor definite la articolul
         4 și la articolul 7 alineatul (2) îndreptățesc autoritatea contractantă să rezilieze contractul fără preaviz.

      (3) Dacă se face dovada că o întreprindere a încălcat cel puțin în mod grav sau repetat obligațiile care îi revin în temeiul
         prezentei legi, autoritățile contractante pot să o excludă de la atribuirea contractelor de achiziții publice din domeniul
         lor de activitate pe o durată de cel mult un an.

      […]”
       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      10      Din decizia de trimitere reiese că, în urma unei cereri de ofertă, Land Niedersachsen a atribuit, în toamna anului 2003, societății
         Objekt und Bauregie un contract de lucrări de construcții pentru realizarea penitenciarului din Göttingen‑Rosdorf. Contractul
         avea o valoare de 8 493 331 de euro fără taxa pe valoarea adăugată. Acest contract cuprindea angajamentul de a respecta convențiile
         colective și, în special, acela de a plăti salariaților angajați pe șantier cel puțin salariile în vigoare la locul executării
         contractului, în temeiul convenției colective menționate în lista convențiilor colective reprezentative la poziția 1, „Construcții
         și lucrări publice” (denumită în continuare „Convenția colectivă «Construcții și lucrări publice»”).

      11      Societatea Objekt und Bauregie a recurs la serviciile unei întreprinderi cu sediul în Polonia în calitate de subcontractant.
         În vara anului 2004, această întreprindere a fost suspectată că a angajat forță de muncă pe șantier cu un salariu inferior
         celui prevăzut de Convenția colectivă „Construcții și lucrări publice”. După începerea anchetei, atât societatea Objekt und
         Bauregie, cât și Land Niedersachsen au reziliat contractul de antrepriză pe care îl încheiaseră. Land Niedersachsen a indicat
         drept temei al rezilierii în special faptul că societatea Objekt und Bauregie a încălcat obligația contractuală de a respecta
         convenția colectivă menționată. O ordonanță penală a fost emisă împotriva principalului responsabil al întreprinderii cu sediul
         în Polonia, imputându‑i-se faptul că a plătit celor 53 de muncitori care lucrau pe șantier numai 46,57 % din salariul minim
         prevăzut.

      12      În primă instanță, Landgericht Hannover a constatat, în privința creanței pe care Objekt und Bauregie o deținea în temeiul
         contractului de antrepriză, că aceasta era stinsă prin compensare cu penalitatea contractuală în cuantum de 84 934,31 euro
         (respectiv 1 % din valoarea contractului) de care beneficia Land Niedersachsen. Instanța a respins acțiunea acestei societăți
         pentru celelalte capete de cerere.

      13      Sesizată cu litigiul în apel, instanța de trimitere consideră că soluționarea acestuia depinde de aspectul dacă este ținută
         să nu aplice legea landului, mai precis articolul 8 alineatul (1), pe motiv că acesta nu este compatibil cu libera prestare
         a serviciilor consacrată la articolul 49 CE.

      14      În această privință, instanța menționată observă că angajamentul de a respecta convențiile colective obligă întreprinderile
         de construcții din alte state membre să adapteze salariile plătite angajaților lor la nivelul de remunerare, în mod normal
         mai ridicat, aplicabil la locul executării contractului în Germania. O astfel de cerință face ca aceste întreprinderi să piardă
         avantajul concurențial pe care îl obțin datorită costurilor salariale mai reduse. Obligația de a respecta convențiile colective
         constituie din această cauză un obstacol pentru persoanele fizice și juridice care provin din alte state membre decât Republica
         Federală Germania.

      15      Pe de altă parte, instanța de trimitere are îndoieli în ceea ce privește aspectul dacă angajamentul de a respecta convențiile
         colective se justifică prin motive imperative de interes general. Mai precis, un astfel de angajament depășește cerințele
         de protecție a lucrătorilor. Ceea ce este necesar protecției lucrătorilor este delimitat de salariul minim obligatoriu care
         rezultă, în Germania, din Legea privind detașarea lucrătorilor (Arbeitnehmer‑Entsendegesetz) din 26 februarie 1996 (BGBI.
         1996 I, p. 227, denumită în continuare „AEntG”). Pentru lucrătorii străini, angajamentul de a respecta convențiile colective
         nu permite să se ajungă la egalitatea efectivă între aceștia și lucrătorii germani, dar împiedică faptul ca lucrătorii care
         provin dintr‑un alt stat membru decât Republica Federală Germania să fie angajați pe teritoriul acestei țări, întrucât angajatorul
         nu își poate valorifica față de concurență avantajul care decurge din costuri.

      16      Considerând că soluționarea litigiului cu care este sesizat necesită interpretarea articolului 49 CE, Oberlandesgericht Celle
         a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:

      „Faptul de a impune, pe cale legislativă, autorității contractante să nu desemneze ca adjudecatari ai contractelor de achiziții
         publice de lucrări decât acele întreprinderi care, la depunerea ofertei, se angajează în scris să plătească salariaților lor,
         în schimbul executării prestațiilor respective, cel puțin remunerația prevăzută în convenția colectivă aplicabilă la locul
         în care se execută acestea constituie o restricție nejustificată privind libera prestare a serviciilor în raport cu Tratatul
         CE?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      17      Prin intermediul întrebării preliminare, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 49 CE
         se opune, într‑o situație precum aceea care face obiectul acțiunii principale, unei măsuri cu caracter legislativ, adoptată
         de o autoritate dintr‑un stat membru, care impune autorității contractante să nu desemneze drept adjudecatari ai contractelor
         de achiziții publice de lucrări decât acele întreprinderi care, la depunerea ofertei, se angajează în scris să plătească salariaților
         lor, în schimbul executării prestațiilor respective, cel puțin remunerația prevăzută în convenția colectivă aplicabilă la
         locul în care se execută acestea.

      18      Astfel cum sugerează mai multe guverne care au prezentat Curții observații, precum și Comisia Comunităților Europene, pentru
         a răspunde în mod util la întrebarea instanței de trimitere, trebuie ca în cadrul examinării întrebării preliminare să fie
         luate în considerare dispozițiile Directivei 96/71 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 octombrie 2004, Wolff & Müller,
         C‑60/03, Rec., p. I‑9553, punctul 27, precum și Hotărârea din 29 ianuarie 2008, Promusicae, C‑275/06, Rep., p. I‑271, punctul
         42).

      19      De fapt, astfel cum rezultă din articolul 1 alineatul (3) litera (a), această directivă se aplică, printre altele, situației
         în care o întreprindere cu sediul într‑un stat membru detașează lucrători, în cadrul unei prestări de servicii cu caracter
         transnațional, în numele și sub direcția sa, pe teritoriul altui stat membru, în cadrul unui contract încheiat între întreprinderea
         de trimitere și destinatarul prestării de servicii care își desfășoară activitatea în acest din urmă stat membru, în măsura
         în care există un raport de muncă între acea întreprindere și lucrător pe durata detașării. Or, aceasta pare să fie într‑adevăr
         situația în acțiunea principală.

      20      Pe de altă parte, astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 64 din concluzii, simplul fapt că legislația unui stat
         membru, precum legea landului, nu are ca obiectiv reglementarea detașării lucrătorilor nu poate avea drept consecință faptul
         ca o situație precum aceea din acțiunea principală să nu intre sub incidența Directivei 96/71.

      21      În temeiul articolului 3 alineatul (1) primul paragraf prima și a doua liniuță din Directiva 96/71, trebuie ca, în ceea ce
         privește prestările de servicii cu caracter transnațional din domeniul construcțiilor, lucrătorilor detașați să le fie garantate
         condițiile de muncă și de încadrare în muncă cu privire la aspectele vizate la literele (a)-(g) din această dispoziție, printre
         care figurează, la litera (c), salariul minim. Aceste condiții de muncă și de încadrare în muncă sunt stabilite prin acte
         cu putere de lege și acte administrative și/sau prin convenții colective sau sentințe arbitrale declarate de generală aplicare.
         Potrivit alineatului (8) primul paragraf al aceluiași articol, convențiile colective sau sentințele arbitrale declarate de
         generală aplicare sunt acelea care trebuie respectate de către toate întreprinderile aparținând sectorului sau profesiei respective
         și care țin de domeniul teritorial de aplicare al acestora.

      22      Articolul 3 alineatul (8) al doilea paragraf din Directiva 96/71 oferă în plus statelor membre posibilitatea ca, în absența
         unui sistem de declarare cu aplicare generală a convențiilor colective sau a sentințelor arbitrale, să ia drept bază convențiile
         colective sau sentințele arbitrale cu efect general asupra tuturor întreprinderilor similare aparținând sectorului respectiv
         sau convențiile colective încheiate de cele mai reprezentative organizații ale partenerilor sociali pe plan național, aplicate
         pe întreg teritoriul statului respectiv.

      23      Trebuie să se examineze aspectul dacă salariul impus printr‑o măsură precum aceea din acțiunea principală, care constă într‑un
         act cu putere de lege adoptat de Land Niedersachsen în materie de contracte de achiziții publice și care urmărește să facă
         obligatorie, în special față de o întreprindere precum întreprinderea subcontractantă a societății Objekt und Bauregie, o
         convenție colectivă care prevede salariul respectiv, a fost stabilit potrivit uneia dintre modalitățile descrise la punctele
         21 și 22 din prezenta hotărâre.

      24      În primul rând, o dispoziție legislativă precum cea din legea landului, întrucât nu stabilește ea însăși niciun salariu minim,
         nu poate fi considerată ca fiind un act cu putere de lege sau un act administrativ în sensul articolului 3 alineatul (1) primul
         paragraf prima liniuță din Directiva 96/71, care stabilește un salariu minim precum cel prevăzut la litera (c) a aceluiași
         paragraf.

      25      În al doilea rând, în ceea ce privește aspectul dacă o convenție colectivă precum cea din acțiunea principală constituie o
         convenție colectivă declarată de generală aplicare în sensul articolului 3 alineatul (1) primul paragraf a doua liniuță din
         Directiva 96/71 coroborat cu alineatul (8) primul paragraf al aceluiași articol, din dosarul depus la Curte reiese că AEntG,
         care urmărește să transpună Directiva 96/71, extinde aplicarea dispozițiilor referitoare la salariile minime din convențiile
         colective declarate de generală aplicare în Germania la angajatorii dintr‑un alt stat membru care își detașează salariații
         în Germania.

      26      Or, răspunzând la întrebarea adresată în scris de către Curte, Land Niedersachsen a confirmat, în privința Convenției colective
         „Construcții și lucrări publice”, că aceasta nu este o convenție colectivă declarată de generală aplicare în sensul AEntG.
         Pe de altă parte, dosarul depus la Curte nu conține niciun indiciu care să permită să se concluzioneze că această convenție
         ar putea fi declarată de interes general în înțelesul articolului 3 alineatul (1) primul paragraf a doua liniuță din Directiva
         96/71 coroborat cu alineatul (8) primul paragraf al aceluiași articol.

      27      În al treilea rând, în ceea ce privește articolul 3 alineatul (8) al doilea paragraf din Directiva 96/71, din chiar modul
         de redactare a acestei dispoziții reiese că aceasta nu se aplică decât în absența unui sistem de declarare cu generală aplicare
         a convențiilor colective, ceea ce nu este valabil pentru Republica Federală Germania.

      28      Pe de altă parte, o convenție colectivă precum cea din acțiunea principală nu poate, în orice caz, să fie considerată o convenție
         colectivă în sensul dispoziției menționate și, în special, o convenție colectivă, menționată la prima liniuță a aceleiași
         dispoziții, cu „efect general asupra tuturor întreprinderilor similare aparținând sectorului sau profesiei respective și care
         țin de domeniul teritorial de aplicare al [acesteia]”.

      29      Astfel, într‑un context precum cel din acțiunea principală, efectul obligatoriu al unei convenții colective precum aceea din
         acțiunea principală nu se aplică decât unei părți a sectorului construcțiilor, care ține de domeniul teritorial de aplicare
         al acesteia, în măsura în care, pe de o parte, legislația care îi conferă un asemenea efect nu se aplică decât contractelor
         de achiziții publice, cu excluderea contractelor cu caracter privat, și, pe de altă parte, respectiva convenție colectivă
         nu a fost declarată de generală aplicare.

      30      Din cele expuse anterior rezultă că o măsură precum cea din acțiunea principală nu stabilește salariul potrivit vreuneia dintre
         modalitățile prevăzute la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf prima și a doua liniuță și la articolul 3 alineatul (8)
         al doilea paragraf din Directiva 96/71.

      31      Prin urmare, un astfel de salariu nu poate fi considerat ca fiind un salariu minim în sensul articolului 3 alineatul (1) primul
         paragraf litera (c) din aceeași directivă, pe care statele membre sunt îndreptățite să îl impună, în temeiul acesteia, întreprinderilor
         cu sediul în alte state membre în cadrul unei prestări de servicii transnaționale (a se vedea în acest sens Hotărârea din
         18 decembrie 2007, Laval un Partneri, C‑341/05, Rep., p. I‑11767, punctele 70 și 71).

      32      De asemenea, un astfel de salariu nu poate fi considerat o condiție de încadrare în muncă și de muncă mai favorabilă pentru
         lucrători în sensul articolului 3 alineatul (7) din Directiva 96/71.

      33      Mai precis, dispoziția menționată nu poate fi interpretată în sensul că permite statului membru gazdă să condiționeze efectuarea
         unei prestări de servicii pe teritoriul său de respectarea condițiilor de muncă și de încadrare în muncă ce depășesc cerințele
         normelor imperative de protecție minimă. Astfel, în ceea ce privește aspectele prevăzute la articolul 3 alineatul (1) primul
         paragraf literele (a)-(g), Directiva 96/71 prevede în mod expres gradul de protecție pe care statul membru gazdă este îndreptățit
         să îl impună întreprinderilor stabilite în alte state membre în favoarea lucrătorilor acestora detașați pe teritoriul său.
         Pe de altă parte, o astfel de interpretare ar lipsi de efect util directiva menționată (Hotărârea Laval un Partneri, citată
         anterior, punctul 80).

      34      Prin urmare și fără a aduce atingere posibilității întreprinderilor stabilite în alte state membre de a adera în mod voluntar,
         în statul membru gazdă, în special în cadrul unui angajament luat față de propriul personal detașat, la o convenție colectivă
         de muncă eventual mai favorabilă, nivelul de protecție care trebuie garantat lucrătorilor detașați pe teritoriul statului
         membru gazdă este limitat, în principiu, la cel prevăzut la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf literele (a)-(g) din
         Directiva 96/71, cu excepția cazului în care respectivii lucrători se bucură deja, prin aplicarea legii sau a convențiilor
         colective din statul membru de origine, de condiții de muncă și de încadrare în muncă mai favorabile cu privire la aspectele
         prevăzute în dispoziția menționată (Hotărârea Laval un Partneri, citată anterior, punctul 81). Totuși, acest lucru nu pare
         să fie valabil pentru acțiunea principală.

      35      Din cele expuse anterior rezultă că un stat membru nu are dreptul, în temeiul Directivei 96/71, să impună întreprinderilor
         cu sediul în alte state membre, printr‑o măsură precum cea din acțiunea principală, un salariu precum cel prevăzut de Convenția
         colectivă „Construcții și lucrări publice”.

      36      Această interpretare a Directivei 96/71 este confirmată de interpretarea sa în lumina articolului 49 CE, având în vedere faptul
         că această directivă urmărește în special realizarea liberei prestări a serviciilor, care este una dintre libertățile fundamentale
         garantate prin tratat.

      37      Astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 103 din concluzii, prin faptul că impune adjudecatarilor contractelor de
         achiziții publice de lucrări și, în mod indirect, subcontractanților acestora să aplice salariul minim astfel cum este stabilit
         prin Convenția colectivă „Construcții și lucrări publice”, o legislație precum legea landului poate impune prestatorilor de
         servicii dintr‑un alt stat membru, în care cuantumul salariului minim este inferior, o sarcină economică suplimentară care
         este susceptibilă de a împiedica, de a îngreuna sau de a face mai puțin avantajoasă executarea prestației în statul membru
         gazdă. Prin urmare, o măsură precum cea în discuție în acțiunea principală poate constitui o restricție în înțelesul articolului
         49 CE.

      38      Pe de altă parte, contrar celor susținute de Land Niedersachsen și de mai multe dintre guvernele care au prezentat Curții
         observații, o astfel de măsură nu poate fi considerată ca putând fi justificată prin obiectivul de protecție a lucrătorilor.

      39      De fapt, astfel cum s‑a constatat la punctul 29 din prezenta hotărâre, în ceea ce privește salariul stabilit printr‑o convenție
         colectivă precum cea din acțiunea principală, acesta nu este obligatoriu, în temeiul unei legislații precum legea landului,
         decât pentru o parte din sectorul construcțiilor, în condițiile în care, pe de o parte, această legislație nu se aplică decât
         contractelor de achiziții publice, cu excluderea contractelor cu caracter privat, și, pe de altă parte, convenția colectivă
         menționată nu a fost declarată de generală aplicare.

      40      Or, dosarul depus la Curte nu conține niciun indiciu care să permită să se concluzioneze că protecția care rezultă dintr‑un
         astfel de salariu, care, de altfel, astfel cum arată și instanța de trimitere, depășește cerințele salariului minim aplicabil
         în temeiul AEntG, nu este necesară unui lucrător care își desfășoară activitatea în sectorul construcțiilor decât în ipoteza
         în care acesta este angajat în cadrul unui contract de achiziții publice de lucrări, și nu atunci când acesta lucrează în
         cadrul unui contract cu caracter privat.

      41      Pentru aceleași motive ca acelea expuse la punctele 39 și 40 din prezenta hotărâre, restricția menționată nu poate fi considerată
         nici ca fiind justificată de obiectivul care urmărește să asigure protecția organizării autonome a activității profesionale
         de către sindicate, la care face referire guvernul german.

      42      În sfârșit, în ceea ce privește obiectivul de stabilitate financiară a sistemelor de asigurări sociale, alt obiectiv invocat
         de către guvernul german, care a susținut că eficacitatea sistemului de asigurări sociale depinde de nivelul salariilor lucrătorilor,
         din dosarul depus la Curte nu reiese că o măsură precum cea în discuție în acțiunea principală ar fi necesară pentru atingerea
         obiectivului în legătură cu care Curtea a recunoscut că poate constitui un motiv imperativ de interes general și care constă
         în evitarea riscului de a aduce o atingere gravă echilibrului financiar al sistemului de asigurări sociale (a se vedea în
         special Hotărârea din 16 mai 2006, Watts, C‑372/04, Rec., p. I‑4325, punctul 103 și jurisprudența citată).

      43      Având în vedere ansamblul considerațiilor expuse anterior, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că Directiva 96/71,
         interpretată în lumina articolului 49 CE, se opune, într‑o situație precum cea din acțiunea principală, unei măsuri cu caracter
         legislativ, adoptată de o autoritate dintr‑un stat membru, care impune autorității contractante să nu desemneze ca adjudecatari
         ai contractelor de achiziții publice de lucrări decât acele întreprinderi care, la depunerea ofertei, se angajează în scris
         să plătească salariaților lor, în schimbul executării prestațiilor respective, cel puțin remunerația prevăzută în convenția
         colectivă aplicabilă la locul în care se execută acestea.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      44      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      Directiva 96/71 a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 1996 privind detașarea lucrătorilor în cadrul prestării
            de servicii, interpretată în lumina articolului 49 CE, se opune, într‑o situație precum cea din acțiunea principală, unei
            măsuri cu caracter legislativ, adoptată de o autoritate dintr‑un stat membru, care impune autorității contractante să nu desemneze
            ca adjudecatari ai contractelor de achiziții publice de lucrări decât acele întreprinderi care, la depunerea ofertei, se angajează
            în scris să plătească salariaților lor, în schimbul executării prestațiilor respective, cel puțin remunerația prevăzută în
            convenția colectivă aplicabilă la locul în care se execută acestea.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 10 septembrie 2015.#Laverana GmbH & Co.KG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI).#Marcă comunitară – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative ORGANIC PROTEIN RICH PLANT COMPLEX FROM OUR OWN PRODUCTION – Motiv absolut de refuz – Caracter descriptiv – Articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-609/14.


title: Hotărârea Curții (camera a opta) din 21 decembrie 2011. # Evroetil AD împotriva Direktor na Agentsia "Mitnitsi". # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Varhoven administrativen sad - Bulgaria. # Directiva 2003/30/CE - Articolul 2 alineatul (2) litera (a) - Noțiunea de bioetanol - Produs obținut din biomasă, având un conținut de alcool etilic mai mare de 98,5 % și care nu a făcut obiectul unei denaturări - Pertinenţa utilizării efective drept biocombustibil - Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 - Nomenclatura combinată - Clasificarea tarifară a bioetanolului în vederea aplicării de accize - Directiva 2003/96/CE - Produse energetice - Directiva 92/83/CEE - Articolul 20 prima liniuţă şi articolul 27 alineatul (1) literele (a) şi (b) - Noțiunea de alcool etilic - Scutire de acciza armonizată - Denaturare. # Cauza C-503/10.

text:
      Cauza C‑503/10
      Evroetil AD
      împotriva
      Direktor na Agentsia „Mitnitsi”
      (cerere de decizie preliminară formulată de
      Varhoven administrativen sad)
      „Directiva 2003/30/CE – Articolul 2 alineatul (2) litera (a) – Noțiunea de bioetanol – Produs obținut din biomasă, având un conținut de alcool etilic mai mare de 98,5 % și care nu a făcut obiectul unei denaturări
         – Pertinența utilizării efective drept biocombustibil – Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 – Nomenclatura combinată – Clasificarea tarifară a bioetanolului în vederea aplicării de accize – Directiva 2003/96/CE – Produse energetice – Directiva 92/83/CEE – Articolul 20 prima liniuță și articolul 27 alineatul (1) literele (a) și (b) – Noțiunea de alcool etilic – Scutire de acciza armonizată – Denaturare”

      Sumarul hotărârii
      1.        Mediu – Promovare a utilizării biocombustibililor sau a altor combustibili regenerabili pentru transport – Directiva 2003/30
            – Bioetanol – Noțiune
      [Directiva 2003/30 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 2 alin. (2) lit. (a)]
      2.        Dispoziții fiscale – Armonizarea legislațiilor – Accize – Directiva 92/83 – Alcool și băuturi alcoolice – Alcool etilic –
            Noțiune
      [Directiva 2003/30 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 2 alin. (2) lit. (a); Directiva 92/83 a Consiliului, art.
            19 alin. (1)]
      1.        Definiția bioetanolului cuprinsă în articolul 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2003/30 de promovare a utilizării biocombustibililor
         și a altor combustibili regenerabili pentru transport trebuie interpretată în sensul că se referă și la un produs care este
         obținut, printre altele, din biomasă și care conține mai mult de 98,5 % alcool etilic, dacă este pus în vânzare ca biocombustibil
         pentru transport.

      (a se vedea punctul 47 și dispozitiv 1)
      2.        Dreptul Uniunii trebuie interpretat în sensul că un produs care conține mai mult de 98,5 % alcool etilic și care nu a fost
         denaturat printr‑o procedură specială de denaturare trebuie supus accizei prevăzute la articolul 19 alineatul (1) din Directiva
         92/83 privind armonizarea structurilor accizelor la alcool și băuturi alcoolice, chiar dacă este produs din biomasă prin intermediul
         unei tehnologii care se deosebește de tehnologia de producere a alcoolului etilic de origine agricolă, conține substanțe care
         îl fac impropriu consumului uman, îndeplinește cerințele prevăzute de proiectul de normă europeană pr EN 15376 pentru bioetanolul
         folosit drept combustibil și corespunde eventual definiției bioetanolului cuprinse în articolul 2 alineatul (2) litera (a)
         din Directiva 2003/30 de promovare a utilizării biocombustibililor și a altor combustibili regenerabili pentru transport.

      (a se vedea punctul 66 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a opta)
      21 decembrie 2011(*)

      „Directiva 2003/30/CE – Articolul 2 alineatul (2) litera (a) – Noțiunea de bioetanol – Produs obținut din biomasă, având un conținut de alcool etilic mai mare de 98,5 % și care nu a făcut obiectul unei denaturări
         – Pertinența utilizării efective drept biocombustibil – Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 – Nomenclatura combinată – Clasificarea tarifară a bioetanolului în vederea aplicării de accize – Directiva 2003/96/CE – Produse energetice – Directiva 92/83/CEE – Articolul 20 prima liniuță și articolul 27 alineatul (1) literele (a) și (b) – Noțiunea de alcool etilic – Scutire de acciza armonizată – Denaturare”

      În cauza C‑503/10,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Varhoven administrativen
         sad (Bulgaria), prin decizia din 24 septembrie 2010, primită de Curte la 20 octombrie 2010, în procedura

      Evroetil AD
      împotriva
      Direktor na Agentsia „Mitnitsi”,

      CURTEA (Camera a opta),
      compusă din domnul K. Schiemann, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a opta, domnii L. Bay Larsen și E. Jarašiūnas
         (raportor), judecători,

      avocat general: domnul J. Mazák,
      grefier: doamna R. Șereș, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 14 septembrie 2011,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Evroetil AD, de I. Raychinova, advokat;
      –        pentru Direktor na Agentsia „Mitnitsi”, de domnul V. Tanov, precum și de doamnele S. Valkova, N. Yotsova și S. Yordanova,
         în calitate de agenți;

      –        pentru guvernul bulgar, de domnul T. Ivanov și de doamna E. Petranova, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul elen, de doamnele K. Paraskevopoulou și Z. Chatzipavlou, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnul W. Mölls, precum și de doamnele K. Herrmann și S. Petrova, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva
         2003/30/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 8 mai 2003 de promovare a utilizării biocombustibililor și a altor
         combustibili regenerabili pentru transport (JO L 123, p. 42, Ediție specială, 13/vol. 39, p. 170), a Nomenclaturii combinate
         din Tariful vamal comun (denumită în continuare „NC”) care figurează în anexa I la Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 al Consiliului
         din 23 iulie 1987 privind Nomenclatura tarifară și statistică și Tariful vamal comun (JO L 256, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 4,
         p. 3), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 2587/91 al Comisiei din 26 iulie 1991 (JO L 259, p. 1), a articolului
         2 alineatul (1) din Directiva 2003/96/CE a Consiliului din 27 octombrie 2003 privind restructurarea cadrului comunitar de
         impozitare a produselor energetice și a electricității (JO L 283, p. 51, Ediție specială, 09/vol. 2, p. 98) și a articolului
         20 prima liniuță din Directiva 92/83/CEE a Consiliului din 19 octombrie 1992 privind armonizarea structurilor accizelor la
         alcool și băuturi alcoolice (JO L 316, p. 21, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 152).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Evroetil AD (denumită în continuare „Evroetil”), pe de o parte,
         și Direktor na Agentsia „Mitnitsi” (directorul Agenției „Vămi”, denumit în continuare „Direktor”), pe de altă parte, cu privire
         la caracterul legal al înștiințării de plată a accizelor aferente lunilor noiembrie și decembrie 2006, precum și ianuarie,
         martie și mai 2007.

       Cadrul juridic
       Dreptul Uniunii
       Directiva 92/83 și Regulamentul (CE) nr. 3199/93
      3        Articolul 19 alineatul (1) din Directiva 92/83 prevede:

      „Statele membre aplică o acciză la alcoolul etilic în conformitate cu prezenta directivă.”
      4        Potrivit articolului 20 prima liniuță din Directiva 92/83:

      „În sensul prezentei directive, termenul «alcool etilic» se referă la:
      –        toate produsele cu o tărie alcoolică reală pe volum de peste 1,2 % vol. și sub codurile NC 2207 și 2208, chiar dacă aceste
         produse sunt conținute în alt produs sub alt capitol din NC.”

      5        Potrivit articolului 26 din Directiva 92/83, trimiterile la codurile NC sunt considerate trimiteri la codurile din versiunea
         acesteia în vigoare la adoptarea directivei respective, adică cea care rezultă din Regulamentul nr. 2587/91.

      6        Articolul 27 alineatul (1) din Directiva 92/83 prevede:

      „Statele membre scutesc de accize produsele care intră sub incidența prezentei directive după îndeplinirea condițiilor stabilite
         de acestea în scopul asigurării aplicării corecte a respectivelor scutiri și al prevenirii oricărei evaziuni, evitări sau
         abuz:

      (a)      atunci când sunt distribuite sub formă de alcool complet denaturat în conformitate cu cerințele oricărui stat membru, aceste
         cerințe fiind notificate și acceptate [...];

      (b)      dacă sunt atât denaturate, în conformitate cu cerințele oricărui stat membru, cât și utilizate în prelucrarea oricărui produs
         cu excepția celor destinate consumului uman;

      [...]”
      7        Regulamentul (CE) nr. 3199/93 al Comisiei din 22 noiembrie 1993 privind recunoașterea reciprocă a procedurilor pentru denaturarea
         completă a alcoolului în scopul scutirii de la plata accizelor (JO L 288, p. 12, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 184) enumeră
         denaturările care sunt autorizate în fiecare stat membru pentru utilizarea în scopul denaturării complete a alcoolului în
         conformitate cu dispozițiile articolului 27 alineatul (1) litera (a) din Directiva 92/83. Indicarea denaturărilor autorizate
         de Republica Bulgaria a fost introdusă în Regulamentul nr. 3199/93 prin Regulamentul (CE) nr. 67/2008 al Comisiei din 25 ianuarie
         2008 (JO L 23, p. 13), care a intrat în vigoare la 29 ianuarie 2008.

       NC
      8        NC, instituită prin Regulamentul nr. 2658/87, este întemeiată pe Sistemul armonizat mondial de denumire și codificare a mărfurilor
         (denumit în continuare „SA”), elaborat de Consiliul de Cooperare Vamală, devenit Organizația Mondială a Vămilor, și instituit
         prin Convenția internațională încheiată la Bruxelles la 14 iunie 1983, care a fost aprobată în numele Comunității Economice
         Europene prin Decizia 87/369/CEE a Consiliului din 7 aprilie 1987 privind încheierea Convenției internaționale privind Sistemul
         armonizat de denumire și codificare a mărfurilor, precum și a protocolului de modificare a acesteia (JO L 198, p. 1, Ediție
         specială, 02/vol. 3, p. 199). NC, în versiunea care rezultă din Regulamentul nr. 2587/91, cuprinde, în partea a doua, secțiunea
         IV, un capitol 22, intitulat „Băuturi, lichide alcoolice și oțet”. În acest capitol, poziția 2207 are următorul cuprins:

      „2207 Alcool etilic nedenaturat cu o tărie alcoolică reală pe volum de peste 80 % vol ; alcool etilic și rachiuri denaturate de
         toate tipurile:

      2207 10 00 – Alcool etilic nedenaturat cu o tărie alcoolică reală pe volum de peste 80 % vol
      2207 20 00 – Alcool etilic și rachiuri denaturate de toate tipurile”.
       Directiva 2003/30
      9        Potrivit considerentelor (4)-(7), (10), (14) și (23) ale Directivei 2003/30:

      „(4)      Sectorul transporturi reprezintă peste 30 % din consumul final de energie din Comunitate și se extinde, această tendință fiind
         în plin progres, împreună cu emisiile de dioxid de carbon, iar această extindere va fi mai mare procentual în țările candidate,
         în urma aderării lor la Uniunea Europeană.

      (5)      [...] Dintr‑o perspectivă ecologică, Cartea albă [a Comisiei privind «Politica europeană de transport pentru 2010: momentul
         de a decide»] cere o reducere a dependenței de petrol (care în prezent este de 98 %) din sectorul de transporturi, prin utilizarea
         unor combustibili alternativi cum sunt biocombustibilii.

      (6)      Utilizarea pe scară mai largă a biocombustibililor în transporturi constituie doar o parte din pachetul de măsuri necesare
         pentru îndeplinirea prevederilor Protocolului de la Kyoto și din orice pachet de politici destinate respectării unor noi angajamente
         în acest sens.

      (7)      Utilizarea pe scară din ce în ce mai largă a biocombustibililor pentru transporturi [...] este unul dintre instrumentele prin
         care Comunitatea își poate reduce dependența de importul de energie și poate influența piața combustibililor pentru transport
         [...]

      [...]
      (10)      Promovarea utilizării biocombustibililor în transporturi constituie un pas înainte spre o aplicare mai largă a biomasei, care
         va permite în viitor o dezvoltare mai intensă a utilizării biocombustibililor [...]

      [...]
      (14)      Bioetanolul și biodiesel‑ul, când sunt utilizate pentru vehicule, în formă pură sau în amestec, trebuie să satisfacă standardele
         de calitate stabilite pentru a asigura performanțe optime ale motoarelor. [...]

      (23)      Deoarece obiectivul acțiunii propuse, respectiv introducerea principiilor generale de asigurare a comercializării și distribuției
         unui procentaj minim de biocombustibili, nu poate fi realizat în suficientă măsură de statele membre [...]”

      10      Articolul 1 din Directiva 2003/30 prevede:

      „Prezenta directivă are drept scop promovarea utilizării în transporturi a biocombustibililor sau a altor combustibili regenerabili
         pentru înlocuirea motorinei sau a benzinei în fiecare stat membru, pentru a contribui la unele obiective cum ar fi îndeplinirea
         angajamentelor privind schimbarea climatului, securitatea aprovizionării care să nu dăuneze mediului și promovarea surselor
         de energie regenerabile.”

      11      Directiva respectivă prevede la articolul 2:

      „(1)      În înțelesul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
      (a)      «biocombustibili» înseamnă combustibili lichizi sau gazoși pentru transport, produși din biomasă;
      [...]
      (2)      Se consideră biocombustibili cel puțin produsele menționate mai jos:
      (a)      «bioetanol»: etanol produs din biomasă și/sau fracția biodegradabilă a deșeurilor, în vederea utilizării ca biocombustibil;

      [...]”
      12      Potrivit articolului 3 alineatul (1) din aceeași directivă:

      „(a)       Statele membre trebuie să ia măsuri pentru ca o proporție minimă de biocombustibili și alți combustibili regenerabili să
         fie plasată pe piețele lor, iar în acest scop trebuie să stabilească obiective naționale orientative.

      [...]”
       Directiva 2003/96
      13      Considerentul (27) al Directivei 2003/96 prevede:

      „Prezenta directivă nu aduce atingere aplicării dispozițiilor relevante din Directiva 92/12/CEE a Consiliului din 25 februarie
         1992 privind regimul general al produselor supuse accizelor și privind deținerea, circulația și monitorizarea acestor produse
         [JO L 76, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 129] și din Directiva 92/83/CEE […], când produsul destinat utilizării, pus
         în vânzare sau utilizat drept carburant sau aditiv de carburant este alcoolul etilic definit în Directiva 92/83/CEE.”

      14      Potrivit articolului 1 din Directiva 2003/96, „[s]tatele membre impozitează produsele energetice și electricitatea în conformitate
         cu prezenta directivă”. La articolul 2 alineatul (1) din aceasta se află o listă a produselor considerate „produse energetice”
         în sensul acestei directive. Aceste produse sunt identificate prin codurile NC în care se încadrează, care, potrivit articolului
         2 alineatul (5) din aceeași directivă, trebuie interpretate ca fiind cele din NC astfel cum rezultă din Regulamentul (CE)
         nr. 2031/2001 al Comisiei din 6 august 2001 de modificare a anexei I la Regulamentul nr. 2658/87 (JO L 279, p. 1), în care
         modul de redactare a poziției 2207 este identic cu cel din Regulamentul nr. 2587/91.

      15      Nici codul NC 2207, nici codul NC 2207 10 00, nici codul NC 2207 20 00 nu se regăsesc în lista menționată la articolul 2 alineatul
         (1) din Directiva 2003/96.

      16      Potrivit articolului 2 alineatul (3) din această directivă:

      „Atunci când sunt destinate utilizării, sunt puse în vânzare sau sunt utilizate drept carburant sau combustibil pentru încălzire,
         produsele energetice altele decât cele pentru care este precizat un nivel de impozitare în prezenta directivă se impozitează
         în funcție de utilizarea lor, la rata aplicată combustibilului pentru încălzire sau carburantului echivalent.

      Pe lângă produsele impozabile enumerate la alineatul (1), orice produs destinat să fie utilizat, pus în vânzare sau utilizat
         drept carburant, aditiv sau în vederea măririi volumului final al carburanților se impozitează la rata aplicabilă carburantului
         echivalent.

      [...]”
      17      Articolul 16 alineatul (1) a treia și a patra liniuță din directiva respectivă prevede:

      „[…] statele membre pot aplica o scutire sau o rată redusă a impozitării sub control fiscal la produsele impozabile menționate
         în articolul 2 în cazul în care aceste produse sunt alcătuite din unul sau mai multe din următoarele produse sau conțin unul
         sau mai multe din următoarele produse:

      [...]
      –        produse incluse în codurile NC 2207 20 00 și 2905 11 00 care nu sunt de origine sintetică;
      –        produse obținute din biomasă, inclusiv produse incluse în codurile NC 4401 și 4402.”
       Dreptul național
      18      Legea privind accizele și antrepozitele fiscale (Zakon za aktsizite i danachnite skladove, DV nr. 91 din 15 noiembrie 2005),
         în versiunea aplicabilă pentru perioadele fiscale în discuție (DV nr. 81 din 6 octombrie 2006 și nr. 105 din 22 decembrie
         2006, denumită în continuare „Legea privind accizele”), prevede la articolul 2 că sunt supuse accizelor:

      „1)      alcoolul și băuturile alcoolice;
      [...]
      3)      produsele energetice și curentul electric;
      [...]”
      19      Articolul 4 din Legea privind accizele prevede:

      „1)      «Produse supuse accizelor» înseamnă produsele menționate la articolul 2;
      [...]
      5)      «Coduri NC» înseamnă codurile Nomenclaturii combinate, conform anexei I la [Regulamentul nr. 2658/87]. În ceea ce privește
         alcoolul și băuturile alcoolice se aplică codurile NC din Nomenclatura combinată aplicabilă la 31 decembrie 1992, iar în ceea
         ce privește produsele energetice și curentul electric se aplică codurile NC din Nomenclatura combinată aplicabilă la 1 ianuarie
         2002;

      [...]
      12)      «Denaturare» înseamnă un procedeu prin care se adaugă la alcoolul etilic substanțe otrăvitoare sau substanțe cu gust sau miros
         neplăcut (adaosuri), care fac ca alcoolul să fie periculos pentru sănătate sau impropriu consumului;

      [...]
      23)      «Bioetanol» înseamnă etanol obținut din biomasă și/sau dintr‑o parte a deșeurilor biodegradabile și destinat utilizării ca
         biocombustibil.

      [...]”
      20      Potrivit articolului 9 din Legea privind accizele:

      „Alcool etilic (alcool) este orice produs care:
      1.      este cuprins în codurile NC 2207 și 2208 și al cărui conținut de alcool în concentrația procentuală pe volum este mai mare
         de 1,2 %, chiar dacă acest produs este parte a unui produs care intră sub incidența altui capitol al [NC] a Republicii Bulgaria;

      [...]”
      21      La articolul 13 din Legea privind accizele se află o listă a produselor considerate „produse energetice” în sensul legii respective.
         Această listă este, în esență, identică cu cea care figurează la articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2003/96.

      22      Articolul 31 alineatul (5) din Legea privind accizele stabilește accize pentru alcoolul etilic de 1 100 BGN pe hectolitru
         de alcool pur. Articolul 32 alineatul (1) punctul 7 din această lege prevede accize pentru combustibili de 0 BGN la 1 000
         litri pentru bioetanolul încadrat în codul 2207 20 00 din NC.

      23      Articolul 35 alineatele (1) și (2) din Legea privind accizele prevede:

      „(1)      Conform articolului 13, produsele energetice, destinate utilizării drept combustibil pentru încălzire sau combustibil pentru
         motor sau care sunt oferite spre vânzare, respectiv sunt utilizate ca atare și pentru care nu s‑a stabilit o acciză la articolul
         32 alineatul (1) și la articolul 33 alineatul (1), vor fi supuse accizelor unui combustibil pentru încălzire sau combustibil
         pentru motor similar.

      (2)      În afară de produsele energetice prevăzute la articolul 13 și de bioetanol, toate produsele destinate utilizării drept combustibil
         sau aditiv pentru scăderea vâscozității combustibililor sau care sunt oferite spre vânzare, respectiv sunt utilizate ca atare
         vor fi supuse accizelor unui combustibil pentru motor similar stabilit la articolul 32 alineatul (1).”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      24      Evroetil, antrepozitar autorizat pentru administrarea unui antrepozit fiscal, este abilitat să producă alcool și bioetanol.
         Aceasta a făcut obiectul unui control cu privire la perioada fiscală cuprinsă între 1 iulie 2006 și 10 mai 2007, în cursul
         căreia a pus în consum o cantitate de 124 346,05 litri dintr‑un produs declarat ca fiind bioetanol încadrat în codul NC 2207 20 00.
         Acest produs a fost astfel supus unei accize de 0 BGN. Ulterior, o cantitate de 111 425 de litri din acest produs a fost restituită
         către Evroetil și se afla în acest antrepozit la data controlului. La cumpărător, o cantitate de 10 555,55 litri a fost înscrisă
         în contabilitate ca fiind bioetanol și a fost vândută de acesta din urmă drept combustibil combinat cu benzină.

      25      Cu ocazia controlului, autoritățile vamale au prelevat mai multe eșantioane din produsul în discuție în acțiunea principală.
         O analiză a stabilit că acesta prezintă un conținut de alcool de cel puțin 98,5 %, conține esteri, adică acetat de etil, alcool
         superior, aldehidă, precum și alcool metilic și nu a fost denaturat. Acest ultim element nu a fost contestat. Autoritățile
         vamale au concluzionat că acest produs ar fi trebuit declarat alcool etilic nedenaturat sub codul NC 2207 10 00 și că ar fi
         trebuit, așadar, să fie supus unei accize de 1 100 BGN pe hectolitru de alcool pur. Prin urmare, acestea au emis o înștiințare
         de plată prin care s‑au constatat obligații privind accizele în valoare de 1 397 973,17 BGN plus dobânzi al căror cuantum
         era, la 5 noiembrie 2007, de 148 897,89 BGN.

      26      Întrucât accizele și dobânzile datorate pentru lunile noiembrie și decembrie 2006, precum și pentru ianuarie, martie și mai
         2007, adică 1 372 000,41 BGN accize și 144 292,54 BGN dobânzi, au fost confirmate ca urmare a acțiunii introduse la Administrativen
         sad gr. Ruse (Tribunalul Administrativ din Ruse), Evroetil a formulat recurs la instanța de trimitere.

      27      Aceasta din urmă arată că, în cadrul acțiunii introduse la Administrativen sad gr. Ruse, un expert a concluzionat, în esență,
         că produsul în discuție în acțiunea principală este impropriu consumului uman, fiind cancerigen, că poate fi utilizat drept
         biocombustibil, în măsura în care compoziția sa corespunde condițiilor prevăzute de specificația tehnică stabilită de Evroetil
         pentru bioetanolul destinat utilizării ca biocombustibil, că îndeplinește cerințele proiectului de normă europeană pr EN 15376
         pentru bioetanolul utilizat drept combustibil și că este produs cu ajutorul unei tehnologii diferite de cea utilizată pentru
         fabricarea alcoolului etilic. Instanța de trimitere arată că este de acord cu aceste concluzii.

      28      Evroetil susține în fața acesteia din urmă că produsul în discuție în acțiunea principală trebuie supus unei accize egale
         cu zero. În această privință, Evroetil subliniază, printre altele, că denaturarea sa îl face impropriu utilizării drept combustibil.
         Aceasta adaugă că nu trebuie să plătească accize pentru partea din produs care a fost restituită de cumpărători.

      29      Direktor susține că produsul în discuție în acțiunea principală este alcool etilic ce nu a fost denaturat în conformitate
         cu Regulamentul nr. 3199/93 și, prin urmare, se încadrează la codul NC 2207 10 00 și trebuie supus accizelor. Potrivit Direktor,
         faptul că acest produs este impropriu consumului uman nu este relevant în această privință. În plus, acesta consideră că restituirea
         unei părți din produs în antrepozitul Evroetil nu permite scutirea acesteia din urmă de obligația de a plăti accize.

      30      Instanța de trimitere arată că supunerea la accize a produsului în discuție în acțiunea principală și suma eventual datorată
         cu acest titlu depind în mod direct de încadrarea sa în NC și, așadar, de natura acestui produs. În această privință, instanța
         arată că întâmpină dificultăți, pe de o parte, în a stabili dacă produsul respectiv constituie bioetanol în sensul Directivei
         2003/30, considerând printre altele că această directivă se referă la utilizarea ca biocombustibil și că o parte a produsului
         în discuție în acțiunea principală a fost restituită în antrepozitul Evroetil și, pe de altă parte, în a stabili dacă bioetanolul
         poate fi considerat un produs energetic, situație în care o astfel de calificare ar avea consecințe cu privire la tratamentul
         fiscal al acestuia potrivit dreptului național. Instanța de trimitere se îndoiește și de posibilitatea de a considera că bioetanolul
         reprezintă un alcool, bioetanolul nefiind menționat în NC.

      31      În aceste condiții, Varhoven administrativen sad a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele
         întrebări preliminare, precizând că acestea nu privesc accizele datorate în perioadele fiscale ulterioare aderării Republicii
         Bulgaria la Uniune, adică în lunile ianuarie, martie și mai 2007:

      „1)      Articolul 2 alineatul (2) litera (a) din [Directiva 2003/30] trebuie interpretat în sensul că definiția bioetanolului se referă
         și la produsele precum cel în cauză, care prezintă următoarele caracteristici și trăsături obiective:

      –        este produs din biomasă;
      –        este produs prin intermediul unei tehnologii speciale, descrisă în una dintre specificațiile tehnice pentru producerea de
         bioetanol întocmite de [Evroetil] și care se deosebește de tehnologia de producere a alcoolului etilic de origine agricolă,
         în conformitate cu una dintre specificațiile tehnice întocmite de același producător;

      –        conține mai mult de 98,5 % alcool și următoarele substanțe care îl fac impropriu consumului: alcool rafinat – 714,49 până
         la 8 311 mg/dm3; aldehidă – 238,16 până la 411 mg/dm3; ester (acetat etilic) – 1 014 până la 8 929 mg/dm3;

      –        îndeplinește cerințele [proiectului] de normă europeană pr EN 15376 pentru bioetanolul folosit drept combustibil;
      –        este destinat utilizării drept combustibil și, în practică, este utilizat ca biocombustibil prin adăugarea sa la benzina A‑95
         și este vândut în stații de alimentare;

      –        nu este denaturat printr‑o procedură specială de denaturare [?]
      2)      Articolul 2 alineatul (2) litera (a) din [Directiva 2003/30] trebuie interpretat în sensul că produsul în cauză poate fi clasificat
         drept bioetanol doar atunci când este folosit în practică în calitate de biocombustibil sau este suficient ca acesta să fie
         numai destinat utilizării drept biocombustibil și/sau să fie adecvat utilizării drept biocombustibil?

      3)      În cazul în care, pe baza răspunsurilor la [prima și la a doua] întrebare [...], se pleacă de la premisa că, în cazul produsului
         în cauză sau al unei părți corespunzătoare din acesta, este vorba despre bioetanol, care este codul [NC] în care trebuie încadrat
         produsul în cauză?

      a)      Dispozițiile capitolului 22 din NC și, concret, poziția 2207 trebuie interpretate în sensul că acestea cuprind clasificarea
         produsului ca bioetanol?

      b)      În cazul unui răspuns afirmativ la [a treia] întrebare [litera a)], la clasificarea bioetanolului și, concret, a produsului
         în cauză, trebuie să se țină seama de aspectul dacă produsul a fost denaturat (conform procedurilor prevăzute de [Regulamentul
         nr. 3199/93] sau conform unei alte proceduri admisibile)?

      c)      În cazul unui răspuns afirmativ la [a treia] întrebare [litera b)], prevederile NC referitoare la poziția 2207 trebuie interpretate
         în sensul că doar bioetanolul denaturat poate fi încadrat la codul NC 2207 20 [00]?

      d)      În cazul unui răspuns afirmativ la [a treia] întrebare [litera c)], prevederile NC referitoare la poziția 2207 trebuie interpretate
         în sensul că bioetanolul nedenaturat poate fi încadrat la codul NC 2207 10 [00]?

      e)      În cazul unui răspuns afirmativ la [a treia] întrebare [litera a)] și al unui răspuns negativ la [a treia] întrebare [litera
         b)], la care dintre cele două subpoziții – 2207 10 [00] sau 2207 20 [00] – poate fi încadrat produsul în cauză?

      f)      În cazul unui răspuns negativ la [a treia] întrebare [litera a)], bioetanolul trebuie încadrat în unul dintre codurile NC
         menționate în cadrul definiției cuprinse în articolul 2 alineatul (1) din [Directiva 2003/96] și, în cazul unui răspuns afirmativ,
         care este codul respectiv?

      4)      În cazul în care, pe baza răspunsurilor la [prima și la a doua] întrebare […], trebuie să se considere că, în cazul produsului
         în cauză sau al unei părți corespunzătoare din acesta, nu este vorba despre bioetanol, produsul în cauză, care prezintă caracteristicile
         menționate și trăsăturile obiective prezentate la [prima] întrebare […], poate fi clasificat ca alcool etilic în sensul articolului
         20 [prima liniuță] din [Directiva 92/83]?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la admisibilitate
      32      Evroetil contestă admisibilitatea tuturor întrebărilor adresate, care ar fi factuale și ar avea un caracter consultativ. În
         plus, dispozițiile a căror interpretare este solicitată în prima, în a doua și în a patra întrebare ar fi clare, iar răspunsul
         care ar putea fi dat la a treia întrebare nu ar fi util pentru soluționarea acțiunii principale.

      33      Trebuie amintit în primul rând că, în cadrul cooperării dintre Curte și instanțele naționale, astfel cum este prevăzută la
         articolul 267 TFUE, numai instanța națională sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea
         pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile
         cauzei aflate pe rolul său, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre,
         cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții (Hotărârea din 14 decembrie 2006, Confederación Española de Empresarios
         de Estaciones de Servicio, C‑217/05, Rec., p. I‑11987, punctul 16 și jurisprudența citată).

      34      În consecință, dacă întrebările adresate de o instanță națională au ca obiect interpretarea unei prevederi de drept al Uniunii,
         Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe, cu excepția cazului în care este evident că cererea de pronunțare a unei
         hotărâri preliminare urmărește, în realitate, să o pună în situația de a se pronunța prin intermediul unui litigiu fictiv
         sau de a formula opinii consultative cu privire la întrebări generale sau ipotetice, atunci când interpretarea dreptului Uniunii
         nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale ori în cazul în care Curtea nu dispune de elementele
         de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util întrebărilor care i‑au fost adresate (Hotărârea Confederación
         Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, citată anterior, punctul 17 și jurisprudența citată).

      35      Nu astfel stau lucrurile în ceea ce privește prezenta cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare. Astfel, din decizia
         de trimitere rezultă cu claritate că instanța națională consideră că răspunsurile la întrebările adresate, care vizează interpretarea
         mai multor dispoziții de drept al Uniunii, i‑ar fi necesare pentru a stabili tratamentul fiscal care ar trebui acordat potrivit
         dreptului Uniunii unui produs precum cel descris în prima întrebare și pentru a soluționa, astfel, litigiul cu care este sesizată.

      36      În al doilea rând, pretinsa claritate a răspunsurilor la întrebările adresate nu interzice nicidecum unei instanțe naționale
         să adreseze Curții întrebări preliminare și nu are drept efect privarea Curții de competența de a se pronunța cu privire la
         astfel de întrebări (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 septembrie 2008, UGT‑Rioja și alții, C‑428/06-C‑434/06, Rep.,
         p. I‑6747, punctele 42 și 43, precum și jurisprudența citată).

      37      Rezultă de aici că trebuie să se răspundă la întrebările adresate.

       Cu privire la prima și la a doua întrebare
      38      Prin intermediul primei și al celei de a doua întrebări, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită,
         în esență, să se stabilească dacă definiția bioetanolului cuprinsă în articolul 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2003/30
         trebuie interpretată în sensul că, pe de o parte, se referă și la produsele precum cel în cauză, care este obținut din biomasă
         prin intermediul unei tehnologii care se deosebește de tehnologia de producere a alcoolului etilic de origine agricolă, care
         conține mai mult de 98,5 % alcool etilic și substanțe care îl fac impropriu consumului uman, care îndeplinește cerințele proiectului
         de normă europeană pr EN 15376 pentru bioetanolul folosit drept combustibil și care nu este denaturat printr‑o procedură specială
         de denaturare, și, pe de altă parte, impune utilizarea efectivă a acestui produs ca biocombustibil.

      39      Direktor, guvernele bulgar și elen, precum și Comisia Europeană consideră că definiția cuprinsă în această dispoziție include
         un astfel de produs. Direktor și guvernul bulgar consideră în plus că acesta trebuie să fie utilizat în mod efectiv drept
         combustibil, iar guvernul elen apreciază că noțiunea „bioetanol” în sensul Directivei 2003/30 nu poate fi interpretată independent
         de destinația acestui produs. Cu privire la acest din urmă aspect, Comisia a arătat în cursul ședinței că, în vederea calificării
         unui produs drept „bioetanol” în sensul aceleiași dispoziții, criteriul decisiv îl constituie utilizarea efectivă a acestui
         produs ca biocombustibil, subliniind, întrebată fiind cu privire la acest element, că Directiva 2003/30 pune accentul pe capacitatea
         produsului respectiv de a fi utilizat ca atare.

      40      Potrivit articolului 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2003/30, bioetanolul este un etanol, adică un alcool etilic
         produs între altele din biomasă și utilizat ca biocombustibil. Potrivit alineatului (1) litera (a) al aceluiași articol, un
         biocombustibil este un combustibil lichid sau gazos utilizat pentru transport, produs din biomasă. Rezultă că un produs care
         conține mai mult de 98,5 % alcool etilic și care este obținut din biomasă corespunde definiției bioetanolului cuprinse în
         articolul 2 alineatul (2) litera (a) din această directivă dacă este „utilizat ca biocombustibil”.

      41      În ceea ce privește această ultimă condiție și astfel cum a menționat guvernul bulgar, din examinarea comparativă a diferitelor
         versiuni linguistice ale dispoziției respective rezultă că anumite versiuni, cum ar fi versiunile cehă și franceză, lasă să
         se înțeleagă că este necesară utilizarea efectivă ca biocombustibil. Cu toate acestea, alte versiuni, cum ar fi versiunile
         italiană și lituaniană, par să menționeze că este suficient simplul fapt că produsul este destinat utilizării ca biocombustibil.
         Alte versiuni lingvistice, cum ar fi versiunile în limba spaniolă și în limba polonă, pot fi privite în sensul că pot permite
         una dintre aceste interpretări.

      42      Potrivit unei jurisprudențe constante, necesitatea unei aplicări și, pe cale de consecință, a unei interpretări uniforme a
         diferitelor versiuni lingvistice ale unei dispoziții de drept al Uniunii impune ca, în caz de neconcordanță între acestea,
         dispoziția în cauză să fie interpretată în raport cu economia generală și cu finalitatea reglementării din care face parte
         (Hotărârea din 24 octombrie 1996, Kraaijeveld și alții, C‑72/95, Rec., p. I‑5403, punctul 28, precum și Hotărârea din 19 aprilie
         2007, Profisa, C‑63/06, Rep., p. I‑3239, punctul 14).

      43      În această privință, din articolul 2 alineatul (2) din Directiva 2003/30 rezultă că bioetanolul, care este descris la litera
         (a) a acestui alineat (2), nu constituie decât un exemplu de produs care poate fi considerat biocombustibil în sensul directivei
         respective. Astfel cum a fost deja menționat la punctul 40 din prezenta hotărâre, această ultimă noțiune privește în mod specific
         un combustibil produs din biomasă și utilizat pentru transport. În plus, rezultă în special din considerentele (4)-(7), (10)
         și (14) ale Directivei 2003/30, precum și din titlul său și din articolul 1 că aceasta are ca obiect promovarea utilizării
         în transporturi a biocombustibililor sau a altor combustibili regenerabili pentru înlocuirea motorinei sau a benzinei utilizate
         în prezent.

      44      Or, a interpreta noțiunea „bioetanol” în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2003/30 ca și cum ar
         presupune numai posibilitatea ca un produs dat să fie utilizat ca biocombustibil ar contraveni acestui scop. Cu toate acestea,
         a considera că un produs nu corespunde acestei noțiuni decât dacă este efectiv utilizat ca biocombustibil ar face ca o astfel
         de calificare să depindă de verificări factuale ulterioare de natură să o facă dificil de aplicat în practică. Trebuie menționat
         de asemenea că, potrivit considerentului (23) și articolului 3 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2003/30, tocmai prin
         punerea în vânzare pe piață a biocombustibililor și a altor combustibili regenerabili ar trebui încurajată utilizarea acestora
         drept combustibili de înlocuire pentru transport.

      45      Rezultă că etanolul produs din biomasă nu constituie bioetanol în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva
         2003/30 decât dacă a fost pus în vânzare ca biocombustibil pentru transport.

      46      De altfel, întrucât această dispoziție nu prevede altă condiție care să privească tehnologia de producție utilizată, substanțele
         pe care le‑ar conține produsul, normele pe care le‑ar respecta sau eventuala sa denaturare, aceste elemente nu influențează
         posibilitatea de a considera că un produs dat este bioetanol în sensul dispoziției respective.

      47      Din cele de mai sus rezultă că trebuie să se răspundă la prima și la cea de a doua întrebare că definiția bioetanolului cuprinsă
         în articolul 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2003/30 trebuie interpretată în sensul că se referă și la produsele
         precum cel în cauză în acțiunea principală, care este obținut, printre altele, din biomasă și care conține mai mult de 98,5 %
         alcool etilic, dacă este pus în vânzare ca biocombustibil pentru transport.

       Cu privire la a treia și la a patra întrebare
      48      Potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul procedurii de cooperare între instanțele naționale și Curte instituite la
         articolul 267 TFUE, este de competența acesteia din urmă să ofere instanței naționale un răspuns util, care să îi permită
         să soluționeze litigiul cu care a fost sesizată. Din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze
         întrebările care îi sunt adresate (Hotărârea din 17 iulie 1997, Krüger, C‑334/95, Rec., p. I‑4517, punctele 22 și 23, precum
         și Hotărârea din 11 martie 2008, Jager, C‑420/06, Rep., p. I‑1315, punctul 46).

      49      În cazul de față, din decizia de trimitere rezultă că, prin intermediul celei de a treia și al celei de a patra întrebări,
         instanța națională solicită precizări, în realitate, cu privire la regimul fiscal aplicabil unui produs precum cel în discuție
         în acțiunea principală și care corespunde eventual definiției bioetanolului cuprinse în articolul 2 alineatul (2) litera (a)
         din Directiva 2003/30. Astfel, din Directivele 92/83 și 2003/96 rezultă că tratamentul fiscal al unui asemenea produs depinde
         în special de clasificarea sa în NC.

      50      Pentru a se furniza instanței de trimitere un răspuns util, trebuie, așadar, ca a treia și a patra întrebare să fie interpretate
         în sensul că urmăresc să se stabilească, în esență, dacă dreptul Uniunii trebuie interpretat în sensul că un produs precum
         cel în cauză în acțiunea principală, care corespunde eventual definiției bioetanolului cuprinse în articolul 2 alineatul (2)
         litera (a) din Directiva 2003/30, care este produs din biomasă prin intermediul unei tehnologii care se deosebește de tehnologia
         de producere a alcoolului etilic de origine agricolă, care conține mai mult de 98,5 % alcool etilic și substanțe care îl fac
         impropriu consumului uman, care îndeplinește cerințele proiectului de normă europeană pr EN 15376 pentru bioetanolul folosit
         drept combustibil și care nu este denaturat printr‑o procedură specială de denaturare, este, în ceea ce privește accizele
         aplicabile, supus dispozițiilor Directivei 92/83 sau dispozițiilor Directivei 2003/96.

      51      Evroetil consideră că un astfel de produs intră sub incidența Directivei 2003/96, în special întrucât, fiind impropriu consumului
         uman, nu poate fi impozitat ca alcool alimentar. În schimb, Direktor, guvernele bulgar și elen, precum și Comisia consideră
         că un astfel de produs se încadrează, în ceea ce privește tratamentul său fiscal, în Directiva 92/83. Comisia susține în special
         că aplicarea Directivei 92/83 este prioritară în raport cu aplicarea Directivei 2003/96.

      52      În această privință, trebuie amintit că dispozițiile Directivei 2003/30 nu impun statelor membre obligația de a introduce
         sau de a menține în vigoare un regim de scutire fiscală în favoarea biocombustibililor. Prin urmare, din dispozițiile directivei
         menționate nu poate fi dedus niciun drept la o scutire fiscală (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 septembrie 2009,
         Plantanol, C‑201/08, Rep., p. I‑8343, punctele 33-38). Astfel, contrar susținerilor Evroetil și ale instanței de trimitere,
         calificarea drept „bioetanol” în sensul Directivei 2003/30 nu influențează tratamentul fiscal care trebuie acordat, în temeiul
         dreptului Uniunii, unui produs precum cel în discuție în acțiunea principală.

      53      În al doilea rând, trebuie subliniat că, potrivit considerentului (27) al Directivei 2003/96, aceasta nu aduce atingere aplicării
         dispozițiilor relevante din Directiva 92/83 când produsul destinat utilizării, pus în vânzare sau utilizat drept carburant
         sau aditiv de carburant este alcoolul etilic definit în Directiva 92/83. Prin urmare, astfel cum a menționat în mod întemeiat
         Comisia, în ceea ce privește alcoolul etilic în sensul Directivei 92/83, aplicarea dispozițiilor Directivei 2003/96 este subsidiară
         în raport cu aplicarea dispozițiilor Directivei 92/83. Astfel, numai dacă un produs calificat drept „alcool etilic” potrivit
         acestei ultime directive este exonerat de accize potrivit aceleiași directive se vor putea aplica, dacă este cazul, dispozițiile
         Directivei 2003/96 cu privire la acest produs.

      54      Potrivit articolului 20 prima liniuță din Directiva 92/83, noțiunea „alcool etilic” vizează printre altele „toate produsele
         cu o tărie alcoolică reală pe volum de peste 1,2 % vol și sub codurile NC 2207 și 2208”. Codul NC 2207 privește în special
         alcoolul etilic nedenaturat cu o tărie alcoolică reală pe volum de peste 80 % vol, precum și alcoolul etilic denaturat de
         toate tipurile.

      55      Un produs precum cel în discuție în acțiunea principală, care este un alcool etilic cu o tărie alcoolică reală pe volum de
         peste 80 % vol, se încadrează, așadar, în codul NC 2207.

      56      Faptul că termenul „bioetanol” nu apare în cuprinsul acestei poziții din NC nu este pertinent în această privință. Astfel,
         în interesul securității juridice și al facilității controalelor, criteriul decisiv pentru clasificarea tarifară a mărfurilor
         trebuie căutat, în general, în caracteristicile și în proprietățile lor obiective, astfel cum au fost definite în formularea
         poziției din NC și în notele de secțiune sau de capitol (a se vedea printre altele Hotărârea din 18 iulie 2007, Olicom, C‑142/06,
         Rep., p. I‑6675, punctul 16 și jurisprudența citată). Astfel, un produs precum cel în discuție în acțiunea principală, deși
         prezintă anumite particularități legate în special de modul de producere, nu constituie mai puțin, în raport cu caracteristicile
         și cu proprietățile sale obiective, un alcool etilic cu o tărie alcoolică reală pe volum de peste 80 % vol.

      57      Faptul că un astfel de produs este impropriu consumului uman este, cu toate acestea, lipsit de relevanță în ceea ce privește
         clasificarea sa la poziția NC 2207. Astfel cum reiese din chiar titlul Directivei 92/83, aceasta urmărește armonizarea structurilor
         accizelor atât asupra băuturilor alcoolice, cât și asupra alcoolului în mod general (Hotărârea din 9 decembrie 2010, Repertoire
         Culinaire, C‑163/09, Rep., p. I‑12717, punctele 27 și 29).

      58      Din cele de mai sus rezultă că un produs precum cel în discuție în acțiunea principală, încadrat în codul NC 2207 și având
         o tărie alcoolică reală pe volum de peste 1,2 % vol, corespunde definiției alcoolului etilic cuprinse în articolul 20 prima
         liniuță din Directiva 92/83. Prin urmare, potrivit articolului 19 alineatul (1) din directivă, acesta trebuie să fie supus
         accizei armonizate prevăzute de directiva respectivă, sub rezerva scutirii prevăzute la articolul 27 alineatul (1) literele
         (a) și (b) din aceeași directivă.

      59      Rezultă din textul acestei dispoziții că acordarea sau refuzul scutirii de accize depinde de metoda de denaturare. Dacă aceasta
         a fost aprobată în cadrul Uniunii, alcoolul nu este supus accizei potrivit literei (a) a dispoziției respective. Dacă, în
         schimb, alcoolul conținut într‑un produs care nu este destinat consumului uman a fost denaturat prin intermediul unei metode
         aprobate într‑un stat membru, trebuie să se aplice scutirea prevăzută de aceeași dispoziție la litera (b). În plus, dacă metoda
         de denaturare nu corespunde niciuneia dintre cele aprobate de normele Uniunii sau de sistemele de drept naționale, produsul
         nu poate fi scutit (Hotărârea din 7 decembrie 2000, Italia/Comisia, C‑482/98, Rec., p. I‑10861, punctele 40 și 41).

      60      În această privință, trebuie amintit de asemenea că denaturarea este o operațiune care, prin adăugarea intenționată de anumite
         materii, constă în a face ca alcoolul să fie toxic astfel încât să fie imposibilă transformarea sa pentru a fi utilizat ca
         aliment [a se vedea în acest sens Hotărârea Italia/Comisia, citată anterior, punctele 21 și 22; a se vedea de asemenea, cu
         titlu informativ, notele explicative ale SA elaborate de Organizația Mondială a Vămilor și referitoare la poziția 2207 din
         SA, la care fac trimitere notele explicative NC referitoare la codul NC 2207, adoptate de Comisie potrivit articolului 9 alineatul
         (1) litera (a) a doua liniuță și potrivit articolului 10 din Regulamentul nr. 2658/87, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul
         (CE) nr. 254/2000 al Consiliului din 31 ianuarie 2000 (JO L 28, p. 16, Ediție specială, 02/vol. 12, p. 33), în versiunea în
         vigoare la 1 ianuarie 2007 (JO 2006, C 50, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 18, p. 3)].

      61      În cazul de față, rezultă din decizia de trimitere că nicio materie denaturată nu a fost adăugată intenționat la produsul
         în discuție în acțiunea principală pentru a‑l face în mod ireversibil impropriu consumului uman. Prin urmare, este suficient
         să se constate că acesta nu a fost denaturat în sensul articolului 27 alineatul (1) litera (a) sau (b) din Directiva 92/83,
         fără a fi nevoie să se examineze aspectul dacă metoda de denaturare urmată corespunde uneia dintre metodele aprobate prin
         normele Uniunii sau prin sistemul de drept bulgar.

      62      Prin urmare, este lipsit de relevanță faptul că, în ceea ce privește Republica Bulgaria, descrierea denaturărilor care trebuie
         utilizate pentru denaturarea completă a alcoolului în conformitate cu dispozițiile articolului 27 alineatul (1) litera (a)
         din Directiva 92/83 nu a fost introdusă în Regulamentul nr. 3199/93 decât prin intermediul Regulamentului nr. 67/2008, la
         fel ca aspectul, susținut de Evroetil în cursul ședinței, presupunând că ar fi dovedit, potrivit căruia dispozițiile specifice
         referitoare la denaturarea bioetanolului au fost introduse în legislația bulgară abia în cursul anului 2011. În plus, din
         decizia de trimitere rezultă că, la data faptelor vizate de întrebările adresate Curții, articolul 4 din Legea privind accizele
         prevedea deja la punctul 12 că „«[d]enaturare» înseamnă un procedeu prin care se adaugă la alcoolul etilic substanțe otrăvitoare
         sau substanțe cu gust sau miros neplăcut (adaosuri), care fac ca alcoolul să fie periculos pentru sănătate sau impropriu consumului”.

      63      De altfel, împrejurarea că un produs precum produsul în discuție în acțiunea principală este impropriu ca atare consumului
         uman nu este suficientă pentru a permite să se considere că acesta a fost denaturat în sensul articolului 27 alineatul (1)
         litera (a) sau (b) din Directiva 92/83. Astfel, după cum rezultă din cuprinsul punctului 60 din prezenta hotărâre, denaturarea
         constă în adăugarea intenționată de anumite materii la un alcool pentru a‑l face impropriu consumului uman în mod ireversibil.
         Or, simplul fapt că acest alcool este toxic prin el însuși nu exclude posibilitatea de a fi tratat pentru a i se înlătura
         toxicitatea. În această privință, considerând că cerința caracterului ireversibil al denaturării urmărește evitarea oricărei
         posibile evaziuni, fraude sau a oricărui abuz în domeniul scutirii de accize, costul acestui tratament, prin el însuși, chiar
         dacă ar fi extrem de ridicat, nu ar putea, contrar celor sugerate de Evroetil, să fie suficient pentru a înlătura o astfel
         de posibilitate.

      64      În sfârșit, după cum a arătat în mod întemeiat Comisia în cursul ședinței, proiectul de normă europeană pr EN 15376, înlocuit
         între timp cu norma EN 15376:2011, intitulată „Carburanți pentru automobile – Etanolul ca bază a amestecului cu benzina –
         Cerințe și metode experimentale” și aprobată de Comitetul European pentru Normalizare la 24 decembrie 2010, cuprinde la punctul
         4.3 o listă de denaturări recomandate și care nu au efecte nocive asupra vehiculelor. Susținerea Evroetil potrivit căreia
         denaturarea produsului în discuție în acțiunea principală nu ar putea fi impusă întrucât l‑ar face impropriu utilizării ca
         biocombustibil trebuie, așadar, înlăturată.

      65      Din cele de mai sus decurge că un produs precum cel în discuție în acțiunea principală, care corespunde definiției alcoolului
         etilic cuprinse în articolul 20 prima liniuță din Directiva 92/83 și care nu a fost denaturat în conformitate cu articolul
         27 alineatul (1) literele (a) și (b) din această directivă, nu poate fi scutit de acciza armonizată prevăzută de directiva
         respectivă. Astfel cum rezultă din cuprinsul punctului 53 din prezenta hotărâre, o astfel de constatare exclude posibilitatea
         ca acesta să intre sub incidența Directivei 2003/96.

      66      Având în vedere cele de mai sus, se impune să se răspundă la a treia și la a patra întrebare că dreptul Uniunii trebuie interpretat
         în sensul că un produs precum cel în discuție în acțiunea principală, care conține mai mult de 98,5 % alcool etilic și care
         nu a fost denaturat printr‑o procedură specială de denaturare, trebuie supus accizei prevăzute la articolul 19 alineatul (1)
         din Directiva 92/83, chiar dacă este produs din biomasă prin intermediul unei tehnologii care se deosebește de tehnologia
         de producere a alcoolului etilic de origine agricolă, conține substanțe care îl fac impropriu consumului uman, îndeplinește
         cerințele prevăzute de proiectul de normă europeană pr EN 15376 pentru bioetanolul folosit drept combustibil și corespunde
         eventual definiției bioetanolului cuprinse în articolul 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2003/30.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      67      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară:
      1)      Definiția bioetanolului cuprinsă în articolul 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2003/30/CE a Parlamentului European
            și a Consiliului din 8 mai 2003 de promovare a utilizării biocombustibililor și a altor combustibili regenerabili pentru transport
            trebuie interpretată în sensul că se referă și la produsele precum cel în cauză în acțiunea principală, care este obținut,
            printre altele, din biomasă și care conține mai mult de 98,5 % alcool etilic, dacă este pus în vânzare ca biocombustibil pentru
            transport.
      2)      Dreptul Uniunii trebuie interpretat în sensul că un produs precum cel în discuție în acțiunea principală, care conține mai
            mult de 98,5 % alcool etilic și care nu a fost denaturat printr‑o procedură specială de denaturare, trebuie supus accizei
            prevăzute la articolul 19 alineatul (1) din Directiva 92/83/CEE a Consiliului din 19 octombrie 1992 privind armonizarea structurilor
            accizelor la alcool și băuturi alcoolice, chiar dacă este produs din biomasă prin intermediul unei tehnologii care se deosebește
            de tehnologia de producere a alcoolului etilic de origine agricolă, conține substanțe care îl fac impropriu consumului uman,
            îndeplinește cerințele prevăzute de proiectul de normă europeană pr EN 15376 pentru bioetanolul folosit drept combustibil
            și corespunde eventual definiției bioetanolului cuprinse în articolul 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2003/30.
      Semnături
      * Limba de procedură: bulgara.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 16 septembrie 1997. # Christophe Gimenez împotriva Comité des Régions. # Funcționari - Concurs intern - Acțiune în anulare. # Cauza T-220/95.