title: Cauza C-730/18 P: Recurs introdus la 23 noiembrie 2018 de SC împotriva Ordonanţei Tribunalului (Camera a noua) din 19 septembrie 2018 în cauza T-242/17, SC/Eulex Kosovo

text:
               25.3.2019

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 112/12

      Recurs introdus la 23 noiembrie 2018 de SC împotriva Ordonanţei Tribunalului (Camera a noua) din 19 septembrie 2018 în cauza T-242/17, SC/Eulex Kosovo
      (Cauza C-730/18 P)
      (2019/C 112/16)
      Limba de procedură: engleza

         Părțile

         Recurentă: SC (reprezentanți: A. Kunst, Rechtsanwältin, L. Moro, avocat)

         Cealaltă parte din procedură: Eulex Kosovo

         Concluziile recurentei

                  —

                  anularea ordonanței atacate;

                  —

                  admiterea acțiunii, cu excepția celui de al cincilea motiv,

            și, în consecință:

                  —

                  constatarea încălcării de către EULEX a obligațiilor sale contractuale în executarea contractului și în aplicarea OPLAN (planul de operațiuni) și a conceptului de operațiuni (Conops), a Procedurilor operaționale standard (POS), și anume POS referitoare la reorganizare și POS referitoare la recrutarea personalului, precum și încălcarea principiilor echității și bunei-credințe, și recunoașterea dreptului recurentei la o despăgubire;

                  —

                  constatarea încălcării de către EULEX a obligațiilor sale extracontractuale față de recurentă, inclusiv a dreptului acesteia la condiții de muncă echitabile și corecte (articolul 31 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene), a dreptului acesteia la bună administrare, precum și a principiului imparțialității (articolul 41 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene), și recunoașterea dreptului recurentei la o despăgubire;

                  —

                  declararea ca nelegale a deciziei din 2016 privind concursurile interne și a deciziei de a nu reînnoi contractul de muncă al recurentei;

                  —

                  obligarea EULEX la plata în favoarea recurentei, cu titlu de reparare a prejudiciului material, a unei sume corespunzătoare salariilor neplătite reprezentând 19 salarii lunare brute, la care se adaugă alocația zilnică și creșterile de salariu și, în plus, cu titlu de reparare a prejudiciului moral, a sumei de 50 000 de euro ca urmare a actelor/deciziilor nelegale ale EULEX;

            în subsidiar:

                  —

                  trimiterea cauzei spre rejudecare la Tribunal;

                  —

                  obligarea pârâtului la plata cheltuielilor de judecată aferente procedurilor în primă instanță și în recurs.

         Motivele și principalele argumente

      Prin recursul său, recurenta susține că Tribunalul era competent să soluționeze acțiunea sa. Acesta a săvârșit o eroare de drept atunci când a respins acțiunea sa ca fiind, în parte, vădit inadmisibilă și, în parte, vădit neîntemeiată.
      În susținerea recursului, recurenta invocă cinci motive.

         Primul motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 272 TFUE, prin aceea că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a recalificat al treilea capăt de cerere (cu alte cuvinte acțiunea recurentei în temeiul articolului 272 TFUE prin care a solicitat Tribunalului să declare nelegale decizia din 2016 privind concursurile interne și decizia de a nu reînnoi contractul de muncă) într-o acțiune în anulare în temeiul articolului 263 TFUE și a respins acțiunea ca inadmisibilă.
      Tribunalul nu avea competența de a efectua recalificarea, ceea ce contravenea intenției exprese a recurentei. Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când i-a refuzat posibilitatea de a-și face cunoscut punctul de vedere cu privire la recalificare.

         Al doilea motiv, prin care se invocă o încălcare a articolului 272 TFUE, a dreptul recurentei la o cale efectivă de atac în temeiul articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și a principiului egalității de tratament, prin aceea că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a refuzat să se recunoască competent în temeiul articolului 272 TFUE în privința celui de al treilea capăt de cerere și să examineze fondul cauzei.
      Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a statuat că cererea prin care se urmărea constatarea în temeiul articolului 272 TFUE a nelegalității deciziei din 2016 privind concursurile interne și a deciziei de a nu reînnoi contractul de muncă este în realitate o acțiune în anulare în temeiul articolului 263 TFUE și că cele două decizii nu sunt norme care guvernează relația contractuală, ci acte administrative care nu pot fi atacate în temeiul articolului 272 TFUE.

         Al treilea motiv, prin care se invocă (i) o încălcare a POS referitoare la reorganizare și la recrutarea personalului, a dreptului la o bună administrare, inclusiv a principiului imparțialității și (b) un viciu de motivare prin aceea că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a statuat că decizia de a nu reînnoi contratul recurentei era justificată de eșecul acesteia la concursul intern din 2016.
      Tribunalul nu a examinat argumentele recurentei expuse în cadrul primului, al celui de al doilea și al celui de al treilea motiv al acțiunii sale, și anume că eșecul său în cadrul concursului intern din 2016 se datora refuzului președintele juriului de a se recuza și faptului că acesta nu a fost retras din juriul respectiv în pofida existenței unui evident conflict de interese și a unei părtiniri în raport cu recurenta.

         Al patrulea motiv, prin care se invocă o încălcare a articolelor 268 și 340 al doilea paragraf TFUE prin aceea că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a statuat că acțiunea în despăgubire în temeiul răspunderii extracontractuale referitoare la decizia privind concursul intern din 2016 și decizia de a nu reînnoi contractul de muncă era inadmisibilă. Recurenta a introdus o acțiune în constatare care este admisibilă și, prin urmare, și acțiunea conexă în despăgubire este admisibilă.

         Al cincilea motiv, prin care se invocă o încălcare (i) a articolelor 268 și 340 al doilea paragraf TFUE și a drepturilor recurentei în temeiul articolelor 31 și 41 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (răspundere extracontractuală) și (ii) a articolelor 272 și 340 primul paragraf TFUE și a cerințelor stabilite în apelurile la contribuții (răspundere contractuală) prin aceea că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a statuat că acțiunile în despăgubire întemeiate pe răspunderea extracontractuală și pe răspunderea contractuală ca urmare a cererilor repetate de a se supune unor teste de conducere, cu care era hărțuită recurenta, erau lipsite de orice temei.
      Cererile repetate ale EULEX prin care recurenta a fost obligată să efectueze de nenumărate ori teste de conducere în pofida faptului că EULEX cunoștea handicapul acesteia la nivelul mâinii drepte erau nelegale. În consecință, recurenta a suferit un prejudiciu moral și are, prin urmare, dreptul la o reparație.


title: Cauza C-736/18 P: Recurs introdus la 26 noiembrie 2018 de Gugler France împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a opta) din 25 septembrie 2018 în cauza T-238/17, Gugler/EUIPO

text:
               25.3.2019

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 112/13

      Recurs introdus la 26 noiembrie 2018 de Gugler France împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a opta) din 25 septembrie 2018 în cauza T-238/17, Gugler/EUIPO
      (Cauza C-736/18 P)
      (2019/C 112/17)
      Limba de procedură: engleza

         Părțile

         Recurentă: Gugler France (reprezentant: S. Guerlain, avocat)

         Celelalte părţi din procedură: Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală, Alexander Gugler

         Concluziile recurentei

      Recurenta solicită Curții:

                  —

                  anularea Hotărârii Tribunalului din 25 septembrie 2018 (Camera a opta) în cauza T-238/17 pentru încălcarea articolului 8 alineatul (4) din Regulamentul privind marca Uniunii Europene în ceea ce privește aprecierea riscului de confuzie care corespunde noțiunilor care figurează la articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul privind marca Uniunii Europene;

                  —

                  obligarea domnului Alexander Gugler la plata cheltuielilor de judecată aferente prezentei proceduri, efectuate de recurentă.

         Motivele și principalele argumente

      Recurenta invocă încălcarea articolului 8 alineatul (4) din Regulamentul privind marca Uniunii Europene și, în consecință, a articolului L711-4 din Codul francez al proprietății intelectuale prin faptul că nu s-a stabilit nici existența unei legături economice pornind de la titularul drepturilor anterioare (recurenta) către solicitantul mărcii atacate (pârâtul), nici posibila lipsă a unui risc de confuzie.


title: Cauza C-741/18 P: Recurs introdus la 27 noiembrie 2018 de OPS Újpesti Csökkentmunkaképességűek Ipari és Kereskedelmi Kft. (OPS Újpest Kft.) împotriva Ordonanței Tribunalului (Camera a șaptea) din 28 septembrie 2018 în cauza T-708/17, OPS Újpest/Comisia

text:
               25.3.2019

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 112/14

      Recurs introdus la 27 noiembrie 2018 de OPS Újpesti Csökkentmunkaképességűek Ipari és Kereskedelmi Kft. (OPS Újpest Kft.) împotriva Ordonanței Tribunalului (Camera a șaptea) din 28 septembrie 2018 în cauza T-708/17, OPS Újpest/Comisia
      (Cauza C-741/18 P)
      (2019/C 112/18)
      Limba de procedură: maghiara

         Părțile

         Recurentă: OPS Újpesti Csökkentmunkaképességűek Ipari és Kereskedelmi Kft. (OPS Újpest Kft.) (reprezentant: L. Szabó, avocat)

         Cealaltă parte din procedură: Comisia Europeană

         Concluziile recurentei

      Prin recursul său, OPS Újpest Kft. solicită Curții:

                  —

                  declararea recursului ca admisibil și fondat și, în consecință, anularea Ordonanței Tribunalului (Camera a șaptea) din 28 septembrie 2018 în cauza T-708/17, OPS Újpest/Comisia, notificată recurentei la 2 octombrie 2018;

                  —

                  de asemenea, trimiterea cauzei la Tribunal, pentru ca acesta să se pronunțe asupra celei de a doua, a celei de a treia și a celei de a patra cauze de inadmisibilitate invocate;

                  —

                  în plus, obligarea pârâtei în primă instanță la plata cheltuielilor de judecată aferente procedurilor în primă instanță și în recurs, cu excepția situației în care se trimite cauza la Tribunal, caz în care se solicită să nu se pronunțe nicio decizie cu privire la cheltuielile de judecată menționate, în privința cărora urmează să se dispună prin hotărârea definitivă.

         Motivele și principalele argumente

                  1.

                  Primul motiv
                  Reclamanta susține că principiul securităţii juridice cere ca persoanele interesate să cunoască cu exactitate întinderea obligațiilor care le sunt impuse prin reglementarea care li se aplică, fapt care poate fi garantat doar prin publicarea în conformitate cu legea a reglementării menționate, în limba oficială a destinatarului.
                  În cazul unui act juridic care nu a fost publicat în conformitate cu legea, data de la care încep să curgă termenele procedurale legate de notificare trebuie să fie stabilită în funcție de data la care a fost efectuată prima notificare conformă cu legea.

                  2.

                  Al doilea motiv
                  În măsura în care reclamanta susține, în cursul procedurii, că cererea nu este admisibilă întrucât deciziile a căror anulare se solicită nu sunt definitive, dat fiind că ancheta este încă în curs, soluționarea de către instanță a acestui aspect trebuie să intervină înainte de soluționarea celorlalte aspecte în materie de admisibilitate.


title: Cauza C-747/18 P: Recurs introdus la 30 noiembrie 2018 de Lux-Rehab Foglalkoztató Non-Profit Kft. (Lux-Rehab Non-profit Kft.) împotriva Ordonanței Tribunalului (Camera a șaptea) din 28 septembrie 2018 în cauza T-710/17, Lux-Rehab Non-Profit/Comisia

text:
               25.3.2019

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 112/15

      Recurs introdus la 30 noiembrie 2018 de Lux-Rehab Foglalkoztató Non-Profit Kft. (Lux-Rehab Non-profit Kft.) împotriva Ordonanței Tribunalului (Camera a șaptea) din 28 septembrie 2018 în cauza T-710/17, Lux-Rehab Non-Profit/Comisia
      (Cauza C-747/18 P)
      (2019/C 112/19)
      Limba de procedură: maghiara

         Părțile

         Recurentă: Lux-Rehab Foglalkoztató Non-Profit Kft. (Lux-Rehab Non-Profit Kft.) (reprezentant: L. Szabó, avocat)

         Cealaltă parte din procedură: Comisia Europeană

         Concluziile recurentei

      Prin recursul său, Lux-Rehab Non-Profit Kft. solicită Curții:

                  —

                  declararea recursului ca admisibil și fondat și, în consecință, anularea Ordonanței Tribunalului (Camera a șaptea) din 28 septembrie 2018 în cauza T-710/17, Lux-Rehab Non-Profit/Comisia, notificată recurentei la 2 octombrie 2018;

                  —

                  de asemenea, trimiterea cauzei la Tribunal, pentru ca acesta să se pronunțe asupra celei de a doua și a celei de a patra cauze de inadmisibilitate invocate;

                  —

                  în plus, obligarea pârâtei în primă instanță la plata cheltuielilor de judecată aferente procedurilor în primă instanță și în recurs, cu excepția situației în care se trimite cauza la Tribunal, caz în care se solicită să nu se pronunțe nicio decizie cu privire la cheltuielile de judecată menționate, în privința cărora urmează să se dispună prin hotărârea definitivă.

         Motivele și principalele argumente

                  1.

                  Primul motiv
                  Recurenta afirmă că faptul că cererea sa vizează anularea unei decizii de a nu ridica obiecții, în sensul articolului 4 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999 (1), stă la baza motivului său referitor la apărarea drepturilor sale procedurale, prin urmare trebuie să se considere că este parte interesată și că cererea sa se referă în mod implicit, prin aluzie, la protecția jurisdicțională.

                  2.

                  Al doilea motiv
                  Întrucât Tribunalul a interpretat anexele la cererea introductivă și, în temeiul acestei interpretări, s-a pronunțat asupra fondului, acesta nu este îndreptățit să afirme că nu este obligat să caute și să identifice, în anexe, motivele invocate de reclamantă.
                  Cerința Tribunalului ca reclamanta să indice efectele „concrete și tangibile” ale denaturării concurenței asupra situației sale și să demonstreze, astfel, că actul juridic atacat o afectează în mod direct are impact asupra aprecierii faptelor. În acest fel, se denaturează condiția afectării directe.

                  3.

                  Al treilea motiv
                  În măsura în care reclamanta susține, în cursul procedurii, că deciziile atacate nu pot fi contestate întrucât nu sunt definitive, dat fiind că ancheta este încă în curs, soluționarea de către instanță a acestui aspect trebuie să intervină înainte de soluționarea celorlalte aspecte în materie de admisibilitate.

         (1)  Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului 93 din Tratatul CE (JO 1999, L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41).


title: Cauza C-748/18 P: Recurs introdus la 30 noiembrie 2018 de Motex Ipari és Szolgáltató Rehabilitációs Kft. (Motex Kft.) împotriva Ordonanței Tribunalului (Camera a șaptea) din 28 septembrie 2018 în cauza T-713/17, Motex/Comisia

text:
               25.3.2019

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 112/16

      Recurs introdus la 30 noiembrie 2018 de Motex Ipari és Szolgáltató Rehabilitációs Kft. (Motex Kft.) împotriva Ordonanței Tribunalului (Camera a șaptea) din 28 septembrie 2018 în cauza T-713/17, Motex/Comisia
      (Cauza C-748/18 P)
      (2019/C 112/20)
      Limba de procedură: maghiara

         Părțile

         Recurentă: Motex Ipari és Szolgáltató Rehabilitációs Kft. (Motex Kft.) (reprezentant: L. Szabó, avocat)

         Cealaltă parte din procedură: Comisia Europeană

         Concluziile recurentei

      Prin recursul său, Motex Kft. solicită Curții:

                  —

                  declararea recursului ca admisibil și fondat și, în consecință, anularea Ordonanței Tribunalului (Camera a șaptea) din 28 septembrie 2018 în cauza T-713/17, Motex/Comisia, notificată recurentei la 1 octombrie 2018;

                  —

                  de asemenea, trimiterea cauzei la Tribunal, pentru ca acesta să se pronunțe asupra celei de a doua și a celei de a patra cauze de inadmisibilitate invocate;

                  —

                  în plus, obligarea pârâtei în primă instanță la plata cheltuielilor de judecată aferente procedurilor în primă instanță și în recurs, cu excepția situației în care se trimite cauza la Tribunal, caz în care se solicită să nu se pronunțe nicio decizie cu privire la cheltuielile de judecată menționate, în privința cărora urmează să se dispună prin hotărârea definitivă.

         Motivele și principalele argumente

                  1.

                  Primul motiv
                  Recurenta afirmă că faptul că cererea sa vizează anularea unei decizii de a nu ridica obiecții, în sensul articolului 4 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999 (1), stă la baza motivului său referitor la apărarea drepturilor sale procedurale, prin urmare trebuie să se considere că este parte interesată și că cererea sa se referă în mod implicit, prin aluzie, la protecția jurisdicțională.

                  2.

                  Al doilea motiv
                  Întrucât Tribunalul a interpretat anexele la cererea introductivă și, în temeiul acestei interpretări, s-a pronunțat asupra fondului, acesta nu este îndreptățit să afirme că nu este obligat să caute și să identifice, în anexe, motivele invocate de reclamantă.
                  Cerința Tribunalului ca reclamanta să indice efectele „concrete și tangibile” ale denaturării concurenței asupra situației sale și să demonstreze, astfel, că actul juridic atacat o afectează în mod direct are impact asupra aprecierii faptelor. În acest fel, se denaturează condiția afectării directe.

                  3.

                  Al treilea motiv
                  În măsura în care reclamanta susține, în cursul procedurii, că deciziile atacate nu pot fi contestate întrucât nu sunt definitive, dat fiind că ancheta este încă în curs, soluționarea de către instanță a acestui aspect trebuie să intervină înainte de soluționarea celorlalte aspecte în materie de admisibilitate.

         (1)  Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului 93 din Tratatul CE (JO 1999, L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41).


title: Cauza C-764/18: Cerere de decizie preliminară introdusă de Tribunal Supremo (Spania) la 5 decembrie 2018 – Ayuntamiento de Pamplona/Orange España S.A.U.

text:
               25.3.2019

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 112/17

      Cerere de decizie preliminară introdusă de Tribunal Supremo (Spania) la 5 decembrie 2018 – Ayuntamiento de Pamplona/Orange España S.A.U.
      (Cauza C-764/18)
      (2019/C 112/21)
      Limba de procedură: spaniola

         Instanța de trimitere

      Tribunal Supremo

         Părțile din procedura principală

         Recurentă: Ayuntamiento de Pamplona

         Intimată: Orange España S.A.U.

         Întrebările preliminare

                  1)

                  Directiva 2002/20/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie [2002] privind autorizarea rețelelor și serviciilor [de comunicații] electronice („Directiva privind autorizarea”) (1), interpretată de Curte în legătură cu întreprinderile care își desfășoară activitatea în sectorul telecomunicațiilor mobile și, în special, limitările stabilite de aceasta la articolele 12 și 13 în ceea ce privește exercitarea competenței de impozitare a statelor membre, este aplicabilă întreprinderilor furnizoare de servicii de telefonie fixă și internet?

                  2)

                  În cazul unui răspuns afirmativ la întrebarea anterioară (dacă se constată că directiva respectivă este aplicabilă furnizorilor de servicii de telefonie fixă și internet), articolele 12 și 13 din Directiva 2002/20/CE permit statelor membre să impună o taxă sau o redevență calculată exclusiv pe baza veniturilor brute obținute anual de întreprindere – proprietara infrastructurii instalate – cu ocazia furnizării serviciilor de telefonie fixă și internet pe teritoriul aferent?

         (1)  JO 2002, L 108, p. 21, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 183.


title: Cauza C-765/18: Cerere de decizie preliminară introdusă de Landgericht Koblenz (Germania) la 6 decembrie 2018 – Stadtwerke Neuwied GmbH/RI

text:
               25.3.2019

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 112/17

      Cerere de decizie preliminară introdusă de Landgericht Koblenz (Germania) la 6 decembrie 2018 – Stadtwerke Neuwied GmbH/RI
      (Cauza C-765/18)
      (2019/C 112/22)
      Limba de procedură: germana

         Instanța de trimitere

      Landgericht Koblenz

         Părțile din procedura principală

         Reclamantă și pârâtă reconvențională: Stadtwerke Neuwied GmbH

         Pârât și reclamant reconvențional: RI

         Întrebările preliminare

                  1)

                  Articolul 3 alineatul (3) coroborat cu anexa A literele (b) și (c) la Directiva 2003/55/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2003 privind normele comune pentru piața internă în sectorul gazelor naturale și de abrogare a Directivei 98/30/CE (1) trebuie interpretat în sensul că omiterea informării în timp util și în mod direct a consumatorilor de gaze cu privire la condițiile, motivele și întinderea unei modificări tarifare viitoare pentru furnizarea de gaze se opune efectului util al unei astfel de modificări tarifare?

                  2)

                  În cazul unui răspuns afirmativ la această întrebare:
                  Articolul 3 alineatul (3) coroborat cu anexa A literele (b) și (c) la Directiva 2003/55/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2003 privind normele comune pentru piața internă în sectorul gazelor naturale și de abrogare a Directivei 98/30/CE se aplică începând cu 1 iulie 2004 în mod direct unei întreprinderi de furnizare organizate ca societate de drept privat (GmbH – societate cu răspundere limitată de drept german), întrucât dispozițiile menționate ale acestei directive sunt necondiționate din punct de vederea al conținutului și, prin urmare, aplicabile fără vreun alt act de transpunere și conferă particularilor drepturi față de o entitate care, deși este o societate de drept privat, este controlată de statul, care este unicul asociat al întreprinderii?

         (1)  JO 2003, L 176, p. 57, Ediție specială, 12/vol.2, p. 80


title: Cauza C-773/18: Cerere de decizie preliminară introdusă de Verwaltungsgericht Halle (Germania) la 10 decembrie 2018 – TK/Land Sachsen-Anhalt

text:
               25.3.2019

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 112/18

      Cerere de decizie preliminară introdusă de Verwaltungsgericht Halle (Germania) la 10 decembrie 2018 – TK/Land Sachsen-Anhalt
      (Cauza C-773/18)
      (2019/C 112/23)
      Limba de procedură: germana

         Instanța de trimitere

      Verwaltungsgericht Halle

         Părțile din procedura principală

         Reclamantă: TK

         Pârât: Land Sachsen-Anhalt

         Întrebările preliminare

                  1)

                  Majorarea procentuală retroactivă în cadrul unui sistem de remunerare discriminatoriu pe motiv de vârstă reprezintă o discriminare nouă dacă procentajul de majorare pentru toate treptele unui grad este egal și, din acest motiv, diferența absolută dintre persoanele discriminate și cele nediscriminate se modifică, dar diferența relativă nu se modifică?

                  2)

                  Dacă răspunsul la prima întrebare este afirmativ, o astfel de majorare procentuală este justificată pentru toate grupele de vârstă, în condițiile în care majorarea se întemeiază pe faptul că retribuția inițială se situează sub un nivel minim prevăzut de constituția statului membru?

                  3)

                  Dreptul Uniunii, în special articolul 9 din Directiva 2000/78/CE (1), se opune unei reglementări potrivit căreia dreptul la despăgubire pentru o remunerație discriminatorie pe motiv de vârstă se stinge după două luni, dacă

                              —

                              termenul începe să curgă de la pronunțarea Hotărârii din 8 septembrie 2011, Hennigs și Mai (C-297/10 și C-298/10, ECLI:EU:C:2011:560), chiar dacă persoanei în cauză nu i se aplică dispoziţiile Bundesangestelltentarifvertrag (Convenția colectivă a angajaților din sectorul public), dar situația sa personală corespunde celei din Hotărârea din 9 septembrie 2015, Unland (C-20/13, ECLI:EU:C:2015:561),

                              —

                              hotărârea sus-menționată nu poate fi obţinută de funcționarii și de judecătorii în cauză (lucrătorii) decât din surse publice generale,

                              —

                              angajatorii publici (angajatorii) nu au recunoscut aplicabilitatea hotărârii sus-menționate în cazul funcționarilor după pronunţarea ei și au contestat existența discriminării pe motiv de vârstă, această opinie juridică fiind comunicată, cel puțin parțial, și în exterior,

                              —

                              jurisprudența instanțelor administrative de primă jurisdicţie nu a recunoscut, în majoritatea cazurilor, existența unei discriminări pe motiv de vârstă, înăuntrul termenului menționat și nici ulterior, până la pronunțarea Hotărârii din 19 iunie 2014, Specht şi alţii (C-501/12 – C-506/12, C-540/12 și C-541/12, ECLI:EU:C:2014:2005),

                              —

                              în acea perioadă nu exista o jurisprudență a instanțelor ierarhic superioare, iar prima decizie a unei instanțe supreme a fost dată după pronunţarea Hotărârii Specht şi alţii,

                              —

                              în cadrul raportului de muncă al funcționarilor sau al judecătorilor (raport de muncă), termenele extinctive sunt valabile numai pentru rambursarea anumitor cheltuieli, iar aceste termene nu sunt mai scurte de șase luni,

                              —

                              drepturile privind remunerația (salariul) sunt supuse unui termen de prescripție de trei ani care începe să curgă de la sfârșitul anului în care dreptul a devenit exigibil, iar beneficiarul ia cunoștință sau trebuie să ia cunoștință de drept, în caz contrar curgând un termen de prescripție de zece ani,

                              —

                              drepturile privind remunerația (salariul) acordate la nivel național nedefinite prin lege trebuie exercitate într-un termen relativ scurt, și anume în cursul exercițiului bugetar pentru care aceasta este solicitată?

                  4)

                  Răspunsul dat la a treia întrebarea este influențat de caracterul neclar sau confuz al situației de drept?

                  5)

                  Pentru ca un termen extinctiv să înceapă să curgă este suficient dacă grupul de persoane defavorizate cunoaște diferenţa de tratament sau trebuie să cunoască și motivul acestei diferenţe de tratament, așadar criteriul de diferențiere?

         (1)  Directiva 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă (JO 2000, L 303, p. 16, Ediţie specială, 05/vol. 6, p. 7).


title: Cauza C-774/18: Cerere de decizie preliminară introdusă de Verwaltungsgericht Halle (Germania) la 10 decembrie 2018 – UL/Land Sachsen-Anhalt

text:
               25.3.2019

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 112/19

      Cerere de decizie preliminară introdusă de Verwaltungsgericht Halle (Germania) la 10 decembrie 2018 – UL/Land Sachsen-Anhalt
      (Cauza C-774/18)
      (2019/C 112/24)
      Limba de procedură: germana

         Instanța de trimitere

      Verwaltungsgericht Halle

         Părțile din procedura principală

         Reclamantă: UL

         Pârât: Land Sachsen-Anhalt

         Întrebările preliminare

                  1)

                  Majorarea procentuală retroactivă în cadrul unui sistem de remunerare discriminatoriu pe motiv de vârstă reprezintă o discriminare nouă dacă procentajul de majorare pentru toate treptele unui grad este egal și, din acest motiv, diferența absolută dintre persoanele discriminate și cele nediscriminate se modifică, dar diferența relativă nu se modifică?

                  2)

                  Dacă răspunsul la prima întrebare este afirmativ, o astfel de majorare procentuală este justificată pentru toate grupele de vârstă, în condițiile în care majorarea se întemeiază pe faptul că retribuția inițială se situează sub un nivel minim prevăzut de constituția statului membru?

                  3)

                  Dreptul Uniunii, în special articolul 9 din Directiva 2000/78/CE (1), se opune unei reglementări, potrivit căreia dreptul la despăgubire pentru o remunerație discriminatorie pe motiv de vârstă se stinge după două luni, dacă:

                              —

                              termenul începe să curgă de la pronunțarea Hotărârii din 8 septembrie 2011, Hennigs și Mai (C-297/10 și C-298/10, ECLI:EU:C:2011:560), chiar dacă persoanei în cauză nu i se aplică dispoziţiile Bundesangestelltentarifvertrag (Convenția colectivă federală a angajaților din sectorul public), dar situația sa personală corespunde celei din Hotărârea din 19 iunie 2014, Specht şi alţii (C-501/12 – C-506/12, C-540/12 și C-541/12, ECLI:EU:C:2014:2005),

                              —

                              hotărârea sus-menționată nu poate fi obţinută de funcționarii și de judecătorii în cauză (lucrătorii) decât din surse publice generale,

                              —

                              angajatorii publici (angajatorii) nu au recunoscut aplicabilitatea hotărârii sus-menționate în cazul funcționarilor după pronunţarea ei și au contestat existența discriminării pe motiv de vârstă, această opinie juridică fiind comunicată, cel puțin parțial, și în exterior,

                              —

                              jurisprudența instanțelor administrative de primă jurisdicţie nu a recunoscut, în majoritatea cazurilor, existența unei discriminări pe motiv de vârstă înăuntrul termenului menționat și nici ulterior, până la pronunțarea Hotărârii Specht şi alţii,

                              —

                              în acea perioadă nu exista o jurisprudență a instanțelor ierarhic superioare, iar prima decizie a unei instanțe supreme a fost dată după pronunţarea Hotărârii Specht şi alţii,

                              —

                              în cadrul raportului de muncă al funcționarilor sau al judecătorilor (raport de muncă), termenele extinctive sunt valabile numai pentru rambursarea anumitor cheltuieli, iar aceste termene nu sunt mai scurte de șase luni,

                              —

                              drepturile privind remunerația (salariul) sunt supuse unui termen de prescripție de trei ani care începe să curgă de la sfârșitul anului în care dreptul a devenit exigibil, iar beneficiarul ia cunoștință sau trebuie să ia cunoștință de drept, în caz contrar curgând un termen de prescripție de zece ani,

                              —

                              drepturile privind remunerația (salariul) acordate la nivel național nedefinite prin lege trebuie exercitate într-un termen relativ scurt, și anume în cursul exercițiului bugetar pentru care aceasta este solicitată?

                  4)

                  Răspunsul dat la a treia întrebarea este influențat de caracterul neclar sau confuz al situației de drept?

                  5)

                  Pentru ca un termen extinctiv să înceapă să curgă este suficient dacă grupul de persoane defavorizate cunoaște diferenţa de tratament sau trebuie să cunoască și motivul acestei diferenţe de tratament, așadar criteriul de diferențiere?

         (1)  Directiva 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă (JO 2000, L 303, p. 16, Ediţie specială, 05/vol. 6, p. 7).


title: Cauza C-775/18: Cerere de decizie preliminară introdusă de Verwaltungsgericht Halle (Germania) la 10 decembrie 2018 – VM/Land Sachsen-Anhalt

text:
               25.3.2019

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 112/20

      Cerere de decizie preliminară introdusă de Verwaltungsgericht Halle (Germania) la 10 decembrie 2018 – VM/Land Sachsen-Anhalt
      (Cauza C-775/18)
      (2019/C 112/25)
      Limba de procedură: germana

         Instanța de trimitere

      Verwaltungsgericht Halle

         Părțile din procedura principală

         Reclamantă: VM

         Pârât: Land Sachsen-Anhalt

         Întrebările preliminare

                  1)

                  Majorarea procentuală retroactivă în cadrul unui sistem de remunerare discriminatoriu pe motiv de vârstă reprezintă o discriminare nouă dacă procentajul de majorare pentru toate treptele unui grad este egal și, din acest motiv, diferența absolută dintre persoanele discriminate și cele nediscriminate se modifică, dar diferența relativă nu se modifică?

                  2)

                  Dacă răspunsul la prima întrebare este afirmativ, o astfel de majorare procentuală este justificată pentru toate grupele de vârstă, în condițiile în care majorarea se întemeiază pe faptul că retribuția inițială se situează sub un nivel minim prevăzut de constituția statului membru?

                  3)

                  Dreptul Uniunii, în special articolul 9 din Directiva 2000/78/CE (1), se opune unei reglementări, potrivit căreia dreptul la despăgubire pentru o remunerație discriminatorie pe motiv de vârstă se stinge după două luni, dacă:

                              —

                              termenul începe să curgă de la pronunțarea Hotărârii din 8 septembrie 2011, Hennigs și Mai (C-297/10 și C-298/10, ECLI:EU:C:2011:560), chiar dacă persoanei în cauză nu i se aplică dispoziţiile Bundesangestelltentarifvertrag (Convenția colectivă federală a angajaților din sectorul public), dar situația sa personală corespunde celei din Hotărârea din 19 iunie 2014, Specht şi alţii (C-501/12 – C-506/12, C-540/12 și C-541/12, ECLI:EU:C:2014:2005),

                              —

                              hotărârea sus-menționată nu poate fi obţinută de funcționarii și de judecătorii în cauză (lucrătorii) decât din surse publice generale,

                              —

                              angajatorii publici (angajatorii) nu au recunoscut aplicabilitatea hotărârii sus-menționate în cazul funcționarilor după pronunţarea ei și au contestat existența discriminării pe motiv de vârstă, această opinie juridică fiind comunicată, cel puțin parțial, și în exterior,

                              —

                              jurisprudența instanțelor administrative de primă jurisdicţie nu a recunoscut, în majoritatea cazurilor, existența unei discriminări pe motiv de vârstă înăuntrul termenului menționat și nici ulterior, până la pronunțarea Hotărârii Specht şi alţii,

                              —

                              în acea perioadă nu exista o jurisprudență a instanțelor ierarhic superioare, iar prima decizie a unei instanțe supreme a fost dată după pronunţarea Hotărârii Specht şi alţii,

                              —

                              în cadrul raportului de muncă al funcționarilor sau al judecătorilor (raport de muncă), termenele extinctive sunt valabile numai pentru rambursarea anumitor cheltuieli, iar aceste termene nu sunt mai scurte de șase luni,

                              —

                              drepturile privind remunerația (salariul) sunt supuse unui termen de prescripție de trei ani care începe să curgă de la sfârșitul anului în care dreptul a devenit exigibil, iar beneficiarul ia cunoștință sau trebuie să ia cunoștință de drept, în caz contrar curgând un termen de prescripție de zece ani,

                              —

                              drepturile privind remunerația (salariul) acordate la nivel național nedefinite prin lege trebuie exercitate într-un termen relativ scurt, și anume în cursul exercițiului bugetar pentru care aceasta este solicitată?

                  4)

                  Răspunsul dat la a treia întrebarea este influențat de caracterul neclar sau confuz al situației de drept?

                  5)

                  Pentru ca un termen extinctiv să înceapă să curgă este suficient dacă grupul de persoane defavorizate cunoaște diferenţa de tratament sau trebuie să cunoască și motivul acestei diferenţe de tratament, așadar criteriul de diferențiere?

         (1)  Directiva 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă (JO 2000, L 303, p. 16, Ediţie specială, 05/vol. 6, p. 7).


title: Cauza C-781/18: Cerere de decizie preliminară introdusă de Tribunale ordinario di Roma (Italia) la 12 decembrie 2018 – Società Italiana degli Autori ed Editori (S.I.A.E.)/Soundreef Ltd

text:
               25.3.2019

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 112/21

      Cerere de decizie preliminară introdusă de Tribunale ordinario di Roma (Italia) la 12 decembrie 2018 – Società Italiana degli Autori ed Editori (S.I.A.E.)/Soundreef Ltd
      (Cauza C-781/18)
      (2019/C 112/26)
      Limba de procedură: italiana

         Instanța de trimitere

      Tribunale ordinario di Roma

         Părțile din procedura principală

         Reclamantă: Società Italiana degli Autori ed Editori (S.I.A.E.)

         Pârâtă: Soundreef Ltd

         Întrebarea preliminară

      Directiva 2014/26/UE (1) trebuie interpretată în sensul că aceasta se opune unei legi naționale ce rezervă accesul pe piața intermedierii drepturilor de autor sau, în orice caz, acordarea de licențe utilizatorilor doar entităților care pot fi calificate, potrivit definiției cuprinse în aceeași directivă, drept organisme de gestiune colectivă, excluzând pe cele care pot fi calificate drept entități de gestiune independente, constituite fie în același stat, fie în alte state membre?

         (1)  Directiva 2014/26/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 februarie 2014 privind gestiunea colectivă a drepturilor de autor și a drepturilor conexe și acordarea de licențe multiteritoriale pentru drepturile asupra operelor muzicale pentru utilizare online pe piața internă (JO 2014, L 84, p. 72).


title: Cauza C-783/18 P: Recurs introdus la 12 decembrie 2018 de Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a șasea) din 3 octombrie 2018 în cauza T-313/17, Wajos GmbH/Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală

text:
               25.3.2019

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 112/22

      Recurs introdus la 12 decembrie 2018 de Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a șasea) din 3 octombrie 2018 în cauza T-313/17, Wajos GmbH/Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală
      (Cauza C-783/18 P)
      (2019/C 112/27)
      Limba de procedură: germana

         Părțile

         Recurent: Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (reprezentant: D. Hanf, agent)

         Cealaltă parte din procedură: Wajos GmbH

         Concluziile recurentului

      Reclamantul solicită Curții:

                  —

                  anularea hotărârii atacate;

                  —

                  obligarea Wajos GmbH la plata cheltuielilor de judecată.

         Motivele și principalele argumente

      Potrivit EUIPO, hotărârea atacată încalcă articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) 207/2009 (1). Tribunalul a efectuat o examinare eronată în ceea ce privește aprecierea caracterului distinctiv al mărcii în litigiu, nu a examinat marca în discuție din perspectiva criteriilor pertinente și, în plus, a aplicat criterii de examinare eronate.
      Hotărârea atacată încalcă de asemenea articolul 36 și articolul 53 alineatul (1) din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, în condițiile care nu permite nici reclamantei și nici Curții să înțeleagă motivele pentru care Tribunalul a ajuns la concluzia, esențială pentru dispozitivul hotărârii, că forma mărcii în litigiu ar avea un „caracter excepțional, având în vedere uzanțele din sectoarele în cauză”.

         (1)  Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca Uniunii Europene, JO 2009, L 78, p. 1.


title: Cauza C-786/18: Cerere de decizie preliminară introdusă de Bundesgerichtshof (Germania) la 14 decembrie 2018 – ratiopharm GmbH/Novartis Consumer Health GmbH

text:
               25.3.2019

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 112/23

      Cerere de decizie preliminară introdusă de Bundesgerichtshof (Germania) la 14 decembrie 2018 – ratiopharm GmbH/Novartis Consumer Health GmbH
      (Cauza C-786/18)
      (2019/C 112/28)
      Limba de procedură: germana

         Instanța de trimitere

      Bundesgerichtshof

         Părțile din procedura principală

         Recurentă: ratiopharm GmbH

         Intimată: Novartis Consumer Health GmbH

         Întrebările preliminare

                  1)

                  Articolul 96 alineatul (1) din Directiva 2001/83/CE (1) trebuie interpretat în sensul că întreprinderile farmaceutice pot să distribuie și farmaciștilor medicamente finite gratuite atunci când ambalajele acestora conțin mențiunea „în scop demonstrativ”, medicamentele sunt destinate testării de către farmacist, nu există niciun risc al unei redistribuiri (fără să fi fost deschise) către consumatorii finali și sunt îndeplinite celelalte condiții privind distribuirea, prevăzute la articolul 96 alineatul (1) literele (a)-(d) și (f)-(g) din această directivă?

                  2)

                  În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare: articolul 96 alineatul (2) din Directiva 2001/83/CE autorizează o dispoziție națională precum cea cuprinsă la articolul 47 alineatul 3 din Legea privind comercializarea medicamentelor dacă aceasta este interpretată în sensul că întreprinderile farmaceutice nu pot să distribuie farmaciștilor medicamente finite gratuite atunci când ambalajele acestora conțin mențiunea „în scop demonstrativ”, medicamentele sunt destinate testării de către farmacist, nu există niciun risc al unei redistribuiri (fără să fi fost deschise) către consumatorii finali și sunt îndeplinite celelalte condiții privind distribuirea, prevăzute la articolul 96 alineatul (1) literele (a)-(d) și (f)-(g) din această directivă și la articolul 47 alineatul 4 din Legea privind comercializarea medicamentelor?

         (1)  Directiva 2001/83/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 6 noiembrie 2001 de instituire a unui cod comunitar cu privire la medicamentele de uz uman (JO 2001, L 311, p. 67, Ediție specială, 13/vol. 33, p. 3), astfel cum a fost modificată ultima dată prin Regulamentul (UE) 2017/745 (JO 2017, L 117, p. 1).


title: Cauza C-788/18: Cerere de decizie preliminară introdusă de Commissione tributaria provinciale di Parma (Italia) la 14 decembrie 2018 – Stanleyparma Sas, Stanleybet Malta Ltd/Agenzia delle Dogane e dei Monopoli UM Emilia Romagna – SOT Parma

text:
               25.3.2019

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 112/23

      Cerere de decizie preliminară introdusă de Commissione tributaria provinciale di Parma (Italia) la 14 decembrie 2018 – Stanleyparma Sas, Stanleybet Malta Ltd/Agenzia delle Dogane e dei Monopoli UM Emilia Romagna – SOT Parma
      (Cauza C-788/18)
      (2019/C 112/29)
      Limba de procedură: italiana

         Instanța de trimitere

      Commissione tributaria provinciale di Parma

         Părțile din procedura principală

         Reclamante: Stanleyparma Sas, Stanleybet Malta Ltd

         Pârâtă: Agenzia delle Dogane e dei Monopoli UM Emilia Romagna – SOT Parma

         Întrebările preliminare

                  1)

                  Articolele 56, 57 și 52 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, jurisprudența Curții de Justiție în materia serviciilor de jocuri și de pariuri, în special Hotărârile Gambelli (C-243/01), Placanica (C-338/04), Costa și Cifone (C-72/10 și C-77/10) și Laezza (C-375/14), și în materia discriminării fiscale, în special Hotărârile Lindman (C-42/02), Comisia/Spania (C-153/08) și Blanco și Fabretti (C-344/13 și C-367/13), precum și principiile dreptului Uniunii privind egalitatea de tratament și nediscriminarea, având în vedere și hotărârea pronunțată de Corte Costituzionale [Curtea Constituțională] la 23 ianuarie 2018, trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale precum reglementarea italiană în cauză, care prevede supunerea la plata impozitului unic pe concursuri de pronosticuri și pe pariuri prevăzut la articolele 1 și 3 din Decretul legislativ nr. 504 din 23 decembrie 1998, astfel cum au fost modificate prin articolul 1 alineatul 66 litera b) din Legea stabilității din 2011, a intermediarilor naționali de transmitere a datelor de joc în numele unor operatori de pariuri stabiliți într-un alt stat membru al Uniunii Europene, în special al celor care au caracteristicile societății Stanleybet Malta Ltd., și eventual a operatorilor de pariuri înșiși în solidar cu intermediarii lor naționali?

                  2)

                  Articolele 56, 57 și 52 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, jurisprudența Curții de Justiție în materia serviciilor de jocuri și de pariuri, în special Hotărârile Gambelli (C-243/01), Placanica (C-338/04), Costa și Cifone (C-72/10 și C-77/10) și Laezza (C-375/14), și în materia discriminării fiscale, în special Hotărârile Lindman (C-42/02), Comisia/Spania (C-153/08) și Blanco și Fabretti (C-344/13 și C-367/13), precum și principiile dreptului Uniunii privind egalitatea de tratament și nediscriminarea, având în vedere și hotărârea pronunțată de Corte Costituzionale [Curtea Constituțională] la 23 ianuarie 2018, trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale precum reglementarea italiană în cauză, care prevede supunerea la plata impozitului unic pe concursuri de pronosticuri și pe pariuri prevăzut la articolele 1 și 3 din Decretul legislativ nr. 504 din 23 decembrie 1998, astfel cum au fost modificate prin articolul 1 alineatul 66 litera b) din Legea stabilității din 2011, numai a intermediarilor naționali de transmitere a datelor de joc în numele unor operatori de pariuri stabiliți într-un alt stat membru al Uniunii Europene, în special al celor care au caracteristicile societății Stanleybet Malta Ltd., iar nu și a intermediarilor naționali de transmitere a datelor de joc în numele unor operatori de pariuri care dispun de concesiune din partea statului și care desfășoară aceeași activitate?

                  3)

                  Articolul 52 și articolul 56 și următoarele din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, jurisprudența Curții de Justiție în materia serviciilor de jocuri și de pariuri și principiile egalității de tratament și nediscriminării, având în vedere și hotărârea pronunțată de Corte Costituzionale [Curtea Constituțională] la 23 ianuarie 2018, se opun unei reglementări naționale precum reglementarea italiană de la articolul 1 alineatul 644 litera g) din Legea nr. 190/2014, care impune intermediarilor naționali de transmitere a datelor de joc în numele unor operatori de pariuri stabiliți într-un alt stat membru al Uniunii Europene, în special al celor care au caracteristicile societății Stanleybet Malta Ltd., și eventual operatorilor de pariuri înșiși în solidar cu intermediarii lor naționali, plata impozitului unic pe pariuri prevăzut de Decretul legislativ nr. 504/1998 asupra unei baze de impozitare forfetare care coincide cu triplul mediei colectării efectuate în provincia în care este situat punctul de exercitare a activității sau de colectare, dedusă din datele înregistrate în sistemul informatic național al pariurilor mutuale pentru perioada fiscală anterioară celei de referință?


title: Cauza C-790/18: Cerere de decizie preliminară introdusă de Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Italia) la 12 decembrie 2018 – ZQ/Corte dei Conti și alții

text:
               25.3.2019

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 112/26

      Cerere de decizie preliminară introdusă de Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Italia) la 12 decembrie 2018 – ZQ/Corte dei Conti și alții
      (Cauza C-790/18)
      (2019/C 112/31)
      Limba de procedură: italiana

         Instanța de trimitere

      Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio

         Părțile din procedura principală

         Reclamanți: ZQ

         Pârâți: Corte dei Conti, Presidenza del Consiglio dei Ministri, Ministero dell’Economia e delle Finanze, Inps-Gestione

         Întrebările preliminare

                  1)

                  Articolul 3 alineatele (2) și (3) TUE, articolele 9, 45, 126, 145, 146 și 147 și articolul 151 primul paragraf TFUE, articolul 15 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și articolele 3 și 5 din Pilonul european al drepturilor sociale se opun unei dispoziții naționale precum articolul 1 alineatul 489 din Legea nr. 147/2013, în măsura în care această normă încurajează autoritățile administrației publice italiene să privilegieze la angajarea sau la atribuirea funcțiilor doar lucrătorii deja titulari ai unei pensii acordate de organismele publice italiene de securitate socială[?]

                  2)

                  Articolul 106 alineatul (1) și articolul 107 TFUE se opun unei dispoziții naționale precum articolul 1 alineatul 489 din Legea nr. 147/2013, care permite autorităților administrației publice italiene angajate în activități economice, supuse respectării articolului 101 și următoarele TFUE, să angajeze persoane care au consimțit să renunțe, în totalitate sau în parte, la remunerația corespunzătoare, permițând astfel o economie de costuri de natură să avantajeze aceste autorități în concurența cu alți operatori economici[?]

                  3)

                  Articolele 2, 3 și 6 TUE, articolul 126 și articolul 151 primul paragraf TFUE, articolul 15 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și articolul 3 și articolul 7 litera (a) din Pilonul european al drepturilor sociale se opun unei dispoziții naționale precum articolul 1 alineatul 489 din Legea nr. 147/2013, care admite, în condițiile pe care le definește, ca un lucrător să poată să renunțe în mod valabil, în totalitate sau în parte, la remunerația sa, chiar dacă această renunțare nu vizează decât să evite pierderea locului său de muncă[?]

                  4)

                  Articolele 2, 3 și 6 TUE, articolul 14, articolul 15 alineatul (1), articolul 126 și articolul 151 primul paragraf TFUE, articolul 31 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și articolele 5, 6 și 10 din Pilonul european al drepturilor sociale se opun unei dispoziții naționale precum articolul 1 alineatul 489 din Legea nr. 147/2013, care permite, în condițiile pe care le definește, unui lucrător să exercite o activitate profesională în serviciul unei autorități a administrației publice italiene renunțând în totalitate sau în parte la remunerația corespunzătoare, chiar dacă această renunțare nu este însoțită de nicio modificare a organizării muncii, nici în privința timpului de lucru, nici în privința cantității sau a calității muncii cerute și a responsabilităților care decurg din aceasta, și deci chiar dacă renunțarea la o parte din remunerație antrenează o alterare semnificativă a caracterului sinalagmatic al raportului de muncă, atât din punctul de vedere al proporționalității între remunerație, pe de o parte, și calitatea și cantitatea muncii efectuate, pe de altă parte, cât și pentru că în acest mod lucrătorul ajunge astfel să fie constrâns să își exercite activitatea în condiții de muncă inadecvate, ceea ce îl incită la a depune mai puține eforturi în munca sa și se află la originea unei eficacități scăzute a administrației[?]

                  5)

                  Articolele 2, 3 și 6 TUE, articolul 126 și articolul 151 primul paragraf TFUE, articolul 15 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și articolul 6 din Pilonul european al drepturilor sociale se opun dispozițiilor coroborate ale articolului 1 alineatul 489 din Legea nr. 147/2013 și articolului 23ter alineatul 1 din Decretul lege nr. 201/2011, convertit în Legea nr. 214/2011, în măsura în care aceste norme permit sau impun unei autorități a administrației publice italiene, inclusiv pe durata raportului de muncă sau de colaborare, să reducă remunerația datorată lucrătorului în funcție de plafonul de remunerație la care se referă articolul 23ter alineatul 1 din Decretul lege nr. 201/2011, convertit în Legea nr. 214/2011, deci în consecința unui eveniment imprevizibil și, în orice caz, în aplicarea unui mecanism neimediat comprehensibil și în pofida informațiilor furnizate lucrătorului la începutul raportului de muncă[?]

                  6)

                  Articolele 2, 3 și 6 TUE, articolele 8 și 126 TFUE, articolele 20 și 21 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și articolele 10 și 15 din Pilonul european al drepturilor sociale se opun unei dispoziții naționale precum articolul 1 alineatul 489 din Legea nr. 147/2013 care impune, în condițiile pe care le definește, autorităților administrației publice italiene să reducă remunerațiile datorate salariaților și colaboratorilor săi care sunt titulari ai unei pensii acordate de un organism public de securitate socială, penalizând acești lucrători întrucât dispun de alte resurse economice, ceea ce descurajează prelungirea vieții active, inițiativa economică privată și crearea și creșterea activelor private, care constituie totuși o bogăție și o resursă pentru națiune[?]


title: Cauza C-834/18: Cerere de decizie preliminară introdusă de Tribunal Judicial da Comarca de Faro (Portugalia) la 28 decembrie 2018 – Rolibérica, Lda/Autoridade para as Condições do Trabalho

text:
               25.3.2019

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 112/27

      Cerere de decizie preliminară introdusă de Tribunal Judicial da Comarca de Faro (Portugalia) la 28 decembrie 2018 – Rolibérica, Lda/Autoridade para as Condições do Trabalho
      (Cauza C-834/18)
      (2019/C 112/32)
      Limba de procedură: portugheza

         Instanța de trimitere

      Tribunal Judicial da Comarca de Faro

         Părțile din procedura principală

         Reclamantă: Rolibérica, Lda

         Pârâtă: Autoridade para as Condições do Trabalho

         Întrebarea preliminară

      Regulamentul (CE) nr. 561/2006 (1) al Parlamentului European și al Consiliului din 15 martie 2006 poate fi interpretat în sensul că impune ca perioada de repaus săptămânal a conducătorilor auto care se ocupă cu transportul rutier de mărfuri și de călători să înceapă și să se termine în perioada cuprinsă între ora 00.00 a zilei de luni și ora 24.00 a zilei de duminică sau, dimpotrivă, trebuie interpretat în sensul că se poate beneficia de perioada de repaus săptămânal în mod integral și neîntrerupt între două săptămâni de lucru?

         (1)  Regulamentul (CE) nr. 561/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 martie 2006 privind armonizarea anumitor dispoziții ale legislației sociale în domeniul transporturilor rutiere, de modificare a Regulamentelor (CEE) nr. 3821/85 și (CE) nr. 2135/98 ale Consiliului și de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 3820/85 al Consiliului (JO 2006, L 102, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 8, p. 214).


title: Cauza C-18/19: Cerere de decizie preliminară introdusă de Bundesgerichtshof (Germania) la 11 ianuarie 2019 – WM/Stadt Frankfurt am Main

text:
               25.3.2019

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 112/27

      Cerere de decizie preliminară introdusă de Bundesgerichtshof (Germania) la 11 ianuarie 2019 – WM/Stadt Frankfurt am Main
      (Cauza C-18/19)
      (2019/C 112/33)
      Limba de procedură: germana

         Instanța de trimitere

      Bundesgerichtshof

         Părțile din procedura principală

         Reclamantă: Bundesgerichtshof

         Pârâtă: Stadt Frankfurt am Main

         Întrebarea preliminară

      Articolul 16 alineatul (1) din Directiva 2008/115/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2008 privind standardele și procedurile comune aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe (1) aflați în situație de ședere ilegală (JO 2008, L 348/98) se opune unei reglementări naționale potrivit căreia luarea în custodie publică în scopul îndepărtării poate fi executată în cadrul unui penitenciar obișnuit dacă resortisantul străin prezintă un risc semnificativ pentru viața și integritatea corporală a terților sau pentru interese juridice importante de securitate internă, fiind necesar ca persoana luată în custodie publică în așteptarea îndepărtării să fie separată și în acest caz de ceilalți deținuți?

         (1)  JO 2008, L 348, p. 98.


title: Cauza C-49/19: Acțiune introdusă la 25 ianuarie 2019 – Comisia Europeană/Republica Portugheză

text:
               25.3.2019

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 112/28

      Acțiune introdusă la 25 ianuarie 2019 – Comisia Europeană/Republica Portugheză
      (Cauza C-49/19)
      (2019/C 112/34)
      Limba de procedură: portugheza

         Părțile

         Reclamantă: Comisia Europeană (reprezentanți: P. Costa de Oliveira și L. Nicolae, agenți)

         Pârâtă: Republica Portugheză

         Concluziile reclamantei

                  —

                  Constatarea faptului că, prin instituirea unei contribuții extraordinare în vederea repartizării costului net al obligațiilor de serviciu universal din 2007 până la începerea furnizării serviciului universal de furnizorul sau de furnizorii care vor fi desemnați în temeiul articolului 99 alineatul 3 din Legea nr. 5/2004, în conformitate cu articolele 17 și 18 din Legea nr. 35/2012 privind fondul de compensare, Republica Portugheză nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 13 alineatul (3) și al anexei IV, B, din Directiva 2002/22/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind serviciul universal și drepturile utilizatorilor cu privire la rețelele și serviciile electronice de comunicații (directiva privind serviciul universal) (1);

                  —

                  obligarea Republicii Portugheze la plata cheltuielilor de judecată.

         Motivele și principalele argumente

      În temeiul articolului 13 alineatul (3) coroborat cu anexa IV, B, din Directiva privind serviciul universal, un mecanism de repartizare a costului net al obligațiilor de serviciu universal între furnizorii de rețele și servicii de comunicații electronice respectă principiile transparenței, al unei perturbări minime a pieței, al nediscriminării și al proporționalității.
      Lege portugheză nr. 35/2012 creează fondul de compensare a serviciului universal de comunicații electronice în vederea finanțării costurilor nete care decurg din executarea obligațiilor de serviciu universal și a garantării partajării acestor costuri între întreprinderile ținute să contribuie.
      Potrivit articolului 6 din această lege, fondul de compensare este destinat finanțării costurilor nete ale serviciului universal determinate în cadrul procedurilor de cerere de ofertă prevăzute la articolul 99 alineatul 3 din Legea nr. 5/2004 din 10 februarie 2004 și considerate excesive de ICP-ANACOM. El este destinat, de asemenea, finanțării costurilor nete ale serviciului universal suportate până la începutul furnizării serviciului universal de furnizorul sau de furnizorii care urmează să fie desemnați în temeiul acestei dispoziții, prin instituirea unei contribuții extraordinare impuse întreprinderilor ținute să contribuie, pentru fiecare dintre anii 2013, 2014 și 2015.
      Comisia consideră că prin impunerea unei contribuții extraordinare destinate acoperirii costurilor de serviciu universal suportate înainte de adoptarea Legii nr. 35/2012, Republica Portugheză nu a respectat principiile transparenței, al unei perturbări minime a pieței, al nediscriminării și al proporționalității prevăzute la articolul 13 alineatul (3) și în anexa IV, B, din Directiva privind serviciul universal.

         (1)  Directiva 2002/22/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind serviciul universal și drepturile utilizatorilor cu privire la rețelele și serviciile electronice de comunicații (directiva privind serviciul universal) (JO 2002, L 108, p. 51, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 213).


title: Cauza C-50/19 P: Recurs introdus la 25 ianuarie 2019 de Sigma Alimentos Exterior, S.L. împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a noua) din 15 noiembrie 2018 în cauza T-239/11, Sigma Alimentos Exterior/Comisia

text:
               25.3.2019

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 112/29

      Recurs introdus la 25 ianuarie 2019 de Sigma Alimentos Exterior, S.L. împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a noua) din 15 noiembrie 2018 în cauza T-239/11, Sigma Alimentos Exterior/Comisia
      (Cauza C-50/19 P)
      (2019/C 112/35)
      Limba de procedură: spaniola

         Părțile

         Recurentă: Sigma Alimentos Exterior, S.L. (reprezentant: M. Muñoz Pérez, avocat)

         Cealaltă parte din procedură: Comisia Europeană

         Concluziile recurentei

                  —

                  Admiterea prezentului recurs;

                  —

                  anularea Hotărârii Tribunalului pronunțate la 15 noiembrie 2018 în cauza T-239/11 (1);

                  —

                  anularea articolului 1 alineatul (1) din Decizia 2011/282/UE a Comisiei din 12 ianuarie 2011 (2);

                  —

                  cu titlu subsidiar, anularea articolului 4 din decizia atacată,

                  —

                  obligarea pârâtei la plata cheltuielilor de judecată.

         Motivele și principalele argumente

      Prezentul recurs se întemeiază pe două motive, cel de al doilea fiind împărțit în trei aspecte:

                  —

                  Primul motiv, întemeiat pe interpretarea incorectă a Hotărârii World Duty Free (3), ca urmare a stabilirii unor criterii de comparabilitate eronate, care determină, la rândul lor, o apreciere incorectă a existenței selectivității și, în consecință, o apreciere a existenței unui ajutor ilegal, încălcând astfel prevederile articolului 107 TFUE.

                  —

                  Al doilea motiv, întemeiat pe eroarea săvârșită atunci când a considerat că eventuala apreciere a obstacolelor juridice în calea regrupărilor transfrontaliere nu ar pune în discuție concluzia potrivit căreia măsura în litigiu ar fi selectivă, în temeiul unei analize eronate a metodei în trei etape urmate de Comisie în scopul de a determina existența unui ajutor ilegal. Astfel, hotărârea este afectată de erori privind următoarele aspecte:

                              —

                              Eroare în identificarea regimului fiscal național comun, încălcând prevederile articolului 107 TFUE privind calificarea ajutorului de stat ca ilegal;

                              —

                              eroare prin neconsiderarea măsurii analizate drept o măsură generală, din nou cu încălcarea prevederilor articolului 107 TFUE,

                              —

                              eroare în aprecierea existenței unei derogări de la regimul național comun drept cadru de referință, cu încălcarea articolului 107 TFUE.

            Recurenta consideră că Tribunalul a săvârșit mai multe încălcări ale articolului 107 alineatul (1) TFUE, precum și ale principiului neutralității fiscale și, din mai multe perspective, a completat pe fond, chiar a înlocuit raționamentul Comisiei din decizia contestată cu propriul său raționament, ceea ce ar constitui în sine un motiv întemeiat de anulare a hotărârii atacate.

         (1)  Hotărârea din 15 noiembrie 2018, Sigma Alimentos Exterior/Comisia (T-239/11, nepublicată, EU:T:2018:781).

         (2)  Decizia Comisiei 2011/282/UE din 12 ianuarie 2011 privind amortizarea fiscală a fondului comercial financiar în cazul achiziționării unor titluri de participare străine C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07) pusă în aplicare de Spania (JO 2011, L 135, p. 1

         ).

         (3)  Hotărârea din 21 decembrie 2016, Comisia/World Duty Free Group și alții (C-20/15 P și C-21/15 P, EU:C:2016:981).


title: Cauza C-51/19 P: Recurs introdus la 25 ianuarie 2019 de World Duty Free Group, S.A., fostă Autogrill España, S.A. împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a noua extinsă) din 15 noiembrie 2018 în cauza T-219/10 RENV, World Duty Free Group/Comisia

text:
               25.3.2019

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 112/30

      Recurs introdus la 25 ianuarie 2019 de World Duty Free Group, S.A., fostă Autogrill España, S.A. împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a noua extinsă) din 15 noiembrie 2018 în cauza T-219/10 RENV, World Duty Free Group/Comisia
      (Cauza C-51/19 P)
      (2019/C 112/36)
      Limba de procedură: spaniola

         Părțile

         Recurentă: World Duty Free Group, S.A., fostă Autogrill España, S.A. (reprezentanți: J. Buendía Sierra, E. Abad Valdenebro, R. Calvo Salinero și A. Lamadrid de Pablo, avocați)

         Interveniente în susținerea reclamantei în primă instanță: Regatul Spaniei, Republica Federală Germania și Irlanda

         Cealaltă parte din procedură: Comisia Europeană

         Concluziile recurentei

                  —

                  Anularea Hotărârii Tribunalului din 15 noiembrie 2018;

                  —

                  admiterea acțiunii în anulare și anularea definitivă a deciziei atacate și

                  —

                  obligarea Comisiei Europene la plata cheltuielilor de judecată.

         Motivele și principalele argumente

      La 15 noiembrie 2018, Tribunalul a pronunțat Hotărârea în cauza T-219/10 RENV, World Duty Free Group/Comisia (1), împotriva căreia este îndreptat prezentul recurs. Prin hotărârea menționată a fost respinsă acțiunea formulată de recurentă împotriva Deciziei Comisiei Europene din 28 octombrie 2009 (2), privind „fondul comercial financiar” reglementat la articolul 12 alineatul 5 din Ley española de Impuesto sobre Sociedades (Legea spaniolă privind impozitul pe profit).
      În susținerea recursului, recurenta invocă un motiv unic, referitor la erorile de drept săvârșite în hotărârea atacată în ceea ce privește interpretarea articolului 107 alineatul (1) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în raport cu noțiunea „selectivitate”.
      În special, în recurs se pretinde că hotărârea atacată este eronată:

                  —

                  în ceea ce privește determinarea sistemului de referință în prima etapă a analizei selectivității;

                  —

                  în ceea ce privește determinarea obiectivului pornind de la care trebuie comparate situațiile diferite de fapt și de drept în cea de a doua etapă a analizei selectivității;

                  —

                  în consecință, de asemenea în ceea ce privește atribuirea sarcinii probei și aplicarea principiului proporționalității;

                  —

                  cu titlu subsidiar, în ceea ce privește analiza referitoare la presupusa absență a probei privind legătura de cauzalitate între imposibilitatea întreprinderilor de a fuziona în străinătate și achiziționarea de titluri de participare în străinătate și

                  —

                  cu titlu subsidiar, în ceea ce privește înlăturarea separabilității măsurii în funcție de procentajul de control.

                  —

                  Pe lângă menținerea unui raționament incorect din punct de vedere juridic, hotărârea atacată substituie cu privire la diferite aspecte raționamentul din decizia atacată cu unul distinct și propriu, săvârșind astfel erori de drept suplimentare.

         (1)  Hotărârea din 15 noiembrie 2018, World Duty Free Group/Comisia (T-219/10 RENV, EU:T:2018:784).

         (2)  Decizia 2011/5/CE a Comisiei din 28 octombrie 2009 privind amortizarea fiscală a fondului comercial financiar în cazul achiziționării unor titluri de participare străine C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07) pusă în aplicare de Spania (JO 2011, L 7, p. 48).


title: Cauza C-52/19 P: Recurs introdus la 25 ianuarie 2019 de Banco Santander, S.A. împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a noua) din 15 noiembrie 2018 în cauza T-227/10, Banco Santander, S.A./Comisia Europeană

text:
               25.3.2019

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 112/31

      Recurs introdus la 25 ianuarie 2019 de Banco Santander, S.A. împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a noua) din 15 noiembrie 2018 în cauza T-227/10, Banco Santander, S.A./Comisia Europeană
      (Cauza C-52/19 P)
      (2019/C 112/37)
      Limba de procedură: spaniola

         Părțile

         Recurentă: Banco Santander, S.A. (reprezentanți: J. Buendía Sierra, E. Abad Valdenebro, R. Calvo Salinero și A. Lamadrid de Pablo, avocați)

         Cealaltă parte din procedură: Comisia Europeană

         Concluziile recurentei

                  —

                  Anularea Hotărârii Tribunalului din 15 noiembrie 2018;

                  —

                  admiterea acțiunii în anulare și anularea definitivă a deciziei atacate și

                  —

                  obligarea Comisiei Europene la plata cheltuielilor de judecată.

         Motivele și principalele argumente

      La 15 noiembrie 2018, Tribunalul a pronunțat o hotărâre în cauza T-227/10, Banco Santander/Comisia (1), împotriva căreia este îndreptat prezentul recurs. Prin hotărârea menționată a fost respinsă acțiunea formulată de recurentă împotriva Deciziei Comisiei Europene din 28 octombrie 2009 (2) privind „fondul comercial financiar” reglementat la articolul 12 alineatul 5 din Ley española de Impuesto sobre Sociedades (Legea spaniolă privind impozitul pe profit).
      În susținerea recursului, recurenta invocă un motiv unic de recurs, referitor la erorile de drept săvârșite în hotărârea atacată în ceea ce privește interpretarea articolului 107 alineatul (1) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în raport cu noțiunea „selectivitate”.
      În special, în recurs se pretinde că hotărârea atacată este eronată:

                  —

                  în ceea ce privește determinarea sistemului de referință în prima etapă a analizei selectivității;

                  —

                  în ceea ce privește determinarea obiectivului pornind de la care trebuie comparate situațiile diferite de fapt și de drept în cea de a doua etapă a analizei selectivității;

                  —

                  în consecință, de asemenea în ceea ce privește atribuirea sarcinii probei și aplicarea principiului proporționalității;

                  —

                  cu titlu subsidiar, în ceea ce privește analiza referitoare la presupusa absență a probei privind legătura de cauzalitate între imposibilitatea întreprinderilor de a fuziona în străinătate și achiziționarea de titluri de participare în străinătate și

                  —

                  cu titlu subsidiar, în ceea ce privește înlăturarea separabilității măsurii în funcție de procentajul de control.

                  —

                  Pe lângă menținerea unui raționament incorect din punct de vedere juridic, hotărârea atacată substituie cu privire la diferite aspecte raționamentul din decizia atacată cu unul distinct și propriu, săvârșind astfel erori de drept suplimentare.

         (1)  Hotărârea din 15 noiembrie 2018, Banco Santander/Comisia (T-227/10, nepublicată, EU:T:2018:785).

         (2)  Decizia 2011/5/CE a Comisiei din 28 octombrie 2009 privind amortizarea fiscală a fondului comercial financiar în cazul achiziționării unor titluri de participare străine C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07) pusă în aplicare de Spania (JO 2011, L 7, p. 48).


title: Cauza C-53/19 P: Recurs introdus la 25 ianuarie 2019 de Banco Santander, S.A. și Santusa Holding, S.L. împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a noua extinsă) din 15 noiembrie 2018 în cauza T-399/11 RENV, Banco Santander și Santusa/Comisia

text:
               25.3.2019

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 112/32

      Recurs introdus la 25 ianuarie 2019 de Banco Santander, S.A. și Santusa Holding, S.L. împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a noua extinsă) din 15 noiembrie 2018 în cauza T-399/11 RENV, Banco Santander și Santusa/Comisia
      (Cauza C-53/19 P)
      (2019/C 112/38)
      Limba de procedură: spaniola

         Părțile

         Recurente: Banco Santander, S.A. și Santusa Holding, S.L. (reprezentanți: J. Buendía Sierra, E. Abad Valdenebro, R. Calvo Salinero și A. Lamadrid de Pablo, avocați)

         Interveniente în susținerea reclamantelor în primă instanță: Regatul Spaniei, Republica Federală Germania și Irlanda

         Cealaltă parte din procedură: Comisia Europeană

         Concluziile recurentelor

                  —

                  Anularea Hotărârii Tribunalului din 15 noiembrie 2018;

                  —

                  admiterea acțiunii în anulare și anularea definitivă a deciziei atacate și

                  —

                  obligarea Comisiei Europene la plata cheltuielilor de judecată.

         Motivele și principalele argumente

      La 15 noiembrie 2018, Tribunalul a pronunțat Hotărârea în cauza T-399/11 RENV, Banco Santander și Santusa/Comisia (1), împotriva căreia este îndreptat prezentul recurs. Prin hotărârea menționată a fost respinsă acțiunea formulată de recurentă împotriva Deciziei Comisiei Europene din 12 ianuarie 2011 (2) privind „fondul comercial financiar” reglementat la articolul 12 alineatul 5 din Ley española de Impuesto sobre Sociedades (Legea spaniolă privind impozitul pe profit).
      În susținerea recursului, recurenta invocă un motiv unic, referitor la erorile de drept săvârșite în hotărârea atacată în ceea ce privește interpretarea articolului 107 alineatul (1) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în raport cu noțiunea „selectivitate”.
      În special, în recurs se pretinde că hotărârea atacată este eronată:

                  —

                  în ceea ce privește determinarea sistemului de referință în prima etapă a analizei selectivității;

                  —

                  în ceea ce privește determinarea obiectivului pornind de la care trebuie comparate situațiile diferite de fapt și de drept în cea de a doua etapă a analizei selectivității;

                  —

                  în consecință, de asemenea în ceea ce privește atribuirea sarcinii probei și aplicarea principiului proporționalității;

                  —

                  cu titlu subsidiar, în ceea ce privește analiza referitoare la presupusa absență a probei privind legătura de cauzalitate între imposibilitatea întreprinderilor de a fuziona în străinătate și achiziționarea de titluri de participare în străinătate și

                  —

                  cu titlu subsidiar, în ceea ce privește înlăturarea separabilității măsurii în funcție de procentajul de control.

                  —

                  Pe lângă menținerea unui raționament incorect din punct de vedere juridic, hotărârea atacată substituie cu privire la diferite aspecte raționamentul din decizia atacată cu unul distinct și propriu, săvârșind astfel erori de drept suplimentare.

         (1)  Hotărârea din 15 noiembrie 2018, Banco Santander și Santusa/Comisia (T-399/11 RENV, EU:T:2018:787).

         (2)  Decizia 2011/282/UE a Comisiei din 12 ianuarie 2011 privind amortizarea fiscală a fondului comercial financiar în cazul achiziționării unor titluri de participare străine C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07) pusă în aplicare de Spania (JO 2011, L 135, p. 1).


title: Cauza C-54/19 P: Recurs introdus la 25 ianuarie 2019 de Axa Mediterranean Holding, S.A. împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a noua) din 15 noiembrie 2018 în cauza T-405/11, Axa Mediterranean/Comisia

text:
               25.3.2019

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 112/33

      Recurs introdus la 25 ianuarie 2019 de Axa Mediterranean Holding, S.A. împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a noua) din 15 noiembrie 2018 în cauza T-405/11, Axa Mediterranean/Comisia
      (Cauza C-54/19 P)
      (2019/C 112/39)
      Limba de procedură: spaniola

         Părțile

         Recurentă: Axa Mediterranean Holding, S.A. (reprezentanți: J. Buendía Sierra, E. Abad Valdenebro, R. Calvo Salinero, A. Lamadrid de Pablo, avocați)

         Cealaltă parte din procedură: Comisia Europeană

         Concluziile recurentei

                  —

                  Anularea Hotărârii Tribunalului din 15 noiembrie 2018;

                  —

                  admiterea acțiunii în anulare și anularea definitivă a deciziei atacate și

                  —

                  obligarea Comisiei Europene la plata cheltuielilor de judecată.

         Motivele și principalele argumente

      La 15 noiembrie 2018, Tribunalul a pronunțat Hotărârea în cauza T-405/11, Axa Mediterranean/Comisia (1), împotriva căreia este îndreptat prezentul recurs. Prin hotărârea menționată a fost respinsă acțiunea formulată de recurentă împotriva Deciziei Comisiei Europene din 12 ianuarie 2011 (2) privind „fondul comercial financiar” reglementat la articolul 12 alineatul 5 din Ley española de Impuesto sobre Sociedades (Legea spaniolă privind impozitul pe profit).
      În susținerea recursului, recurenta invocă un motiv unic, referitor la erorile de drept săvârșite în hotărârea atacată în ceea ce privește interpretarea articolului 107 alineatul (1) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în raport cu noțiunea „selectivitate”.
      În special, în recurs se pretinde că hotărârea atacată este eronată:

                  —

                  în ceea ce privește determinarea sistemului de referință în prima etapă a analizei selectivității;

                  —

                  în ceea ce privește determinarea obiectivului pornind de la care trebuie comparate situațiile diferite de fapt și de drept în cea de a doua etapă a analizei selectivității;

                  —

                  în consecință, de asemenea în ceea ce privește atribuirea sarcinii probei și aplicarea principiului proporționalității;

                  —

                  cu titlu subsidiar, în ceea ce privește analiza referitoare la presupusa absență a probei privind legătura de cauzalitate între imposibilitatea întreprinderilor de a fuziona în străinătate și achiziționarea de titluri de participare în străinătate și

                  —

                  cu titlu subsidiar, în ceea ce privește înlăturarea separabilității măsurii în funcție de procentajul de control.

                  —

                  Pe lângă menținerea unui raționament incorect din punct de vedere juridic, hotărârea atacată substituie cu privire la diferite aspecte raționamentul din decizia atacată cu unul distinct și propriu, săvârșind astfel erori de drept suplimentare.

         (1)  Hotărârea din 15 noiembrie 2018, Axa Mediterranean/Comisia (T-405/11, nepublicată, EU:T:2018:780).

         (2)  Decizia 2011/282/UE a Comisiei din 12 ianuarie 2011 privind amortizarea fiscală a fondului comercial financiar în cazul achiziționării unor titluri de participare străine C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07) pusă în aplicare de Spania (JO 2011, L 135, p. 1).


title: Cauza C-55/19 P: Recurs introdus la 25 ianuarie 2019 de Prosegur Compañía de Seguridad, S.A. împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a noua) din 15 noiembrie 2018 în cauza T-406/11, Prosegur Compañía de Seguridad/Comisia

text:
               25.3.2019

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 112/34

      Recurs introdus la 25 ianuarie 2019 de Prosegur Compañía de Seguridad, S.A. împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a noua) din 15 noiembrie 2018 în cauza T-406/11, Prosegur Compañía de Seguridad/Comisia
      (Cauza C-55/19 P)
      (2019/C 112/40)
      Limba de procedură: spaniola

         Părțile

         Recurentă: Prosegur Compañía de Seguridad, S.A. (reprezentanți: J. Buendía Sierra, E. Abad Valdenebro, R. Calvo Salinero, A. Lamadrid de Pablo, avocați)

         Cealaltă parte din procedură: Comisia Europeană

         Concluziile

                  —

                  anularea Hotărârii Tribunalului din 15 noiembrie 2018;

                  —

                  admiterea recursului în anulare și anularea definitivă a deciziei atacate; și

                  —

                  obligarea Comisiei Europene la plata cheltuielilor de judecată.

         Motivele și principalele argumente

      La 15 noiembrie 2018, Tribunalul a pronunțat Hotărârea T-406/11, Prosegur Compañía de Seguridad, S.A./Comisia Europeană (1), împotriva căreia se îndreaptă prezentul recurs. Prin această hotărâre a fost respinsă acțiunea recurentei împotriva deciziei Comisiei Europene din 12 ianuarie 2011 (2) privind „fondul comercial financiar” reglementat la articolul 12 alineatul (5) din Ley española de Impuesto sobre Sociedades (Legea spaniolă privind impozitul pe profit).
      În susținerea recursului său, recurenta invocă un motiv unic, întemeiat pe erorile de drept săvârșite în hotărârea atacată în ceea ce privește interpretarea articolului 107 alineatul (1) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în legătură cu noțiunea „selectivitate”.
      În special, în recurs se susține că prin hotărârea atacată au fost săvârșite erori:

                  —

                  în stabilirea sistemului de referință în cadrul primei etape a analizei selectivității;

                  —

                  în stabilirea obiectivului în funcție de care se compară diversele situații de fapt și de drept în cadrul celei de a doua etape a analizei selectivității;

                  —

                  în consecință, au fost de asemenea săvârșite erori în atribuirea sarcinii probei și în aplicarea principiului proporționalității;

                  —

                  cu titlu subsidiar, în analizarea presupusei lipse de probe privind cauzalitatea dintre imposibilitatea întreprinderilor de a fuziona în străinătate și achiziționarea de titluri de participare în străinătate; și

                  —

                  cu titlu subsidiar, prin înlăturarea separabilității măsurii în funcție de procentajul de control.

                  —

                  Pe lângă menținerea unui raționament incorect din punct de vedere juridic, prin hotărâre se înlocuiește, în mai multe puncte, raționamentul deciziei cu un raționament distinct și propriu, rezultând, astfel, erori de drept suplimentare.

         (1)  Hotărârea din 15 noiembrie 2018, Prosegur Compañía de Seguridad/Comisia (T-406/11, nepublicată, EU:T:2018:793).

         (2)  Decizia 2011/282/UE a Comisiei din 12 ianuarie 2011 privind amortizarea fiscală a fondului comercial financiar în cazul achiziționării unor titluri de participare străine C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07) pusă în aplicare de Spania (JO 2011, L 135, p. 1).


title: Cauza C-63/19: Acțiune introdusă la 29 ianuarie 2019 – Comisia Europeană/Republica Italiană

text:
               25.3.2019

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 112/35

      Acțiune introdusă la 29 ianuarie 2019 – Comisia Europeană/Republica Italiană
      (Cauza C-63/19)
      (2019/C 112/41)
      Limba de procedură: italiana

         Părțile

         Reclamantă: Comisia Europeană (reprezentanți: R. Lyal, F. Tomat, agenți)

         Pârâtă: Republica Italiană

         Concluziile reclamantei

                  —

                  Constatarea faptului că, prin aplicarea unei reduceri a cotei accizei pe baza legislației regionale adoptate de Regiunea Friuli Venezia Giulia, care prevede un sistem de contribuții pentru benzina și motorina utilizate drept carburanți, în ceea ce privește vânzarea acestor produse rezidenților Regiunii Friuli Venezia Giulia, Republica Italiană nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 4 și 19 din Directiva 2003/96/CE a Consiliului din 27 octombrie 2003 privind restructurarea cadrului comunitar de impozitare a produselor energetice și a electricității (1)

                  —

                  obligarea Republicii Italiene la plata cheltuielilor de judecată.

         Motivele și principalele argumente

      Legislația regională adoptată de Regiunea Friuli-Venezia Giulia a introdus un sistem de contribuții pentru benzina și motorina utilizate drept carburant, în ceea ce privește vânzarea acestor produse rezidenților Regiunii Friuli Venezia Giulia. Sistemul prevede în esență că, la momentul achiziționării carburanților la pompă, administratorii benzinăriilor acordă un cuantum fix (la litru) reducând prețul datorat pentru combustibil. Administrația regională rambursează administratorilor benzinăriilor cuantumul acordat pentru achizițiile de carburant efectuate de beneficiari.
      Sistemul Directivei 2003/96/CE, care a restructurat cadrul comunitar de impozitare a produselor energetice și a electricității, impune ca pe întregul teritoriu al fiecărui stat membru să existe un nivel de taxare unic pe produs și pe utilizare. Acest principiu decurge din rațiunea globală a directivei, și în special din cele arătate în considerentele (5) și (15), precum și din modul de redactare a dispozițiilor acestei directive și dintr-o interpretare sistematică a ansamblului dispozițiilor acesteia. De la principiul potrivit căruia fiecare stat membru trebuie să prevadă un nivel de taxare unic pe produs și pe utilizare se poate deroga numai în cazurile expres prevăzute de directivă. Directiva 2003/96 cuprinde o serie de dispoziții care permit statelor membre să aplice reduceri, scutiri sau diferențieri ale nivelului de taxare pentru anumite produse sau pentru anumite utilizări. Este vorba în special despre dispozițiile articolelor 5, 7, 15, 16 și 17, precum și de dispozițiile articolelor 18 și 19 din directivă. Aceste reduceri, scutiri sau diferențieri pot fi instituite de statele membre în condițiile prevăzute la articolul 6 din directivă. Această din urmă dispoziție prevede că statele membre au posibilitatea de a aplica scutiri sau reduceri fie direct, fie prin intermediul unei rate diferențiate, fie prin rambursarea totală sau parțială a valorii impozitului.
      Potrivit Comisiei, în speță este vorba despre o reducere a accizelor pe carburanți care nu este prevăzută de Directiva2003/96/CE privind impozitarea produselor energetice.
      Comisia apreciază, așadar, că în speță Republica Italiană nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 4 și 19 din Directiva 2003/96/CE a Consiliului din 27 octombrie 2003 privind restructurarea cadrului comunitar de impozitare a produselor energetice și a electricității.

         (1)  JO 2003, L 283, p. 51, Ediție specială, 09/vol. 2, p. 98.


title: Cauza C-64/19 P: Recurs introdus la 29 ianuarie 2019 de Regatul Spaniei împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a noua extinsă) din 15 noiembrie 2018 în cauza T-219/10 RENV, World Duty Free Group/Comisia

text:
               25.3.2019

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 112/36

      Recurs introdus la 29 ianuarie 2019 de Regatul Spaniei împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a noua extinsă) din 15 noiembrie 2018 în cauza T-219/10 RENV, World Duty Free Group/Comisia
      (Cauza C-64/19 P)
      (2019/C 112/42)
      Limba de procedură: spaniola

         Părțile

         Recurent: Regatul Spaniei (reprezentant: M. A. Sampol Pucurull, agent)

         Celelalte părți din procedură: World Duty Free Group, S.A., fostă Autogrill España, SA, și Comisia Europeană

         Interveniente în susținerea reclamantei în primă instanță: Republica Federală Germania și Irlanda

         Concluziile recurentei

                  —

                  Admiterea prezentului recurs și anularea Hotărârii Tribunalului din 15 noiembrie 2018, T-219/10 RENV World Duty Free Group/Comisia (1);

                  —

                  anularea articolului 1 alineatul (1) din decizia în litigiu, în măsura în care 2011/5/CE a Comisiei din 28 octombrie 2009 privind amortizarea fiscală a fondului comercial financiar în cazul achiziționării unor titluri de participare străine C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07) pusă în aplicare de Spania (2) consideră că măsura fiscală în discuție constituie un ajutor de stat și

                  —

                  obligarea intimatei la plata cheltuielilor de judecată.

         Motivele și principalele argumente

      Recursul se întemeiază pe un motiv unic care ar trebui să conducă la anularea hotărârii atacate. Spania susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept al Uniunii, în sensul articolului 58 din Statutul Curții de Justiție, prin interpretarea greșită a articolului 107 alineatul (1) din tratat și, în special, a noțiunii de selectivitate a ajutoarelor de stat care figurează la articolul menționat. Acest motiv unic poate fi împărțit în patru aspecte:

                  —

                  în primul rând, Spania apreciază că Tribunalul determină în mod greșit cadrul de referință al măsurii fiscale, care nu coincide cu cel al deciziei în litigiu;

                  —

                  în al doilea rând, Spania consideră că hotărârea atacată este afectată de o eroare de drept prin faptul că nu a apreciat că tratamentul fiscal al fondului comercial financiar constituie o măsură cu caracter general sau un cadru de referință autonom și propriu;

                  —

                  în al treilea rând, Spania pretinde că hotărârea menționată este de asemenea afectată de o eroare de drept prin faptul că nu a definit corect obiectivul cadrului de referință și a realizat în mod greșit analiza comparativă impusă de Hotărârea World Duty Free (3) (C-20/15 P și C-21/15 P);

                  —

                  în al patrulea rând, eroarea săvârșită în identificarea unui element constitutiv al cadrului de referință implică o eroare de drept în atribuirea sarcinii probei.

         (1)  Hotărârea din 15 noiembrie 2018, World Duty Free Group/Comisia (T-219/10 RENV, EU:T:2018:784).

         (2)  JO 2011, L 7, p. 48.

         (3)  Hotărârea din 21 decembrie 2016, Comisia/World Duty Free Group și alții (C-20/15 P și C-21/15 P, EU:C:2016:981).


title: Cauza C-65/19 P: Recurs introdus la 29 ianuarie 2019 de Regatul Spaniei împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a noua extinsă) din 15 noiembrie 2018 în cauza T-399/11 RENV, Banco Santander și Santusa/Comisia

text:
               25.3.2019

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 112/37

      Recurs introdus la 29 ianuarie 2019 de Regatul Spaniei împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a noua extinsă) din 15 noiembrie 2018 în cauza T-399/11 RENV, Banco Santander și Santusa/Comisia
      (Cauza C-65/19 P)
      (2019/C 112/43)
      Limba de procedură: spaniola

         Părțile

         Recurent: Regatul Spaniei (reprezentant: M. A. Sampol Pucurull, agent)

         Celelalte părți din procedură: Banco Santander, S.A., Santusa Holding, S.L. și Comisia Europeană

         Interveniente în susținerea reclamantelor în primă instanță: Republica Federală Germania și Irlanda

         Concluziile recurentului

                  —

                  Admiterea prezentului recurs și anularea Hotărârii Tribunalului din 15 noiembrie 2018, T-399/11 RENV Banco Santander și Santusa/Comisia (1);

                  —

                  anularea articolului 1 alineatul (1) din decizia în litigiu, în măsura în care Decizia 2011/282/UE a Comisiei din 12 ianuarie 2011 privind amortizarea fiscală a fondului comercial financiar în cazul achiziționării unor titluri de participare străine C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07) pusă în aplicare de Spania (2) consideră că măsura fiscală în discuție constituie un ajutor de stat și

                  —

                  obligarea intimatei la plata cheltuielilor de judecată.

         Motivele și principalele argumente

      Recursul se întemeiază pe un motiv unic care ar trebui să conducă la anularea hotărârii atacate. Spania susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept al Uniunii, în sensul articolului 58 din Statutul Curții de Justiție, prin interpretarea greșită a articolului 107 alineatul (1) din tratat și, în special, a noțiunii de selectivitate a ajutoarelor de stat care figurează la articolul menționat. Acest motiv unic poate fi împărțit în patru aspecte:

                  —

                  în primul rând, Spania apreciază că Tribunalul determină în mod greșit cadrul de referință al măsurii fiscale, care nu coincide cu cel al deciziei în litigiu;

                  —

                  în al doilea rând, Spania consideră că hotărârea atacată este afectată de o eroare de drept prin faptul că nu a apreciat că tratamentul fiscal al fondului comercial financiar constituie o măsură cu caracter general sau un cadru de referință autonom și propriu;

                  —

                  în al treilea rând, Spania pretinde că hotărârea menționată este de asemenea afectată de o eroare de drept prin faptul că nu a definit corect obiectivul cadrului de referință și a realizat în mod greșit analiza comparativă impusă de Hotărârea World Duty Free (3) (C-20/15 P și C-21/15 P);

                  —

                  în al patrulea rând, eroarea săvârșită în identificarea unui element constitutiv al cadrului de referință implică o eroare de drept în atribuirea sarcinii probei.

         (1)  Hotărârea din 15 noiembrie 2018, Banco Santander și Santusa/Comisia (T-399/11 RENV, EU:T:2018:787).

         (2)  JO 2011, L 135, p. 1.

         (3)  Hotărârea din 21 decembrie 2016, Comisia/World Duty Free Group și alții (C-20/15 P și C-21/15 P, EU:C:2016:981).


title: Cauza C-106/19: Acțiune introdusă la 11 februarie 2019 – Republica Italiană/Consiliul Uniunii Europene, Parlamentul European

text:
               25.3.2019

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 112/38

      Acțiune introdusă la 11 februarie 2019 – Republica Italiană/Consiliul Uniunii Europene, Parlamentul European
      (Cauza C-106/19)
      (2019/C 112/44)
      Limba de procedură: italiana

         Părțile

         Reclamantă: Republica Italiană (reprezentanți: G. Palmieri, S. Fiorentino, C. Colelli, agenți)

         Pârâte: Consiliul Uniunii Europene, Parlamentul European

         Concluziile reclamantei

                  —

                  Anularea de către Curtea de Justiție a Uniunii Europene a Regulamentului (UE) 2018/1718 de modificare a Regulamentului (CE) nr. 726/2004 în ceea ce privește stabilirea sediului Agenției Europene pentru Medicamente, publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene L 291din 16 noiembrie 2018 (1);

                  —

                  obligarea de către Curte a Consiliului Uniunii Europene și Parlamentului European la plata cheltuielilor de judecată.

         Motivele și principalele argumente

      În susținerea acțiunii, sunt invocate două motive, prin care sunt denunțate:

                  —

                  încălcarea articolelor 10, 13 și 14 din Tratatul privind Uniunea Europeană și încălcarea articolului 114, a articolului 168 alineatul (4) litera (c) și a articolelor 289 și 294 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene: regulamentul atacat, prin faptul că indică Amsterdam drept sediul EMA, s-a limitat să cuprindă alegerea rezultată din reuniunea Consiliului din 20 noiembrie 2017, la a cărei adoptare nu a participat Parlamentul European. Din această situație rezultă că, la adoptarea regulamentului, Parlamentul, întrucât nu a putut să influențeze în niciun mod conținutul deciziei adoptate, a fost deposedat în esență de prerogativele sale care, dimpotrivă, trebuiau respectate pe deplin în conformitate cu normele tratatelor ce reglementează procedura legislativă aleasă;

                  —

                  nelegalitatea derivată a regulamentului atacat ca urmare a nelegalității deciziei 14559/17 din 20 noiembrie 2017 și abuzul de putere determinat de lipsa unei investigații adecvate și de denaturarea faptelor: dacă trebuie să se considere că, în realitate, regulamentul poate să cuprindă doar decizia adoptată la 20 noiembrie 2017 și că, așadar, nu au fost încălcate prerogativele Parlamentului, atunci același regulament trebuie considerat că este afectat, în mod derivat, de aceleași vicii care afectează decizia menționată, denunțate deja de Republica Italiană în acțiunea formulată în cauza C-59/18.

         (1)  Regulamentul (UE) 2018/1718 al Parlamentului European și al Consiliului din 14 noiembrie 2018 de modificare a Regulamentului (CE) nr. 726/2004 în ceea ce privește stabilirea sediului Agenției Europene pentru Medicamente (JO 2018, L 291, p. 3).