Hotărârea Curții din data de 20 martie 2001. # Hassan Fahmi și M. Esmoris Cerdeiro-Pinedo Amado împotriva Bestuur van de Sociale Verzekeringsbank. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Arrondissementsrechtbank te Amsterdam - Țările de Jos. # Securitate socială - Libera circulație a persoanelor - Nediscriminare. # Cauza C-33/99.


Hotărârea Curții din data de 22 mai 1980. # Regina împotriva Secretary of State for Home Affairs, ex parte Mario Santillo. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Regatul Unit. # Libera circulație a persoanelor. # Cauza 131/79.


Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 20 septembrie 2016.#Bashir Saleh Bashir Alsharghawi împotriva Consiliului Uniunii Europene.#Politica externă și de securitate comună – Măsuri restrictive adoptate având în vedere situația din Libia – Înghețarea fondurilor – Lista persoanelor care fac obiectul restricțiilor privind intrarea și tranzitul pe teritoriul Uniunii Europene – Funcția de fost șef de cabinet al lui Muammar Qadhafi – Alegerea temeiului juridic – Obligație de motivare – Dreptul la apărare – Prezumția de nevinovăție – Proporționalitate – Libertate de deplasare – Drept de proprietate – Obligația de a justifica temeinicia măsurii.#Cauza T-485/15.


Hotărârea Curții din data de 9 septembrie 2003.#Monsanto Agricoltura Italia SpA și alții împotriva Presidenza del Consiglio dei Ministri și alții.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale amministrativo regionale del Lazio - Italia.#Cauza C-236/01.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 13 septembrie 2006. # MIP Metro Group Intellectual Property GmbH & Co. KG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară. # Cauza T-191/04.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 27 octombrie 1994. # C împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Recrutare - Acțiune în anulare - Acțiune în despăgubiri. # Cauza T-47/93.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 12 decembrie 1985. # John Friedrich Krohn (GmbH & Co. KG) împotriva Bundesanstalt für landwirtschaftliche Marktordnung. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Germania. # Cauza 165/84.


Hotărârea Tribunalului (camera a șasea) din 12 aprilie 2013. # Tono împotriva Comisiei Europene. # Concurență - Înțelegeri - Drepturi de autor privind execuția publică a operelor muzicale prin internet, prin satelit și retransmisia prin cablu - Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE - Împărțirea pieței geografice - Acorduri bilaterale între societățile de gestiune colectivă naționale - Practică concertată care exclude posibilitatea de a acorda autorizații multiteritorii și multirepertoriu - Probă - Prezumția de nevinovăție. # Cauza T-434/08.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a treia) din 11 septembrie 2013. # José António de Brito Sequeira Carvalho împotriva Comisiei Europene. # Cauza F-126/11.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 23 aprilie 2009.#Copad SA împotriva Christian Dior couture SA, Vincent Gladel şi Société industrielle lingerie (SIL).#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour de Cassation - Franța.#Directiva 89/104/CEE - Dreptul mărcilor - Epuizarea drepturilor titularului mărcii - Contract de licență - Vânzarea de produse care poartă marca cu încălcarea unei clauze din contractul de licență - Lipsa consimțământului titularului mărcii - Vânzare către magazine de solduri - Atingere adusă renumelui mărcii.#Cauza C-59/08.

text:
      Cauza C‑59/08
      Copad SA
      împotriva
      Christian Dior couture SA și alții
      [cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Cour de cassation (Franța)]
      „Directiva 89/104/CEE – Dreptul mărcilor – Epuizarea drepturilor titularului mărcii – Contract de licență – Vânzarea de produse care poartă marca cu încălcarea unei clauze din contractul de licență – Lipsa consimțământului titularului mărcii – Vânzare către magazine de solduri – Atingere adusă renumelui mărcii”
      Sumarul hotărârii
      1.        Apropierea legislațiilor – Mărci – Directiva 89/104 – Licență – Titular care poate invoca drepturile conferite de marcă împotriva
            unui licențiat care încalcă o clauză ce interzice vânzarea de produse de prestigiu către magazine de solduri – Condiții
      [Directiva 89/104 a Consiliului, art. 8 alin. (2)]
      2.        Apropierea legislațiilor – Mărci – Directiva 89/104 – Introducerea pe piață a unor produse de către un licențiat, cu încălcarea
            unei clauze din contractul de licență – Lipsa consimțământului titularului – Condiție
      [Directiva 89/104 a Consiliului, art. 7 alin. (1) și art. 8 alin. (2)]
      3.        Apropierea legislațiilor – Mărci – Directiva 89/104 – Introducerea pe piață a unor produse de prestigiu de către un licențiat,
            cu încălcarea unei clauze din contractul de licență, care trebuie totuși considerată ca fiind efectuată cu consimțământul
            titularului – Opoziția titularului
      [Directiva 89/104 a Consiliului, art. 7 alin. (2)]
      1.        Articolul 8 alineatul (2) din Prima directivă 89/104 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci trebuie
         interpretat în sensul că titularul mărcii poate invoca drepturile conferite de această marcă împotriva unui licențiat care
         încalcă o clauză din contractul de licență ce interzice, din motive care țin de prestigiul mărcii, vânzarea către magazine
         de solduri a unor produse, în măsura în care se dovedește că, în circumstanțele din speță, această încălcare aduce atingere
         alurii și imaginii de prestigiu care conferă produselor respective o impresie de lux.

      Calitatea de produse de prestigiu nu rezultă numai din caracteristicile lor materiale, ci și din alura și din imaginea de
         prestigiu care le conferă o impresie de lux.

      Astfel, întrucât produsele de prestigiu constituie produse de cea mai bună calitate, impresia de lux pe care acestea o conferă
         este un element esențial pentru ca respectivii consumatori să le poată distinge de alte produse similare.

      Prin urmare, o atingere adusă respectivei impresii de lux poate afecta însăși calitatea acestor produse.
      Instanței naționale îi revine sarcina să verifice dacă, ținând cont de circumstanțele din litigiul cu care este sesizată,
         încălcarea de către licențiat a unei clauze care interzice vânzarea de produse de prestigiu către magazine de solduri aduce
         atingere impresiei de lux a produselor respective, afectând astfel calitatea acestora.

      În această privință, este important în special să se ia în considerare, pe de o parte, natura produselor de prestigiu care
         poartă marca respectivă, volumul, precum și caracterul sistematic sau, dimpotrivă, sporadic al vânzărilor acestor produse
         de către licențiat către magazine de solduri care nu fac parte din rețeaua de distribuție selectivă și, pe de altă parte,
         natura produselor comercializate în mod obișnuit de acești comercianți, precum și modalitățile de comercializare uzuale în
         sectorul de activitate al acestora.

      (a se vedea punctele 24-26, 31, 32 și 37 și dispozitiv 1)
      2.        Articolul 7 alineatul (1) din Prima directivă 89/104 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci trebuie
         interpretat în sensul că introducerea pe piață de către licențiat a unor produse care poartă marca, cu încălcarea unei clauze
         din contractul de licență, se face fără consimțământul titularului mărcii în ipoteza în care se dovedește că această clauză
         corespunde uneia dintre cele prevăzute la articolul 8 alineatul (2) din această directivă.

      Introducerea pe piață de produse care poartă marca respectivă de către un licențiat trebuie considerată, în principiu, ca
         fiind efectuată cu consimțământul titularului mărcii, în sensul articolului 7 alineatul (1) din directivă.

      Deși rezultă că, în asemenea condiții, titularul mărcii nu poate invoca executarea necorespunzătoare a contractului pentru
         a utiliza, față de licențiat, drepturile pe care i le conferă marca, nu este mai puțin adevărat că respectivul contract de
         licență nu echivalează cu un consimțământ absolut și necondiționat al titularului mărcii cu privire la introducerea pe piață,
         de către licențiat, a produselor care poartă această marcă.

      Astfel, articolul 8 alineatul (2) din directivă prevede în mod expres posibilitatea titularului mărcii de a invoca drepturile
         pe care aceasta i le conferă față de un licențiat în cazul în care acesta din urmă încalcă anumite clauze din contractul de
         licență.

      (a se vedea punctele 46-48 și 51 și dispozitiv 2)
      3.        Atunci când un licențiat vinde produse către un magazin de solduri, cu încălcarea unei clauze din contractul de licență trebuie
         să se evalueze comparativ, pe de o parte, interesul legitim al titularului mărcii care a făcut obiectul contractului de licență
         de a fi protejat față de un magazin de solduri ce nu face parte din rețeaua de distribuție selectivă, care utilizează această
         marcă în scopuri comerciale într‑un mod care ar putea aduce atingere renumelui mărcii, și, pe de altă parte, interesul magazinului
         de solduri de a putea revinde produsele în cauză utilizând modalitățile uzuale în sectorul său de activitate.

      Prin urmare, atunci când instanța națională stabilește că vânzarea efectuată de licențiat către un terț nu poate repune în
         discuție calitatea produselor de prestigiu care poartă această marcă, astfel încât introducerea acestora pe piață trebuie
         considerată ca fiind efectuată cu consimțământul titularului mărcii, este de competența acestei instanțe să aprecieze, în
         funcție de circumstanțele fiecărei cauze, dacă această comercializare ulterioară a produselor de prestigiu care poartă marca,
         efectuată de terț utilizând modalitățile uzuale în sectorul de activitate al acestuia, aduce atingere renumelui respectivei
         mărci.

      În această privință, este important să se ia în considerare în special destinatarii revânzării, precum și condițiile specifice
         de comercializare a produselor de prestigiu.

      Astfel, în cazul în care comercializarea de produse de prestigiu de către licențiat cu încălcarea unei clauze din contractul
         de licență trebuie totuși considerată ca fiind efectuată cu consimțământul titularului mărcii, acesta din urmă nu poate invoca
         o astfel de clauză pentru a se opune unei revânzări a acestor produse în temeiul articolului 7 alineatul (2) din Prima directivă
         89/104 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci decât în cazul în care se dovedește, ținând cont de
         circumstanțele cauzei, că o astfel de revânzare aduce atingere renumelui mărcii.

      (a se vedea punctele 56-59 și dispozitiv 3)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      23 aprilie 2009(*)

      „Directiva 89/104/CEE – Dreptul mărcilor – Epuizarea drepturilor titularului mărcii – Contract de licență – Vânzarea de produse care poartă marca cu încălcarea unei clauze din contractul de licență – Lipsa consimțământului titularului mărcii – Vânzare către magazine de solduri – Atingere adusă renumelui mărcii”
      În cauza C‑59/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Cour de cassation
         (Franța), prin decizia din 12 februarie 2008, primită de Curte la 15 februarie 2008, în procedura

      Copad SA
      împotriva
      Christian Dior couture SA,

      Vincent Gladel, în calitate de administrator judiciar al Société industrielle lingerie (SIL),
      Société industrielle lingerie (SIL),

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann, președinte de cameră, domnii M. Ilešič, A. Tizzano (raportor), A. Borg Barthet și J.‑J. Kasel,
         judecători,

      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: domnul M.‑A. Gaudissart, șef de unitate,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 19 noiembrie 2008,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Copad SA, de H. Farge, avocat;
      –        pentru Christian Dior couture SA, de domnul J.‑M. Bruguière, precum și de P. Deprez și E. Bouttier, avocats;
      –        pentru guvernul francez, de doamna B. Beaupère‑Manokha, precum și de domnii G. de Bergues și J.‑Ch. Niollet, în calitate de
         agenți;

      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnul H. Krämer, în calitate de agent,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 3 decembrie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 7 și a articolului 8 alineatul (2) din
         Prima directivă 89/104/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la
         mărci (JO 1989, L 40, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 92), astfel cum a fost modificată prin Acordul privind Spațiul
         Economic European din 2 mai 1992 (JO 1994, L 1, p. 3, denumită în continuare „directiva”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Copad SA (denumită în continuare „Copad”), pe de o parte, și
         Christian Dior couture SA (denumită în continuare „Dior”), Société industrielle lingerie (denumită în continuare „SIL”), precum
         și domnul Gladel, în calitate de administrator judiciar al SIL, pe de altă parte, în legătură cu vânzarea de către SIL către
         Copad, cu încălcarea unei clauze din contractul de licență dintre această societate și Dior, a unor produse care poartă marca
         Christian Dior.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Articolul 5 alineatele (1)-(3) din directivă prevede:

      „(1)      Marca înregistrată conferă titularului său următoarele drepturi exclusive. Titularul este îndreptățit să interzică oricărui
         terț să utilizeze, fără consimțământul său, în cadrul comerțului:

      (a)      un semn identic mărcii pentru produse sau servicii identice cu cele pentru care aceasta este înregistrată;
      (b)      un semn pentru care, din cauza identității sau a similitudinii sale cu marca și din cauza identității sau a similitudinii
         produselor sau serviciilor aflate sub incidența mărcii și a semnului, există în mintea publicului un risc de confuzie care
         conține riscul de asociere între semn și marcă.

      (2) Orice stat membru poate, de asemenea, să prevadă că titularul este îndreptățit să interzică oricărui terț să utilizeze,
         fără consimțământul său, în comerț, orice semn identic sau similar mărcii pentru produse sau servicii care nu sunt similare
         celor pentru care marca este înregistrată, atunci când marca aceasta se bucură de renume în statul membru în cauză și când
         prin utilizarea semnului [fără motive întemeiate] obține foloase necuvenite din caracterul distinctiv sau renumele mărcii
         ori aduce atingere acestora.

      (3)      În temeiul alineatelor (1) și (2), poate fi interzis, inter alia:

      (a)      să se aplice semnul pe produse sau pe ambalajul acestora;
      (b)      să se ofere produsele, să fie comercializate sau să fie deținute în acest scop sau să se ofere sau să se furnizeze servicii
         sub acest semn;

      (c)      să se importe sau să se exporte produsele sub acest semn;
      (d)      să se utilizeze semnul în documentele de afaceri sau în publicitate.”
      4        Articolul 7 din directivă, în versiunea inițială, prevedea:

      „(1)      Marca nu dă dreptul titularului său să interzică utilizarea acesteia pentru produsele care au fost introduse pe piața comunitară
         sub această marcă de către titular sau cu consimțământul acestuia.

      (2)      Alineatul (1) nu se aplică atunci când există motive justificate pentru ca titularul să se opună comercializării ulterioare
         a produselor, în special atunci când starea produselor se modifică sau se deteriorează după introducerea lor pe piață.”

      5        Conform articolului 65 alineatul (2) din Acordul privind Spațiul Economic European (denumit în continuare SEE) coroborat cu
         punctul 4 din anexa XVII la acest acord, articolul 7 alineatul (1) din directivă, în versiunea sa inițială, a fost modificat
         în scopul aplicării acordului respectiv, expresia „comunitară” fiind înlocuită prin cuvintele „[de] pe teritoriul unei părți
         contractante”.

      6        Articolul 8 din directivă prevede:

      „(1)      O marcă poate face obiectul licențelor pentru toate sau pentru o parte din produsele sau serviciile pentru care ea este înregistrată
         și pentru tot teritoriul sau pentru o parte a teritoriului unui stat membru. Licențele pot fi exclusive sau neexclusive.

      (2)      Titularul mărcii poate invoca drepturile conferite de această marcă față de un licențiat care încalcă una dintre clauzele
         contractului de licență, în ceea ce privește durata sa, forma acoperită prin înregistrarea sub care marca poate fi utilizată,
         natura produselor sau a serviciilor pentru care se acordă licența, teritoriul pe care marca poate fi aplicată sau calitatea
         produselor fabricate sau a serviciilor asigurate de licențiat.”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      7        La 17 mai 2000, Dior a încheiat cu SIL un contract de licență având ca obiect o marcă pentru fabricarea și pentru distribuirea
         de produse de prestigiu de corsetărie sub marca Christian Dior, al cărei titular este Dior.

      8        Articolul 8.2 alineatul 5 din acest contract precizează că, „în scopul păstrării notorietății și a prestigiului mărcii, licențiatul
         se obligă să nu vândă către magazine angro, colectivități, magazine de solduri, societăți de vânzare prin corespondență, prin
         sistemul din ușă în ușă sau de vânzare la domiciliu, cu excepția cazurilor în care există un acord prealabil scris al titularului
         mărcii, și va trebui să ia toate măsurile necesare pentru a asigura respectarea acestei clauze de către distribuitorii și
         detailiștii săi”.

      9        Din cauza dificultăților economice, SIL a solicitat Dior permisiunea de a comercializa produse cu această marcă în afara rețelei
         sale de distribuție selectivă. Prin scrisoarea din 17 iunie 2002, Dior s‑a opus acestei cereri.

      10      Totuși, în pofida acestei opoziții și încălcându-și obligațiile contractuale, SIL a vândut produse purtând marca Christian
         Dior către Copas, o întreprindere care desfășoară activități specifice magazinelor de solduri.

      11      În consecință, Dior a introdus o acțiune în contrafacere de marcă împotriva SIL și Copad la tribunal de grande instance (Tribunalul
         de Mare Instanță) din Bobigny, care a stabilit că încălcările contractului de licență săvârșite de SIL nu constituiau o contrafacere,
         ci doar angajau răspunderea contractuală a acestei societăți.

      12      Cour d’appel (Curtea de Apel) din Paris a respins apelul formulat de Dior împotriva acestei hotărâri. Mai precis, instanța
         amintită a hotărât că vânzările efectuate de SIL nu constituiau contrafacere pentru motivul că respectarea clauzei contractului
         de licență încheiat între aceasta și Dior privind modalitățile de distribuire nu intra în domeniul de aplicare al dispozițiilor
         naționale din dreptul mărcilor care au transpus articolul 8 alineatul (2) din directivă. Totuși, instanța a considerat că
         aceste vânzări nu ar fi avut ca efect epuizarea drepturilor Dior asupra mărcii, în sensul reglementării naționale de transpunere
         a articolului 7 alineatul (1) din directivă.

      13      Copad a formulat recurs la Cour de cassation (Curtea de Casație) împotriva hotărârii pronunțate de cour d’appel din Paris,
         invocând în special faptul că drepturile Dior asupra mărcii erau epuizate ca urmare a introducerii pe piață a produselor în
         cauză de către SIL. Dior, la rândul său, a formulat un recurs incident, imputând cour d’appel din Paris că a exclus contrafacerea
         atât în cazul SIL, cât și în cel al Copad.

      14      În aceste împrejurări, având îndoieli în privința interpretării dreptului comunitar aplicabil, Cour de cassation a hotărât
         să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Articolul 8 alineatul (2) din [directivă] trebuie interpretat în sensul că titularul mărcii poate invoca drepturile conferite
         de această marcă împotriva licențiatului care încalcă o clauză din contractul de licență ce interzice, din motive care țin
         de prestigiul mărcii, vânzarea către magazine de solduri?

      2)      Articolul 7 alineatul (1) din această directivă trebuie interpretat în sensul că introducerea pe piață în [SEE] a unor produse
         cu o anumită marcă, de către licențiat, cu încălcarea unei clauze din contractul de licență care interzice, din motive care
         țin de prestigiul mărcii, vânzarea către magazine de solduri se efectuează fără consimțământul titularului mărcii?

      3)      În cazul unui răspuns negativ, titularul poate invoca o astfel de clauză pentru a se opune unei noi comercializări a produselor,
         în temeiul articolului 7 alineatul (2) din [directivă]?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      15      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă o clauză a unui contract
         de licență care interzice licențiatului, din motive care țin de prestigiul mărcii, să vândă către magazine de solduri produse
         care poartă marca ce reprezintă obiectul acestui contract intră în domeniul de aplicare al articolului 8 alineatul (2) din
         directivă.

      16      Copad, guvernul francez și Comisia Comunităților Europene sugerează Curții să răspundă negativ la această întrebare, arătând
         în principal că clauza în discuție în acțiunea principală nu figurează printre cele enumerate limitativ la respectivul articol
         8 alineatul (2). În schimb, Dior susține contrariul.

      17      Pentru a se răspunde la această întrebare, trebuie să se verifice de la bun început dacă lista clauzelor care figurează la
         articolul 8 alineatul (2) menționat are caracter exhaustiv sau pur indicativ.

      18      În această privință, trebuie să se constate că dispoziția respectivă nu conține niciun adverb sau nicio expresie precum „în
         special” sau „în particular”, care să permită atribuirea unui caracter pur indicativ acestei liste.

      19      În plus, trebuie reamintit că, dimpotrivă, tocmai în considerarea utilizării expresiei „în special”, Curtea a recunoscut un
         astfel de caracter ipotezelor menționate la articolul 7 alineatul (2) din directivă (a se vedea Hotărârea din 11 iulie 1996,
         Bristol-Myers Squib și alții, C‑427/93, C‑429/93 și C‑436/93, Rec., p. I‑3457, punctul 39, precum și Hotărârea din 4 noiembrie
         1997, Parfums Christian Dior, C‑337/95, Rec., p. I‑6013, punctul 42).

      20      În consecință, contrar celor susținute de Dior, chiar din modul de redactare a articolului 8 alineatul (2) din directivă reiese
         că lista menționată are caracter exhaustiv.

      21      În continuare, trebuie să se stabilească dacă o clauză precum cea în discuție în acțiunea principală se regăsește printre
         clauzele care figurează expres la articolul 8 alineatul (2) menționat.

      22      Sub acest aspect, în ceea ce privește clauzele unui contract de licență privind „calitatea produselor fabricate […] de licențiat”,
         la care se referă acest articol, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, funcția esențială a mărcii este
         de a garanta consumatorului sau utilizatorului final identitatea originii unui produs sau a unui serviciu desemnat de marcă,
         permițându‑i acestuia să distingă fără vreo posibilitate de confuzie acest produs sau acest serviciu de cele care au o altă
         proveniență. Astfel, pentru ca marca să își poată îndeplini rolul de element esențial al sistemului concurențial nedenaturat
         pe care Tratatul CE urmărește să îl stabilească și să îl mențină, aceasta trebuie să reprezinte garanția faptului că toate
         produsele sau serviciile pe care le desemnează au fost fabricate sau furnizate sub controlul unei unice întreprinderi, căreia
         i se poate atribui răspunderea calității acestora (a se vedea în special Hotărârea din 23 mai 1978, Hoffmann-La Roche, 102/77,
         Rec., p. 1139, punctul 7, Hotărârea din 18 iunie 2002, Philips, C‑299/99, Rec., p. I‑5475, punctul 30, precum și Hotărârea
         din 17 martie 2005, Gillette Company și Gillette Group Finland, C‑228/03, Rec., p. I‑2337, punctul 26).

      23      Astfel, tocmai în cazul încălcării de către licențiat a clauzelor contractului de licență privind, în special, calitatea produselor
         fabricate, articolul 8 alineatul (2) din directivă permite titularului mărcii să invoce drepturile pe care aceasta i le conferă.

      24      Or, astfel cum subliniază avocatul general la punctul 31 din concluzii, calitatea de produse de prestigiu, precum cele în
         cauză în acțiunea principală, nu rezultă numai din caracteristicile lor materiale, ci și din alura și din imaginea de prestigiu
         care le conferă o impresie de lux (a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea Parfums Christian Dior, citată anterior,
         punctul 45).

      25      Astfel, întrucât produsele de prestigiu constituie produse de cea mai bună calitate, impresia de lux pe care acestea o conferă
         este un element esențial pentru ca respectivii consumatori să le poată distinge de alte produse similare.

      26      Prin urmare, o atingere adusă respectivei impresii de lux poate afecta însăși calitatea acestor produse.

      27      Într‑un asemenea context, este important să se verifice dacă, în acțiunea principală, vânzarea de către licențiat de produse
         de prestigiu către magazine de solduri ce nu fac parte din rețeaua de distribuție selectivă instituită în temeiul contractului
         de licență poate constitui o astfel de atingere.

      28      Or, în această privință, Curtea a considerat anterior că, contrar susținerilor Copad și ale Comisiei, caracteristicile și
         condițiile specifice unui sistem de distribuție selectivă sunt, în sine, de natură să păstreze calitatea și să asigure buna
         utilizare a unor astfel de produse (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 decembrie 1980, L’Oréal, 31/80, Rec., p. 3775,
         punctul 16).

      29      Astfel, organizarea unui sistem de distribuție selectivă, precum cel în cauză în acțiunea principală, care urmărește, conform
         înseși prevederilor contractului de licență încheiat între Dior și SIL, să asigure o prezentare valorizantă a produselor în
         spațiul de vânzare, „în special în ceea ce privește poziționarea, promovarea, prezentarea produselor și politica comercială”,
         este de natură să contribuie, după cum recunoaște Copad, la reputația produselor în cauză și, prin urmare, la păstrarea impresiei
         de lux a acestora.

      30      Așadar, nu poate fi exclus ca vânzarea de produse de prestigiu de către licențiat către terți care nu fac parte din rețeaua
         de distribuție selectivă să afecteze chiar calitatea acestor produse, astfel încât, într‑o asemenea ipoteză, trebuie să se
         considere că o clauză contractuală care interzice vânzarea respectivă este inclusă în domeniul de aplicare al articolului
         8 alineatul (2) din directivă.

      31      Instanței naționale competente îi revine sarcina să verifice dacă, ținând cont de circumstanțele din litigiul cu care este
         sesizată, încălcarea de către licențiat a unei clauze precum cea în discuție în acțiunea principală aduce atingere impresiei
         de lux a produselor de prestigiu, afectând astfel calitatea acestora.

      32      În această privință, este important în special să se ia în considerare, pe de o parte, natura produselor de prestigiu care
         poartă marca respectivă, volumul, precum și caracterul sistematic sau, dimpotrivă, sporadic al vânzărilor acestor produse
         de către licențiat către magazine de solduri care nu fac parte din rețeaua de distribuție selectivă și, pe de altă parte,
         natura produselor comercializate în mod obișnuit de acești comercianți, precum și modalitățile de comercializare uzuale în
         sectorul de activitate al acestora.

      33      De altfel, trebuie menționat că interpretarea articolului 8 alineatul (2) din directivă, prezentată la punctele precedente
         din prezenta hotărâre, nu poate fi repusă în discuție de argumentele invocate de Dior potrivit cărora o clauză a unui contract
         de licență care interzice, din motive ce țin de prestigiul mărcii, vânzarea către magazine de solduri ar putea să nu facă
         parte din clauzele care privesc „calitatea produselor”, ci din cele, prevăzute de asemenea în dispoziția respectivă, privind
         fie „teritoriul pe care poate fi aplicată marca”, fie „calitatea […] serviciilor prestate de licențiat”.

      34      În această privință, pe de o parte, trebuie subliniat că articolul 8 alineatul (2) din directivă trebuie coroborat cu alineatul
         (1) al aceluiași articol, care face trimitere la „teritoriul unui stat membru”, astfel încât noțiunea „teritoriu”, în înțelesul
         acestor dispoziții, nu poate avea decât un sens geografic și nu poate fi, prin urmare, interpretată ca referindu‑se la un
         ansamblu de comercianți autorizați care fac parte dintr‑o rețea de distribuție selectivă.

      35      Pe de altă parte, în ceea ce privește a doua posibilitate avută în vedere de Dior, trebuie să se constate că dintr‑o jurisprudență
         constantă a Curții reiese că, deși niciun motiv imperativ întemeiat pe directivă sau pe principiile generale ale dreptului
         comunitar nu se opune ca serviciile furnizate în cadrul comerțului de produse cu amănuntul să fie incluse în noțiunea „servicii”
         în sensul directivei, este necesar ca marca să fi fost înregistrată pentru aceste servicii (a se vedea în acest sens Hotărârea
         din 7 iulie 2005, Praktiker Bau- und Heimwerkermärkte, C‑418/02, Rec., p. I‑5873, punctul 35).

      36      Or, niciun element din dosarul prezentat Curții nu permite să se considere că, în acțiunea principală, marca Christian Dior
         a fost înregistrată pentru orice tip de servicii.

      37      Având în vedere aceste considerații, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 8 alineatul (2) din directivă
         trebuie interpretat în sensul că titularul mărcii poate invoca drepturile conferite de această marcă împotriva licențiatului
         care încalcă o clauză din contractul de licență ce interzice, din motive care țin de prestigiul mărcii, vânzarea către magazine
         de solduri a unor produse precum cele din acțiunea principală, în măsura în care se dovedește că, în circumstanțele din acțiunea
         principală, această încălcare aduce atingere alurii și imaginii de prestigiu care conferă produselor respective o impresie
         de lux.

       Cu privire la a doua întrebare
      38      Prin intermediul celei de a doua întrebări formulate, instanța de trimitere solicită Curții, în esență, să precizeze în ce
         împrejurări introducerea pe piață de către licențiat, cu încălcarea unei clauze din contractul de licență ce interzice vânzarea
         către magazine de solduri, a unor produse purtând marca respectivă trebuie interpretată ca fiind efectuată fără consimțământul
         titularului mărcii în sensul articolului 7 alineatul (1) din directivă.

      39      În această privință, Copad și Comisia susțin că consimțământul titularului nu poate fi considerat exclus decât în cazul încălcării
         unei clauze a contractului de licență cuprinsă în lista prevăzută la articolul 8 alineatul (2) din directivă. Dior și guvernul
         francez consideră că orice încălcare a contractului de licență de către licențiat împiedică epuizarea drepturilor pe care
         marca le conferă titularului său.

      40      Or, pentru a răspunde la prezenta întrebare, trebuie reamintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, articolele 5-7 din
         directivă armonizează complet normele cu privire la drepturile conferite de marcă și, prin urmare, prevăd drepturile pe care
         le dețin titularii mărcilor pe teritoriul Comunității (Hotărârea din 16 iulie 1998, Silhouette International Schmied, C‑355/96,
         Rec., p. I‑4799, punctele 25 și 29, precum și Hotărârea din 20 noiembrie 2001, Zino Davidoff și Levi Strauss, C‑414/99-C‑416/99,
         Rec., p. I‑8691, punctul 39).

      41      Mai exact, articolul 5 din directivă conferă titularului mărcii un drept exclusiv care îi permite să interzică oricărui terț,
         printre altele, să importe produse care poartă marca sa, să ofere produsele, să le comercializeze sau să le dețină în acest
         scop. Articolul 7 alineatul (1) din aceeași directivă prevede o excepție de la această normă, prin faptul că stipulează că
         dreptul titularului este epuizat atunci când produsele au fost introduse pe piață în SEE de către titular sau cu consimțământul
         acestuia (Hotărârea Zino Davidoff și Levi Strauss, citată anterior, punctul 40, Hotărârea din 8 aprilie 2003, Van Doren + Q,
         C‑244/00, Rec., p. I‑3051, punctul 33, precum și Hotărârea din 30 noiembrie 2004, Peak Holding, C‑16/03, Rec., p. I‑11313,
         punctul 34).

      42      S‑ar părea astfel că consimțământul, care echivalează cu o renunțare a titularului la dreptul său exclusiv în sensul articolului
         5, reprezintă elementul determinant al epuizării acestui drept și trebuie, prin urmare, să fie exprimat într‑un mod care reflectă
         în mod cert voința titularului de a renunța la acest drept. O astfel de voință rezultă în mod normal dintr‑o formulare expresă
         a acestui consimțământ (a se vedea în acest sens Hotărârea Zino Davidoff și Levi Strauss, citată anterior, punctele 41, 45
         și 46).

      43      Cu toate acestea, din jurisprudența Curții reiese de asemenea că, în anumite cazuri, epuizarea acestui drept exclusiv are
         loc atunci când comercializarea produselor este efectuată de o persoană legată economic de titularul mărcii. Acesta este cazul
         în special al unui licențiat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 iunie 1994, IHT Internationale Heiztechnik și Danzinger,
         C‑9/93, Rec., p. I‑2789, punctul 34).

      44      Astfel, într‑o asemenea situație, licențiatorul are posibilitatea să controleze calitatea produselor licențiatului prin includerea
         în contractul de licență a unor clauze specifice care îl obligă pe licențiat să respecte instrucțiunile acestuia și îi dau
         posibilitatea să se asigure că acestea sunt respectate.

      45      Or, potrivit jurisprudenței Curții, o astfel de posibilitate este suficientă pentru ca marca să își poată exercita funcția
         esențială, care, după cum s‑a amintit la punctul 22 din prezenta hotărâre, este aceea de a garanta că toate produsele care
         poartă această marcă au fost fabricate sub controlul unei întreprinderi unice căreia i se poate atribui răspunderea pentru
         calitatea acestora (a se vedea în acest sens Hotărârea IHT Internationale Heiztechnik și Danzinger, citată anterior, punctele
         37 și 38).

      46      În consecință, introducerea pe piaţă de produse care poartă marca respectivă de către un licențiat trebuie considerată, în
         principiu, ca fiind efectuată cu consimțământul titularului mărcii, în sensul articolului 7 alineatul (1) din directivă.

      47      Deși rezultă că, în asemenea condiții, titularul mărcii nu poate invoca executarea necorespunzătoare a contractului pentru
         a utiliza, față de licențiat, drepturile pe care i le conferă marca, nu este mai puțin adevărat că, contrar susținerilor Copad,
         contractul de licență nu echivalează cu un consimțământ absolut și necondiționat al titularului mărcii cu privire la introducerea
         pe piaţă, de către licențiat, a produselor care poartă această marcă.

      48      Astfel, articolul 8 alineatul (2) din directivă prevede în mod expres posibilitatea titularului mărcii de a invoca drepturile
         pe care aceasta i le conferă față de un licențiat în cazul în care acesta din urmă încalcă anumite clauze din contractul de
         licență.

      49      În plus, astfel cum rezultă din răspunsul oferit la prima întrebare, aceste clauze sunt prevăzute la articolul 8 alineatul
         (2) în mod exhaustiv.

      50      În consecință, după cum subliniază avocatul general la punctul 47 din concluzii, numai încălcarea de către licențiat a uneia
         dintre clauzele menționate împiedică epuizarea dreptului conferit de marcă titularului său, în sensul articolului 7 alineatul
         (1) din directivă.

      51      Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 7 alineatul (1) din directivă
         trebuie interpretat în sensul că introducerea pe piaţă de către licențiat a unor produse care poartă marca, cu încălcarea
         unei clauze din contractul de licență, se face fără consimțământul titularului mărcii în ipoteza în care se dovedește că această
         clauză corespunde uneia dintre cele prevăzute la articolul 8 alineatul (2) din această directivă.

       Cu privire la a treia întrebare
      52      Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă, în cazul în care introducerea
         pe piaţă de produse de prestigiu efectuată de licențiat cu încălcarea unei clauze a contractului de licență este considerată
         ca fiind efectuată cu consimțământul titularului mărcii, acesta din urmă poate totuși să invoce o asemenea clauză pentru a
         se opune unei noi comercializări a produselor, în temeiul articolului 7 alineatul (2) din directivă.

      53      Dior și guvernul francez consideră că vânzarea de produse care poartă marca Christian Dior către un magazin de solduri, din
         afara rețelei de distribuție selectivă, constituie o atingere adusă renumelui mărcii care poate justifica aplicarea articolului
         7 alineatul (2) menționat. În schimb, Copad și Comisia susțin că vânzarea unor astfel de produse către magazine de solduri
         nu aduce atingere renumelui mărcii.

      54      În această privință, trebuie reamintit de la bun început că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, menționată la
         punctul 19 din prezenta hotărâre, utilizarea expresiei „în special” la alineatul (2) al acestui articol 7 demonstrează că
         ipoteza privind modificarea sau deteriorarea stării produselor care poartă această marcă nu este prezentată decât cu titlu
         de exemplu de ceea ce poate constitui un motiv legitim (Hotărârile citate anterior Bristol-Myers Squibb și alții, punctele
         26 și 39, și Parfums Christian Dior, punctul 42).

      55      Astfel, Curtea a avut deja ocazia să considere că atingerea adusă renumelui mărcii poate, în principiu, să reprezinte un motiv
         legitim în sensul articolului 7 alineatul (2) din directivă, care permite titularului mărcii să se opună comercializării ulterioare
         a produselor de prestigiu introduse pe piață în SEE de acesta sau cu consimțământul său (a se vedea Hotărârea Parfums Christian
         Dior, citată anterior, punctul 43, și Hotărârea din 23 februarie 1999, BMW, C‑63/97, Rec., p. I‑905, punctul 49).

      56      În consecință, atunci când un licențiat vinde produse către un magazin de solduri, cu încălcarea unei clauze din contractul
         de licență precum cea în cauză în acțiunea principală, trebuie să se evalueze comparativ, pe de o parte, interesul legitim
         al titularului mărcii care a făcut obiectul contractului de licență de a fi protejat față de un magazin de solduri ce nu face
         parte din rețeaua de distribuție selectivă, care utilizează această marcă în scopuri comerciale într‑un mod care ar putea
         aduce atingere renumelui mărcii, și, pe de altă parte, interesul magazinului de solduri de a putea revinde produsele în cauză
         utilizând modalitățile uzuale în sectorul său de activitate (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Parfums Christian Dior,
         citată anterior, punctul 44).

      57      Prin urmare, atunci când instanța națională stabilește că vânzarea efectuată de licențiat către un terț nu poate repune în
         discuție calitatea produselor de prestigiu care poartă această marcă, astfel încât introducerea acestora pe piaţă trebuie
         considerată ca fiind efectuată cu consimțământul titularului mărcii, este de competența acestei instanțe să aprecieze, în
         funcție de circumstanțele fiecărei cauze, dacă această comercializare ulterioară a produselor de prestigiu care poartă marca,
         efectuată de terț utilizând modalitățile uzuale în sectorul de activitate al acestuia, aduce atingere renumelui respectivei
         mărci.

      58      În această privință, este important să se ia în considerare în special destinatarii revânzării, precum și, după cum sugerează
         guvernul francez, condițiile specifice de comercializare a produselor de prestigiu.

      59      Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că, în cazul în care introducerea pe
         piaţă de produse de prestigiu de către licențiat cu încălcarea unei clauze din contractul de licență trebuie totuși considerată
         ca fiind efectuată cu consimțământul titularului mărcii, acesta din urmă nu poate invoca o astfel de clauză pentru a se opune
         unei revânzări a acestor produse în temeiul articolului 7 alineatul (2) din directivă decât în cazul în care se dovedește,
         ținând cont de circumstanțele cauzei, că o astfel de revânzare aduce atingere renumelui mărcii.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      60      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      1)      Articolul 8 alineatul (2) din Prima directivă 89/104/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor
            statelor membre cu privire la mărci, astfel cum a fost modificată prin Acordul privind Spațiul Economic European din 2 mai
            1992, trebuie interpretat în sensul că titularul mărcii poate invoca drepturile conferite de această marcă împotriva licențiatului
            care încalcă o clauză din contractul de licență ce interzice, din motive care țin de prestigiul mărcii, vânzarea către magazine
            de solduri a unor produse precum cele din acțiunea principală, în măsura în care se dovedește că, în circumstanțele din acțiunea
            principală, această încălcare aduce atingere alurii și imaginii de prestigiu care conferă produselor respective o impresie
            de lux.
      2)      Articolul 7 alineatul (1) din Directiva 89/104, astfel cum a fost modificată prin Acordul privind Spațiul Economic European,
            trebuie interpretat în sensul că introducerea pe piaţă de către licențiat a unor produse care poartă marca, cu încălcarea
            unei clauze din contractul de licență, se face fără consimțământul titularului mărcii în ipoteza în care se dovedește că această
            clauză corespunde uneia dintre cele prevăzute la articolul 8 alineatul (2) din această directivă.
      3)      În cazul în care introducerea pe piaţă de produse de prestigiu de către licențiat cu încălcarea unei clauze din contractul
            de licență trebuie totuși considerată ca fiind efectuată cu consimțământul titularului mărcii, acesta din urmă nu poate invoca
            o astfel de clauză pentru a se opune unei revânzări a acestor produse în temeiul articolului 7 alineatul (2) din directivă
            decât în cazul în care se dovedește, ținând cont de circumstanțele cauzei, că o astfel de revânzare aduce atingere renumelui
            mărcii.
      Semnături
      * Limba de procedură: franceza.


Hotărârea Tribunalului (Camera a șasea) din 22 septembrie 2016.#Intercon Sp. z o.o. împotriva Comisiei Europene.#Clauză compromisorie – Al șaptelea program‑cadru pentru activități de cercetare, de dezvoltare tehnologică și demonstrative (2007-2013) – Decizie a Comisiei de a impune rambursarea sumelor plătite reclamantei – Natură contractuală a litigiului – Articolul 44 alineatul (1) litera (c) și alineatul (5a) din Regulamentul de procedură al Tribunalului din 2 mai 1991 – Admisibilitate – Întinderea auditului – Documente și observații prezentate după expirarea termenelor acordate.#Cauza T-632/14.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 7 februarie 2001. # Compañía Internacional de Pesca y Derivados (Inpesca) SA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Pescuit - Concurs financier communautaire à la construction de navires de pêche - Regulamentul (CEE) nr. 4028/86 - Demande de réexamen - Faits nouveaux et substantiels - Acțiune în anulare et en indemnité - Inadmisibilitate. # Cauza T-186/98.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 24 martie 2009. # Alberto Jorge Moreira da Fonseca, Lda împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de declarare a nulității - Mărci comunitare figurative GENERAL OPTICA în diferite culori - Denumire comercială anterioară Generalóptica - Motiv relativ de refuz - Sferă de aplicare locală a semnului anterior- Articolul 8 alineatul (4) și articolul 52 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul (CE) nr. 40/94. # Cauze conexate T-318/06 până la T-321/06.

text:
         HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a doua)
      24 martie 2009 (
            *1
         )
      „Marcă comunitară — Procedură de declarare a nulității — Mărci comunitare figurative GENERAL OPTICA în diferite culori — Denumire comercială anterioară Generalóptica — Motiv relativ de refuz — Sferă de aplicare locală a semnului anterior — Articolul 8 alineatul (4) și articolul 52 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul (CE) nr. 40/94”
      În cauzele conexate T-318/06-T-321/06,

         Alberto Jorge Moreira da Fonseca, Lda, cu sediul în Santo Tirso (Portugalia), reprezentată de M. Oehen Mendes și D. Jeffries, avocați,
      reclamantă,
      împotriva

         Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de domnul J. Novais Gonçalves, în calitate de agent,
      pârât,
      cealaltă parte în procedura care s-a aflat pe rolul camerei de recurs a OAPI, intervenientă în fața Tribunalului, fiind

         General Óptica,
         SA, cu sediul în Barcelona (Spania), reprezentatã de M. Curell Aguilà și X. Fàbrega Sabaté, avocați,
      având ca obiect patru recursuri formulate împotriva deciziilor Camerei întâi de recurs a OAPI din 8 august 2006 (cauzele R 944/2005-1, R 945/2005-1, R 946/2005-1 și R 947/2005-1), referitoare la patru proceduri de declarare a nulității dintre Alberto Jorge Moreira da Fonseca, Lda și General Óptica, SA,
      TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂ AL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera a doua),
      compus din doamna I. Pelikánová, președinte, doamna K. Jürimäe și domnul S. Soldevila Fragoso (raportor), judecători,
      grefier: domnul N. Rosner, administrator,
      având în vedere cererile introductive depuse la grefa Tribunalului la 27 noiembrie 2006,
      având în vedere memoriile în răspuns ale OAPI depuse la grefa Tribunalului la 23 martie 2007,
      având în vedere memoriile în răspuns ale intervenientei depuse la grefa Tribunalului la 23 martie 2007,
      în urma ședinței din 16 septembrie 2008,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

         Istoricul cauzei

               1

               La 10 iulie 2007, intervenienta, General Óptica, SA, a formulat două cereri de înregistrare a unor mărci comunitare la Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), în temeiul Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului din privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146), cu modificările ulterioare.

               2

               Mărcile a căror înregistrare a fost solicitată sunt semnele figurative GENERAL OPTICA reproduse mai jos:

               3

               Serviciile pentru care a fost solicitată înregistrarea sunt din clasa 42 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările ulterioare.

               4

               La 10 septembrie 1999, intervenienta a obținut înregistrarea mărcilor comunitare GENERAL OPTICA sub numerele 573592 și 573774, pentru servicii de optică.

               5

               La 5 noiembrie 2001, intervenienta a formulat, pentru aceleași servicii, două noi cereri de înregistrare a unor mărci comunitare, care aveau ca obiect semnele figurative GENERAL OPTICA reproduse mai jos. Aceste mărci au fost înregistrate la și la sub numerele 2436798 și, respectiv, 2436723.

               6

               Intervenienta este de asemenea titulara mărcii internaționale nr. 483246, GENERAL OPTICA, pentru aparate, instrumente și articole de optică din clasa 9, precum și pentru servicii de promovare și de publicitate a produselor optice din clasa 35, fabricate și vândute de proprietarii lor. După ce a renunțat la extinderea protecției mărcii în Portugalia la 13 februarie 1997, o astfel de extindere a fost din nou solicitată la și a fost acordată la . Această marcă este reprodusă mai jos:

               7

               La 27 ianuarie 2004, reclamanta, Alberto Jorge Moreira da Fonseca, Lda, a solicitat OAPI declararea nulității mărcilor comunitare figurative GENERAL OPTICA în temeiul articolului 52 alineatul (1) litera (c) și al articolului 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 40/94, în versiunea aplicabilă la momentul faptelor.

               8

               Reclamanta și-a întemeiat cererile de declarare a nulității pe faptul că era proprietara denumirii unui sediu comercial anterior, Generalóptica, solicitată la 4 septembrie 1987 și acordată la , pentru importul și vânzarea cu amănuntul de aparate optice, de precizie și fotografice.

               9

               Pe această bază, reclamanta a introdus de asemenea o acțiune în fața instanței portugheze, prin care urmărea să obțină declararea nulității extinderii protecției mărcii internaționale și a denumirii sociale a intervenientei în Portugalia, precum și interzicerea utilizării acestor semne. În ședință, reclamanta a invocat o decizie a Supremo Tribunal de Justiça (Curtea de Casație portugheză) din 10 iulie 2008 prin care acesta a confirmat deciziile pronunțate de Tribunal Judicial da Comarca de Lisboa (Tribunalul civil din Lisabona, Portugalia) și de Tribunal da Relação de Lisboa (Curtea de Apel din Lisabona), care îi dădeau câștig de cauză. Întrucât părțile au fost ascultate în legătură cu acest aspect, decizia Supremo Tribunal de Justiça a fost inclusă în dosar la , fapt de care s-a luat act în procesul-verbal al ședinței.

               10

               La 7 iunie 2005, divizia de anulare a OAPI a respins cererile de declarare a nulității celor patru mărci comunitare figurative GENERAL OPTICA, considerând că reclamanta nu a demonstrat pentru semnul invocat, pe de o parte o utilizare serioasă și, pe de altă parte, o utilizare care depășește o incidență locală.

               11

               La 1 august 2005, reclamanta a formulat recurs împotriva fiecărei decizii a diviziei de anulare, solicitând anularea deciziilor menționate și admiterea cererilor de declarare a nulității mărcilor comunitare menționate mai sus.

               12

               Prin Deciziile din 8 august 2006 (denumite în continuare „deciziile atacate”), Camera întâi de recurs a OAPI a confirmat deciziile diviziei de anulare și a respins cele patru recursuri.

               13

               În esență, camera de recurs a subliniat, pe de o parte, că reclamanta nu a dovedit o utilizare serioasă a semnului în cauză și, pe de altă parte, că incidența era locală.

         Procedura și concluziile părților

               14

               Prin Ordonanța președintelui Camerei a doua a Tribunalului din 10 iulie 2008, cauzele T-318/06-T-321/06 au fost conexate pentru buna desfășurare a procedurii orale și în vederea pronunțării hotărârii, conform articolului 50 din Regulamentul de procedură al Tribunalului.

               15

               Reclamanta solicită Tribunalului în esență:

                        —

                        suspendarea judecării cauzei până când decizia pronunțată de instanțele portugheze devine definitivă;

                        —

                        anularea deciziilor atacate;

                        —

                        declararea înregistrării mărcilor comunitare figurative GENERAL OPTICA drept nulă și neavenită;

                        —

                        obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată.

               16

               OAPI și intervenienta solicită Tribunalului:

                        —

                        respingerea acțiunilor ca nefondate;

                        —

                        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

               17

               În ședință, reclamanta a declarat că renunță la al treilea capăt de cerere, renunțare de care s-a luat act în procesul-verbal al ședinței.

         În drept

         Cu privire la cererile prin care se solicită suspendarea judecării cauzei

      Argumentele părților

               18

               Reclamanta susține că o decizie comunitară contrară deciziei pronunțate de instanțele portugheze ar aduce atingere principiului unității sistemului mărcii comunitare, în temeiul căruia această marcă trebuie să își producă efectele în toate statele membre ale Uniunii, și că aceasta nu ar avea o autonomie absolută în raport cu diferitele sisteme naționale. În consecință, reclamanta invocă necesitatea suspendării judecării cauzei până când decizia pronunțată de instanțele portugheze devine definitivă.

               19

               OAPI și intervenienta solicită respingerea acestor argumente.

         Aprecierea Tribunalului

               20

               Trebuie să se observe că, în stadiul actual al procedurii în fața Tribunalului și în urma deciziei pronunțate de Supremo Tribunal de Justiça menționate la punctul 9 de mai sus, care conferă un caracter definitiv deciziei instanțelor portugheze privind marca internațională nr. 483246, GENERAL OPTICA, și denumirea socială a intervenientei, cererea reclamantei privind suspendarea judecării cauzei până când decizia pronunțată de instanțele portugheze devine definitivă nu mai are obiect.

               21

               În orice caz, trebuie subliniat că decizia instanțelor portugheze nu privește extinderea în cazul Portugaliei a înregistrării internaționale a mărcii GENERAL OPTICA, precum și a denumirii sociale a intervenientei. Întrucât decizia instanțelor portugheze nu conține nicio interdicție generală de utilizare în Portugalia a unei mărci care include termenii „general optica”, mărcile comunitare GENERAL OPTICA nu sunt afectate de aceasta. Prin urmare, și contrar argumentelor invocate de reclamantă în cadrul ședinței, o decizie a Tribunalului prin care se confirmă înregistrarea mărcilor comunitare GENERAL OPTICA nu este de natură să permită intervenientei să eludeze deciziile instanțelor portugheze. În special, confirmarea validității mărcilor comunitare GENERAL OPTICA nu are nicio incidență asupra obligației ce rezultă din decizia pronunțată de Supremo Tribunal de Justiça de a se abține să utilizeze în Portugalia marca internațională GENERAL OPTICA și denumirea socială a intervenientei.

               22

               În sfârșit, contrar susținerilor reclamantei, o contradicție între decizia instanțelor portugheze și decizia Tribunalului nu poate pune în discuție caracterul unitar al sistemului mărcii comunitare. Caracterul unitar al mărcii comunitare constituie un principiu care nu este absolut, ci admite excepții, precum cele prevăzute la articolul 106, privind interzicerea utilizării mărcilor comunitare, și la articolul 107, privind drepturile anterioare cu sferă de aplicare locală, din Regulamentul nr. 40/94 (Hotărârea Curții din 22 iunie 1994, IHT Internationale Heiztechnik și Danzinger, C-9/93, Rec., p. I-2789, punctul 55).

               23

               În consecință, cererile prin care se solicită suspendarea judecării cauzei trebuie respinse.

         Cu privire la cererile de anulare

               24

               În susținerea acțiunii sale, reclamanta invocă două motive. Primul este întemeiat pe încălcarea articolului 52 alineatul (1) litera (c) și a articolului 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 40/94. Al doilea este întemeiat pe încălcarea normei 22 și a normei 40 alineatul (6) din Regulamentul (CE) nr. 2868/95 al Comisiei din 13 decembrie 1995 de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului privind marca comunitară (JO L 303, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 189).

               25

               Pentru cazul în care cererea reclamantei de suspendare a judecării cauzei ar trebui interpretată drept un motiv care pune în discuție faptul că OAPI nu a procedat la suspendarea procedurii în așteptarea unei decizii definitive a instanțelor portugheze, trebuie să se constate că această împrejurare nu este susceptibilă să afecteze legalitatea deciziei atacate. Prin urmare, se impune respingerea acestui argument ca nefondat.

         Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 52 alineatul (1) litera (c) și a articolului 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 40/94

      Argumentele părților

               26

               În primul rând, reclamanta susține că denumirea de sediu comercial Generalóptica constituie un drept care este anterior înregistrării mărcilor comunitare figurative GENERAL OPTICA. Într-adevăr, această denumire de sediu a fost înregistrată la 4 septembrie 1987, în timp ce prima cerere de înregistrare a mărcilor figurative GENERAL OPTICA nu a fost formulată decât la .

               27

               În al doilea rând, reclamanta afirmă că dreptul său exclusiv asupra denumirii de sediu comercial Generalóptica interzice înregistrarea ulterioară a unui semn în calitate de marcă sau de alt semn utilizat în comerț, conform articolului 295 alineatul (1) din Código da propriedade industrial (Codul de proprietate industrială portughez).

               28

               În al treilea rând, în ceea ce privește afirmația camerei de recurs potrivit căreia reclamanta nu a utilizat în mod serios denumirea de sediu comercial Generalóptica în comerț, în sensul articolului 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 40/94, reclamanta susține că denumirile de sedii comerciale portugheze nu sunt supuse niciunei dispoziții comunitare în materie de utilizare, ci regimului definit în Código da propriedade industrial. În continuare, reclamanta precizează că a utilizat semnul Generalóptica, din 1987 până în prezent, ca denumire de sediu, conform legislației portugheze aplicabile în materie.

               29

               În al patrulea rând, reclamanta susține că dreptul său exclusiv asupra denumirii de sediu comercial Generalóptica are o incidență națională, întrucât cuprinde întregul teritoriu portughez, conform articolului 4 alineatul (1) din Código da propriedade industrial, și că, întrucât nu a armonizat dreptul privind denumirile de sedii, dreptul comunitar nu este aplicabil pentru a stabili care este utilizarea relevantă.

               30

               În sfârșit, în al cincilea rând, reclamanta susține, în cadrul argumentării sale privind articolul 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 40/94, pe de o parte, că activitățile sale comerciale și cele ale intervenientei sunt similare și, pe de altă parte, că mărcile comunitare figurative GENERAL OPTICA și denumirea de sediu comercial Generalóptica conțin exact aceleași cuvinte și se pronunță în același mod, astfel încât nu ar fi posibil să se facă distincția între ele.

               31

               OAPI și intervenienta solicită respingerea argumentelor reclamantei privind utilizarea serioasă și incidența semnului. În plus, OAPI contestă argumentul privind riscul de confuzie.

         Aprecierea Tribunalului

               32

               Potrivit articolului 52 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94 coroborat cu articolul 8 alineatul (4) din același regulament, existența unui semn care nu este o marcă permite să se obțină declararea nulității unei mărci comunitare dacă acesta îndeplinește cumulativ patru condiții: semnul respectiv trebuie să fie utilizat în comerț; acesta trebuie să aibă incidență nu numai pe plan local; dreptul asupra acestui semn trebuie să fi fost dobândit în conformitate cu legislația statului membru în care semnul a fost utilizat anterior datei de depunere a cererii de înregistrare a mărcii comunitare; în sfârșit, acest semn trebuie să confere titularului dreptul de a interzice utilizarea unei mărci mai recente. Aceste patru condiții limitează numărul de alte semne, în afara mărcilor, care pot fi invocate pentru contestarea validității unei mărci comunitare pe întreg teritoriul comunității, conform articolului 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94.

               33

               Primele două condiții, și anume cea privind utilizarea și cea referitoare la incidența semnului invocat, fiind necesar ca această incidență să nu fie numai pe plan local, rezultă chiar din modul de redactare a articolului 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 40/94 și trebuie, prin urmare, să fie interpretate în lumina dreptului comunitar. Astfel, Regulamentul nr. 40/94 stabilește standarde uniforme privind utilizarea semnelor și incidența lor, care sunt coerente cu principiile care stau la baza sistemului instituit de acest regulament.

               34

               În schimb, din formularea „în cazul și în măsura în care, în conformitate cu legislația statului membru aplicabilă acestui semn” reiese că celelalte două condiții, prevăzute în continuare la articolul 8 alineatul (4) literele (a) și (b) din Regulamentul nr. 40/94, constituie condiții stabilite prin regulament, care, spre deosebire de cele de mai sus, se apreciază în raport cu criteriile stabilite prin dreptul care reglementează semnul invocat. Această trimitere la dreptul care reglementează semnul invocat este justificată, dat fiind că Regulamentul nr. 40/94 recunoaște posibilitatea ca semne care nu fac parte din sistemul mărcii comunitare să fie invocate împotriva unei mărci comunitare. Prin urmare, numai dreptul care reglementează semnul invocat permite să se stabilească dacă acesta este anterior mărcii comunitare și dacă poate justifica interzicerea înregistrării unei mărci mai recente.

               35

               În consecință, contrar argumentelor invocate de reclamantă, condițiile privind utilizarea în comerț și incidența semnului invocat trebuie să fie interpretate în lumina standardelor uniforme ale dreptului comunitar, iar nu ale dreptului portughez.

               36

               În ceea ce privește interpretarea condiției privind incidența semnului în cauză, potrivit căreia aceasta nu trebuie să fie numai pe plan local, trebuie subliniat în primul rând că ratio legis a acestei dispoziții constă în limitarea conflictelor dintre semne, împiedicând ca un semn exterior, care nu este suficient de important sau de semnificativ, să poată permite contestarea fie a înregistrării, fie a validității unei mărci comunitare.

               37

               Pe de altă parte, trebuie precizat că incidența unui semn utilizat pentru identificarea anumitor activități comerciale trebuie definită în raport cu funcția de identificare pe care acesta o are. Această considerație impune să se țină cont, în primul rând, de dimensiunea geografică a incidenței semnului, și anume a teritoriului pe care este utilizat pentru identificarea activității economice a titularului său, astfel cum reiese acest fapt din interpretarea textuală a articolului 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 40/94. În al doilea rând, trebuie să se țină cont de dimensiunea economică a incidenței semnului, care este evaluată în raport cu durata în care și-a îndeplinit funcția în comerț și cu intensitatea utilizării sale, în raport cu cercul de destinatari în care semnul în cauză a devenit cunoscut în calitate de element distinctiv, și anume consumatorii, concurenții, chiar furnizorii, sau în raport cu difuzarea semnului, spre exemplu prin publicitate sau pe internet.

               38

               Pertinența examinării dimensiunii economice poate fi înțeleasă prin intermediul interpretării teleologice a condiției privind incidența semnului invocat. Astfel, după cum s-a constatat deja la punctul 36 de mai sus, această condiție are ca scop limitarea posibilităților de conflict la cele care pot apărea în raport cu semne cu adevărat importante. Pentru a stabili importanța efectivă și reală a semnului invocat pe teritoriul în cauză, trebuie, prin urmare, să nu se emită doar aprecieri pur formale, ci să se examineze impactul acestui semn pe teritoriul în cauză după ce a fost utilizat ca element distinctiv.

               39

               Din cele de mai sus reiese că, spre deosebire de ceea ce susține reclamanta, faptul că un semn conferă titularului său un drept exclusiv pe întreg teritoriul național este insuficient, în sine, pentru a dovedi că nu are incidență numai pe plan local în sensul articolului 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 40/94.

               40

               În ceea ce privește teritoriul relevant, pentru a stabili dacă semnul are incidență nu numai pe plan local, trebuie să se țină cont de faptul că semnele care riscă să intre în conflict cu marca comunitară reprezintă drepturi exclusive care își găsesc originea în norme juridice aplicabile pe teritorii diferite. Prin urmare, teritoriul relevant pentru examinarea incidenței acestor drepturi exclusive este cel pe care este aplicabilă fiecare dintre aceste norme juridice. Astfel, pe acest teritoriu, în ansamblul său sau pe o parte a sa, o normă recunoaște drepturi exclusive care pot intra în conflict cu o marcă comunitară.

               41

               Din punctul de vedere al dreptului comunitar, semnul în cauză are incidență nu numai pe plan local pe teritoriul relevant, întrucât impactul său nu se limitează la o parte redusă din teritoriul menționat, cum este în general cazul unui oraș sau al unei provincii. Cu toate acestea, nu este posibil să se stabilească a priori, în mod abstract, care parte dintr-un teritoriu trebuie reținută pentru a stabili că semnul are incidență și în afara planului local. Prin urmare, aprecierea incidenței semnului trebuie efectuată in concreto, în funcție de împrejurările fiecărei spețe.

               42

               În definitiv, pentru a se putea opune în mod valabil înregistrării unei mărci comunitare sau pentru a obține declararea nulității, este necesar să se demonstreze că, în urma utilizării sale, semnul invocat a dobândit o importanță care nu se limitează, din punctul de vedere al unor terți interesați, la o parte redusă din teritoriul relevant.

               43

               Regulamentul nr. 40/94 lasă reclamantei posibilitatea de a alege mijloacele de probă pentru a dovedi că semnul are incidență nu numai pe plan local. Aceasta se poate dovedi prin existența unei rețele de sucursale active din punct de vedere economic pe întreg teritoriul respectiv, însă și într-un mod mai simplu, spre exemplu prezentând facturi eliberate în afara regiunii în care își are sediul, articole de presă care pun în evidență gradul de cunoaștere de către public a semnului invocat sau dovedind că există referiri la sediul respectiv în ghidurile turistice.

               44

               Or, din probele prezentate de reclamantă nu reiese că incidența semnului nu este numai pe plan local în sensul articolului 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 40/94. După cum a constatat camera de recurs la punctul 33 din deciziile atacate, din documentele prezentate de reclamantă reiese că, la momentul solicitării înregistrării primelor două mărci comunitare, semnul în cauză nu era utilizat de aproape 10 ani decât pentru a desemna un sediu deschis publicului în localitatea portugheză Vila Nova de Famalicão, care are 120000 de locuitori. În ciuda explicațiilor oferite în cadrul ședinței, reclamanta nu a prezentat niciun element care să permită atestarea cunoașterii sale de către consumatori și nici relațiile sale comerciale în afara localității menționate. De asemenea, reclamanta nu a demonstrat că a desfășurat vreo activitate publicitară pentru a asigura promovarea sediului său în afara orașului menționat. Prin urmare, trebuie să se considere că denumirea de sediu Generalóptica are incidență numai pe plan local în sensul articolului 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 40/94.

               45

               Această concluzie nu implică nicio încălcare a principiului subsidiarității, spre deosebire de ceea ce pare să susțină reclamanta. Conform celui de al doilea și celui de al treilea considerent ale Regulamentului nr. 40/94, existența unui sistem comunitar al mărcilor este o consecință a atribuirii către Uniunea Europeană a unor competențe în materie de piață internă, aceasta fiind destinată să înlăture obstacolele teritorialității drepturilor pe care legislațiile statelor membre le conferă titularilor mărcilor. Prin urmare, principiul subsidiarității nu poate juca niciun rol. Pe de altă parte, trebuie subliniat că regimul juridic al mărcii comunitare nu ignoră sistemele juridice naționale, întrucât prevede mecanisme care permit să se țină cont de existența semnelor naționale anterioare. Este în special cazul articolului 106 din Regulamentul nr. 40/94, pentru drepturile anterioare, în sensul articolului 8 sau al articolului 52 alineatul (2) din regulamentul menționat, și, printre acestea, pentru semnele a căror incidență nu este numai pe plan local. De asemenea, este cazul articolului 107 din Regulamentul nr. 40/94, pentru semnele care au o sferă de aplicare locală. În speță, posibilitatea coexistenței dintre marca comunitară GENERAL OPTICA și denumirea de sediu Generalóptica va trebui să fie examinată în cadrul unei alte proceduri în temeiul articolului 107 din Regulamentul nr. 40/94, care permite titularului unui drept anterior cu o sferă de aplicare locală să se opună utilizări unei mărci comunitare pe teritoriul pe care acest drept este protejat.

               46

               Ținând cont de cele de mai sus, trebuie să se concluzioneze că denumirea de sediu Generalóptica nu este un semn a cărui incidență nu este numai pe plan local în sensul articolului 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 40/94.

               47

               Întrucât condițiile instituite la articolul 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 40/94 sunt cumulative, este suficient ca una singură dintre acestea să nu fie îndeplinită pentru ca o cerere de declarare a nulității mărcilor comunitare să fie respinsă. În aceste condiții, nu trebuie să se examineze dacă semnul invocat a fost utilizat în comerț.

               48

               În ceea ce privește existența unui risc de confuzie între denumirea de sediu Generalóptica și mărcile comunitare GENERAL OPTICA, trebuie să se remarce că această împrejurare nu ar putea fi luată în considerare în cadrul examinării în temeiul articolului 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 40/94 decât în momentul analizei posibilității, recunoscute titularului unei denumiri de sediu prin articolul 229 secțiunea f) din Código da propriedade industrial, de a se opune utilizării unei mărci posterioare similare sau identice. Totuși, această analiză putea fi efectuată numai dacă denumirea de sediu îndeplinea celelalte condiții ale articolului 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 40/94, situație care nu se regăsește în speță.

               49

               Din considerațiile de mai sus reiese că nu s-a săvârșit o eroare de către camera de recurs prin faptul că aceasta a respins cererile de declarare a nulității întemeiate pe un drept anterior în sensul articolului 52 alineatul (1) litera (c) și al articolului 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 40/94. Prin urmare, se impune respingerea primului motiv.

         Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea normei 22 și a normei 40 alineatul (6) din Regulamentul nr. 2868/95

      Argumentele părților

               50

               Reclamanta susține că respectiva cameră de recurs nu și-a respectat obligația de a o invita să furnizeze probe despre utilizarea anterioară a semnului invocat și că probele suplimentare pe care le-a furnizat în cursul procedurii au fost ignorate. Aceste probe sunt constituite, în special, dintr-un nou certificat eliberat de Parohia din Vila Nova de Famalicão, prin care se arăta că sediul a fost deschis în mod permanent din 1988, dintr-o copie a declarației adresate autorităților fiscale în momentul începerii activităților comerciale și dintr-o declarație a auditorului societății, prin care se confirmă data la care sediul și-a început activitatea comercială, faptul că este deschis în permanență, precum și cifra de afaceri medie anuală.

               51

               OAPI și intervenienta concluzionează în sensul respingerii acestor argumente.

         Aprecierea Tribunalului

               52

               În primul rând, trebuie să se constate că, în speță, camera de recurs nu era obligată să invite reclamanta să furnizeze dovada utilizării denumirii de sediu Generalóptica. După cum s-a arătat la punctul 32 de mai sus, dovada utilizării semnului invocat este una dintre condițiile necesare pentru a beneficia de protecția oferită de articolul 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 40/94 și numai titularii semnelor utilizate în comerț pot, prin urmare, să invoce o asemenea protecție. Aceasta constituie o diferență importantă în raport cu mărcile comunitare și cu mărcile naționale vizate menționate la articolul 8 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94, care sunt invocate în cadrul unei proceduri de opoziție sau al unei proceduri de declarare a nulității. Conform articolului 43 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 40/94, normei 22 și normei 40 alineatul (6) din Regulamentul nr. 2868/95, nu trebuie să se demonstreze utilizarea acestor mărci decât în cazul în care această dovadă este solicitată de titularul mărcii comunitare. Potrivit normei 22 alineatul (1) și normei 40 alinatul (6) din Regulamentul nr. 2868/95, în această situație, OAPI este obligat să invite persoana care a formulat opoziția sau persoana care a solicitat declararea nulității să furnizeze dovada utilizării într-un termen precis.

               53

               Pe de altă parte, trebuie remarcat că motivul conform căruia camera de recurs ar fi săvârșit o eroare refuzând să țină cont de documentele prezentate pentru prima dată în timpul procedurii de recurs nu este întemeiat. Astfel, din cuprinsul punctului 33 din deciziile atacate reiese că documentele menționate au fost examinate de camera de recurs înainte de a concluziona că nu sunt suficiente pentru a dovedi că denumirea de sediu Generalóptica are incidență nu numai pe plan local. Prin urmare, se impune respingerea celui de al doilea motiv, precum și a acțiunilor în ansamblul lor.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               54

               În temeiul articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor OAPI și ale intervenientei.

               Pentru aceste motive,
               TRIBUNALUL (Camera a doua)
               declară și hotărăște:

                           1)

                           Respinge acțiunile.

                           2)

                           Obligă Alberto Jorge Moreira da Fonseca, Lda la plata cheltuielilor de judecată.

                     Pelikánová
                     Jürimäe
                     Soldevila Fragoso
                     Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 24 martie 2009.
                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: engleza.