title: Hotărârea Curții (Camera a opta) din 22 septembrie 2016.#Kawasaki Motors Europe NV împotriva Inspecteur van de Belastingdienst/Douane.#Cerere de decizie preliminară formulată de Gerechtshof Amsterdam.#Trimitere preliminară – Aprecierea validității – Regulamentul (CE) nr. 1051/2009 – Tariful vamal comun – Clasificare tarifară – Nomenclatura combinată – Poziția 8701 – Tractoare – Subpozițiile 8701 90 11-8701 90 39 – Tractoare agricole și tractoare forestiere (altele decât motocultoarele), cu roți, noi – Vehicule de teren, ușoare, cu patru roți, concepute să fie utilizate ca tractoare.#Cauza C-91/15.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a opta)
      22 septembrie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Aprecierea validității — Regulamentul (CE) nr. 1051/2009 — Tariful vamal comun — Clasificare tarifară — Nomenclatura combinată — Poziția 8701 — Tractoare — Subpozițiile 8701 90 11-8701 90 39 — Tractoare agricole și tractoare forestiere (altele decât motocultoarele), cu roți, noi — Vehicule de teren, ușoare, cu patru roți, concepute să fie utilizate ca tractoare”
      În cauza C‑91/15,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Gerechtshof Amsterdam (Curtea de Apel din Amsterdam, Țările de Jos), prin decizia din 12 februarie 2015, primită de Curte la 25 februarie 2015, în procedura

         Kawasaki Motors Europe NV

      împotriva

         Inspecteur van de Belastingdienst/Douane,

      CURTEA (Camera a opta),
      compusă din D. Šváby (raportor), președinte de cameră, și domnii J. Malenovský și M. Safjan, judecători,
      avocat general: domnul M. Szpunar,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Kawasaki Motors Europe NV, de J. A. H. Hollebeek, de M. van der Knaap și de E. van Doornik, advocaten;

               —

               pentru guvernul neerlandez, de M. Bulterman și de B. Koopman, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de J.‑F. Brakeland și de A. Caeiros, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește validitatea Regulamentului (CE) nr. 1051/2009 al Comisiei din 3 noiembrie 2009 privind clasificarea anumitor mărfuri în Nomenclatura combinată (JO 2009, L 290, p. 56).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Kawasaki Motors Europe NV (denumită în continuare „KME”), pe de o parte, și Inspecteur van de Belastingdienst/Douane (inspectorul Serviciului de Impozite/Vamal, Țările de Jos) (denumit în continuare „Inspecteur”), pe de altă parte, în legătură cu trei informații tarifare obligatorii emise de acesta din urmă referitoare la vehicule de teren, ușoare, cu patru roți, concepute să fie utilizate ca tractoare.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

      Regulamentul nr. 2658/87

               3

               Potrivit articolului 9 alineatul (1) litera (a) prima liniuță și articolului 10 din Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 al Consiliului din 23 iulie 1987 privind Nomenclatura tarifară și statistică și Tariful vamal comun (JO 1987, L 256, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 4, p. 3), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 254/2000 al Consiliului din 31 ianuarie 2000 (JO 2000, L 28, p. 16, Ediție specială, 02/vol. 12, p. 33) (denumit în continuare „Regulamentul nr. 2658/87”), Comisia Europeană, asistată de Comitetul Codului vamal, adoptă măsurile pentru aplicarea Nomenclaturii combinate, care constituie anexa I la Regulamentul nr. 2658/87 în ceea ce privește clasificarea mărfurilor. Regulamentul nr. 1051/2009 a fost adoptat în temeiul primeia dintre aceste dispoziții.

               4

               Nomenclatura combinată, astfel cum a fost modificată prin Regulamentul (CE) nr. 948/2009 al Comisiei din 30 septembrie 2009 (JO 2009, L 287, p. 1) (denumită în continuare „NC”), cuprinde, în partea I, titlul I, secțiunea A, un ansamblu de reguli generale de interpretare a acestei nomenclaturi (denumite în continuare „regulile generale”). Această secțiune prevede:
               „Clasificarea mărfurilor în Nomenclatura combinată se efectuează în conformitate cu următoarele principii:

                        1.

                        Enunțul titlurilor secțiunilor, capitolelor sau subcapitolelor este considerat ca având numai o valoare indicativă, clasificarea mărfurilor considerându‑se legal determinată atunci când este în concordanță cu textul pozițiilor și notelor de secțiuni și de capitole și, atunci când nu sunt contrare termenilor utilizați în acele poziții și note, după următoarele reguli.

                  […]

                        3.

                        Atunci când mărfurile ar putea fi clasificate la două sau mai multe poziții prin aplicarea regulii 2 (b) sau în orice alt caz, clasificarea se face după cum urmează:

                                 (a)

                                 Poziția cea mai specifică trebuie să aibă prioritate față de pozițiile cu un domeniu de aplicare mai general. […]

                  […]

                        6.

                        Clasificarea mărfurilor la subpozițiile unei aceleiași poziții se efectuează, în mod legal, cu respectarea textelor acelor subpoziții și a notelor de subpoziții, precum și, mutatis mutandis, cu respectarea regulilor anterioare, înțelegând prin aceasta că nu pot fi comparate decât subpozițiile aflate pe același nivel. În sensul acestei reguli, se utilizează și notele de secțiuni și capitole corespunzătoare, cu excepția cazului în care există dispoziții contrare.”

               5

               În partea a II‑a a NC, intitulată „Tabelul drepturilor”, capitolul 87 privește „vehiculele terestre, altele decât materialul rulant de cale ferată și tramvai; părți și accesorii ale acestora”. Potrivit notei 2 la acest capitol, „[s]e înțelege prin «tractoare» […] vehiculele cu motor concepute în principal pentru a trage sau a împinge alte vehicule sau încărcături, chiar în cazul în care au unele amenajări accesorii, în legătură cu principala lor destinație, care să permită transportul de unelte, semințe, îngrășăminte etc.”.

               6

               Inclusă în acest capitol 87, poziția 8701 are următorul cuprins:

                           „8701

                           Tractoare (cu excepția cărucioarelor‑tractoare de la poziția 8709):

                           8701 10 00

                           – Motocultoare

                           8701 20

                           – Tractoare rutiere pentru semiremorci

                           […]

                           8701 30 00

                           – Tractoare cu șenile

                           8701 90

                           – Altele
                           – – Tractoare agricole și forestiere (altele decât motocultoarele), cu roți:
                           – – – Noi, cu o putere a motorului:

                           8701 90 11
                           8701 90 20
                           8701 90 25
                           8701 90 31
                           8701 90 35
                           8701 90 39
                           8701 90 50

                           – – – – De maximum 18 kW
                           – – – – Peste 18 kW, dar de maximum 37 kW
                           – – – – Peste 37 kW, dar de maximum 59 kW
                           – – – – Peste 59 kW, dar de maximum 75 kW
                           – – – – Peste 75 kW, dar de maximum 90 kW
                           – – – – Peste 90 kW
                           – – – Folosite

                           8701 90 90

                           – – Altele”

               7

               Rata taxelor vamale la import aplicabilă subpoziției tarifare 8701 90 90 este de 7 %, în timp ce dispozitivele cuprinse la subpozițiile 8701 90 11-8701 90 50 beneficiază de scutire de taxe.

         Regulamentul nr. 1051/2009

               8

               Regulamentul nr. 1051/2009 a intrat în vigoare la 26 noiembrie 2009. Prin intermediul acestui regulament sunt clasificate două dispozitive, în conformitate cu datele cuprinse în anexa la acesta.

               9

               Aceste dispozitive, ambele descrise ca fiind „un vehicul nou cu patru roți (vehicul de teren – All Terrain Vehicle) cu un motor cu ardere internă cu piston și cu aprindere prin scânteie, puterea motorului de aproximativ 15 kW și greutatea (fără combustibil) de aproximativ 310 kg”, sunt clasificate la subpozițiile 8701 90 11 și, respectiv, 8701 90 90 din NC.

               10

               Potrivit precizărilor care figurează după descrierea lor, cele două vehicule au următoarele caracteristici comune:

                        —

                        un singur scaun cu lungimea de aproximativ 600 mm destinat exclusiv șoferului;

                        —

                        un sistem de direcție de tipul celui pentru autovehicule bazat pe principiul Ackerman și acționat cu un ghidon;

                        —

                        frâne pe roțile din față și din spate;

                        —

                        ambreiaj automat și marșarier;

                        —

                        un motor special conceput pentru utilizarea pe teren dificil și suficient de puternic la turație mică;

                        —

                        puterea este transmisă la roțile din spate printr‑un arbore de transmisie;

                        —

                        anvelopele au striații adânci adaptate utilizării pe terenuri accidentate;

                        —

                        prezintă o gaură care, prin intermediul unor echipamente, asigură fixarea diferitor dispozitive de cuplare și

                        —

                        o capacitate de remorcare de aproximativ 1170 kg (fără frână).

               11

               În schimb, conform precizărilor menționate, doar primul vehicul dispune de un „troliu nedetașabil care permite tragerea buștenilor”. Se menționează că acest „[v]ehicul[…] este conceput în principal pentru executarea de lucrări forestiere”.

               12

               Conform motivării cuprinse în anexa menționată, clasificarea se stabilește pe baza regulilor generale 1 și 6 de interpretare a Nomenclaturii combinate, a notei 2 la capitolul 87, a textului poziției 8701 și a subpoziției 8701 90, precum și a textului subpozițiilor cu opt cifre care corespund clasificării fiecărui vehicul.

               13

               În această motivare sunt cuprinse și următoarele constatări:

                        —

                        „Deoarece vehiculul dispune de o gaură pentru atașarea diverselor dispozitive de cuplare, prin intermediul unor echipamente, și de un arbore de transmisie la roți, acesta este conceput pentru executarea de lucrări pe terenuri dificile și pentru a trage sau a împinge alte vehicule, dispozitive sau încărcături (nota 2 la capitolul 87).”

                        —

                        „Clasificarea la poziția 8703 este exclusă, deoarece vehiculul corespunde definiției de la nota 2 la capitolul 87 și poate trage sau împinge de două ori greutatea sa (fără frână) (a se vedea, de asemenea, notele explicative la subpozițiile 8701 90 11-8701 90 90).”

               14

               Cu toate acestea, la antepenultimul paragraf al motivării referitoare la clasificarea fiecărui vehicul este evidențiată următoarea distincție:

                        —

                        În ceea ce privește primul vehicul, clasificat la subpoziția 8701 90 11 din NC, s‑a constatat că „[t]roliul conferă vehiculului caracteristicile unui tractor forestier (a se vedea, de asemenea, notele explicative la subpozițiile NC 8701 90 11-8701 90 50)”.

                        —

                        În ceea ce privește al doilea vehicul, clasificat la subpoziția 8701 90 90 din NC, s‑a constatat, dimpotrivă, că „[c]lasificarea drept tractor agricol sau tractor forestier este exclusă deoarece vehiculul nu are nici priză de putere, nici dispozitiv hidraulic de ridicare și nici troliu (a se vedea, de asemenea, notele explicative la subpozițiile NC 8701 90 11-8701 90 50)”.

               15

               În ceea ce privește subpozițiile pertinente, la data adoptării Regulamentului nr. 1051/2009, 3 noiembrie 2009, Notele explicative ale Nomenclaturii combinate a Comunităților Europene (JO 2008, C 133, p. 1) aveau următorul cuprins:

                        —

                        În ceea ce privește toate subpozițiile 8701 90 11-8701 90 90:
                        „Aceste subpoziții includ așa‑numitele «vehicule pentru toate tipurile de teren», proiectate pentru a fi folosite ca tractoare, care prezintă următoarele caracteristici:

                                 —

                                 un singur scaun, pentru șofer,

                                 —

                                 un cârlig de remorcare, standard,

                                 —

                                 direcționare prin intermediul unui ghidon cu două mânere pe care se află comenzile,

                                 —

                                 direcționarea se realizează prin virarea celor două roți din față și se bazează pe un sistem de direcție de tipul celui folosit la autovehicule (principiul Ackerman),

                                 —

                                 frânare pe toate roțile,

                                 —

                                 ambreiaj automat și marșarier,

                                 —

                                 motor special conceput pentru utilizarea pe teren accidentat și sufiecient de puternic cu raport de transmisie scăzut pentru a remorca echipamentul atașat,

                                 —

                                 puterea este transmisă roților prin intermediul arborilor de transmisie și nu printr‑un lanț,

                                 —

                                 anvelopele cu care sunt echipate toate vehiculele dispun de bandă de rulare adâncă, potrivită pentru utilizarea pe terenuri dificile,

                                 —

                                 capacitate de remorcare a unei remorci fără dispozitiv de frânare care are o greutate de două ori mai mare sau chiar mai mult.

                           În cazul în care prezintă toate caracteristicile menționate anterior și sunt conforme cu notele explicative de la subpozițiile 8701 90 11-8701 90 50, vehiculele se clasifică ca tractoare agricole sau forestiere. În caz contrar, vehiculele se încadrează la subpoziția 8701 90 90.
                        În cazul în care nu prezintă toate caracteristicile menționate anterior, așa‑numitele «vehicule pentru toate tipurile de teren» se clasifică la poziția 8703.
                        De la aceste subpoziții se exclud, de asemenea, așa‑numitele vehicule de tip «Quad» [poziția 8703 sau subpoziția 9503 00 10 (a se vedea Notele explicative la această subpoziție)].”

                        —

                        În ceea ce privește subpozițiile 8701 90 11-8701 90 50 referitoare la tractoarele agricole și la tractoarele forestiere (altele decât motocultoarele), cu roți:
                        „La aceste subpoziții se clasifică tractoarele agricole și forestiere care au cel puțin trei roți, a căror construcție și echipare le face, în mod evident, să fie utilizate în exploatările agricole, horticole sau forestiere. Aceste vehicule au o viteză maximă limitată (în general, pe șosea nu mai mult de 25 km/h).
                        Tractoarele agricole sunt în general echipate cu un dispozitiv hidraulic care permite ridicarea sau coborârea utilajelor agricole (grape, pluguri etc.), cu o priză de forță ce permite utilizarea puterii motorului pentru a face să funcționeze alte mașini sau scule și cu un dispozitiv de cuplare pentru remorci. De asemenea, pot fi echipate cu un dispozitiv hidraulic pentru a face posibilă funcționarea aparatelor de manipulare a produselor (încărcător de fân, încărcător de bălegar, gunoi etc.), în măsura în care acestea din urmă pot fi considerate accesorii.
                        La aceste subpoziții se clasifică tractoarele agricole de construcție specială, cum ar fi tractoarele cu șasiu supraînălțat (cu pași mari) utilizate în viticultură și pepiniere, precum și tractoarele pentru coline și tractoarele port‑scule.
                        Utilajele agricole interschimbabile, prezentate cu tractorul agricol, trebuie să urmeze regimul lor propriu (poziția 8432, 8433 etc.) chiar dacă sunt fixate pe tractor.
                        Tractoarele forestiere se caracterizează, printre altele, prin prezența unui troliu care permite descărcarea/îndepărtarea arborilor.
                        În conformitate cu nota 2 a acestui capitol, tractoarele clasificate la aceste subpoziții pot avea unele amenajări accesorii care permit transportul, în timp ce își execută funcția lor principală, al mașinilor agricole, forestiere, al sculelor, al îngrășămintelor, al semințelor etc.
                        La aceste subpoziții nu se clasifică mașinile de tuns gazonul (numite mașini de tuns gazonul autopurtate sau motocultoare), echipate cu un organ de tăiere fix și o singură priză de forță ce servește la mișcarea organului de tăiere (a se vedea notele explicative aferente poziției 8433).”

                        —

                        În ceea ce privește subpoziția 8701 90 90, intitulată „altele”:
                        „Printre tractoarele clasificate la această subpoziție se pot enumera:

                                 1.

                                 tractoarele pentru lucrări publice;

                                 2.

                                 tractoarele cu un singur ax pentru autovehiculele articulate.”

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               16

               Litigiul principal privește clasificarea tarifară a trei modele de vehicul de teren (KVF‑360 4×4, KVF‑650 4×4 et KVF‑750 4×4), marca Kawasaki. Aceste modele prezintă următoarele caracteristici comune:

                        —

                        un motor cu ardere internă cu piston și cu aprindere prin scânteie, cu răcire cu aer, în cazul primului vehicul, și cu răcire lichidă, în cazul celorlalte două, având o putere de 15,7 kW, de 30,9 kW și, respectiv, de 37,1 kW;

                        —

                        un singur scaun și concepție pentru utilizarea de către o singură persoană;

                        —

                        greutate fără combustibil de 274,5 kg, de 273 kg și, respectiv, de 275 kg;

                        —

                        sistem de direcție bazat pe principiul Ackerman, acționat cu un ghidon;

                        —

                        frâne pe roțile din față și din spate;

                        —

                        ambreiaj automat și marșarier;

                        —

                        un motor special conceput pentru utilizarea pe terenuri dificile și suficient de puternic la turație mică;

                        —

                        propulsie asigurată de axul din spate sau de cele patru roți;

                        —

                        anvelope prevăzute cu striații adânci adaptate utilizării pe terenuri accidentate;

                        —

                        inel de remorcare pentru tractarea remorcilor;

                        —

                        capacitate de remorcare, fără frână, de 620 kg, de 567 kg și, respectiv, de 567 kg și capacitate de remorcare, cu frână, de 1028 kg, de 1096 kg și, respectiv, de 1098 kg;

                        —

                        transmisie prin arbore de transmisie;

                        —

                        cutie de viteze cu variație continuă (transmisie cu variație continuă) și

                        —

                        lipsa unei prize de putere, a unui dispozitiv hidraulic de ridicare și a unui troliu.

               17

               La 28 aprilie 2010, KME a solicitat informații tarifare obligatorii pentru cele trei modele de vehicul de teren, solicitând clasificarea lor la subpozițiile 8701 90 11, 8701 90 20 și, respectiv, 8701 90 25 din NC, referitoare la tractoarele agricole și la tractoarele forestiere, diferențierea efectuată în ceea ce privește clasificarea astfel preconizată depinzând de puterea motorului fiecărui model.

               18

               Informațiile tarifare obligatorii au fost emise la 11 mai 2010, toate modelele fiind clasificate la subpoziția 8701 90 90.

               19

               După introducerea unei reclamații care a fost respinsă, KME a introdus o acțiune împotriva deciziilor referitoare la aceste informații tarifare, acțiune cu care Gerechtshof Amsterdam (Curtea de Apel din Amsterdam) este sesizată în stadiul apelului.

               20

               Această instanță arată că originea litigiului principal datează din 1992, an în care administrația competentă a decis să clasifice la subpoziția 8703 21 10 din NC unele vehicule analoge sau identice cu cele aflate în prezent în discuție în acest litigiu, ca vehicule concepute pentru transportul de persoane. Instanța competentă la acel moment pentru a se pronunța în materia tarifelor vamale a apreciat însă că această clasificare era eronată și a considerat că vehiculele în cauză trebuiau să fie clasificate la subpoziția 8701 90 11, corespunzătoare tractoarelor agricole și tractoarelor forestiere, cu roți, noi, având o putere a motorului de maximum 18 kW. Au fost emise informații tarifare conforme cu această decizie.

               21

               După expirarea acestor informații, KME a introdus noi solicitări de informații tarifare obligatorii pentru vehicule de același tip, printre care și vehiculul de teren modelul KVF‑650 4×4, care este unul dintre modelele în discuție în litigiul principal. În informațiile tarifare obligatorii emise ca urmare a acestor solicitări, Inspecteur a clasificat din nou vehiculele respective la subpoziția 8703 21 10 din NC, referitoare la „autoturisme și alte autovehicule noi, proiectate în principal pentru transportul persoanelor, cu o capacitate cilindrică de maximum 1000 cm3”. Această clasificare a fost efectuată făcându‑se trimitere la Regulamentul (CE) nr. 2518/98 al Comisiei din 23 noiembrie 1998 privind clasificarea anumitor mărfuri în Nomenclatura combinată (JO 1998, L 315, p. 3, Ediție specială, 02/vol. 11, p. 42).

               22

               În cadrul procedurii jurisdicționale inițiate de KME referitoare la informațiile tarifare obligatorii sus‑menționate, Gerechtshof Amsterdam (Curtea de Apel din Amsterdam) a solicitat Curții să se pronunțe cu privire la validitatea acestui regulament și, eventual, cu privire la subpozițiile la care trebuiau să fie clasificate vehiculele respective.

               23

               Prin Hotărârea din 27 aprilie 2006, Kawasaki Motors Europe (C‑15/05, EU:C:2006:259), Curtea a constatat nevaliditatea Regulamentului nr. 2518/98. La punctul 2 din dispozitivul acestei hotărâri, Curtea a declarat că vehiculele noi de teren, cu patru roți și cu un singur scaun, prevăzute cu un sistem de direcție de tip Ackerman acționat cu un ghidon, echipate cu un dispozitiv de cuplare și ale căror caracteristici tehnice le permit să împingă cel puțin de două ori propria greutate trebuie să fie clasificate la subpoziția 8701 90 din NC, clasificarea finală a vehiculelor menționate trebuind să fie efectuată la subpozițiile care corespund puterii motorului acestora.

               24

               În urma acestei hotărâri, la 12 ianuarie 2009, Inspecteur a emis noi informații tarifare obligatorii prin care vehiculele în cauză au fost clasificate la subpoziția 8701 90 11 sau 8701 90 20 din NC, în funcție de puterea motorului fiecăruia dintre ele.

               25

               Cu toate acestea, încă de la 3 decembrie 2009, Inspecteur a comunicat că aceste informații își pierduseră valabilitatea din cauza intrării în vigoare a Regulamentului nr. 1051/2009 și că, pe baza acestui regulament, va emite informațiile tarifare obligatorii, aflate în prezent în discuție în litigiul principal, prin care vehiculele în cauză au fost clasificate la subpoziția 8701 90 90 din NC.

               26

               Asemenea părților din litigiul principal, instanța de trimitere consideră că, fără a fi identice, vehiculul menționat la punctul 2 din anexa la Regulamentul nr. 1051/2009 și vehiculele în discuție în litigiul principal sunt similare și că, prin urmare, regulamentul este aplicabil prin analogie acestor din urmă vehicule, făcându‑se trimitere la Hotărârea din 4 martie 2004, Krings (C‑130/02, EU:C:2004:122).

               27

               Această instanță își exprimă însă îndoiala cu privire la validitatea regulamentului menționat, în sensul că aceste vehicule trebuie să fie clasificate la subpoziția 8701 90 90 din NC pentru motivul că ele nu au nici priză de putere, nici dispozitiv hidraulic de ridicare și nici troliu.

               28

               Astfel, instanța menționată consideră că punctul 2 din dispozitivul Hotărârii din 27 aprilie 2006, Kawasaki Motors Europe (C‑15/05, EU:C:2006:259), pronunțată în cadrul unei proceduri principale care privea, printre altele, un model de vehicul identic cu unul dintre cele în discuție în litigiul principal, și anume modelul KVF‑650 4×4, nu poate fi interpretat altfel decât că înseamnă că Curtea a calificat asemena vehicule „tractoare agricole și tractoare forestiere”, deoarece, la subpoziția 8701 90 din NC, nomenclatura precizează subpozițiile în funcție de puterea motorului doar în cazul acestei categorii de tractoare (subpozițiile cu opt cifre 8701 90 11-8701 90 39).

               29

               Pe de altă parte, Gerechtshof Amsterdam (Curtea de Apel din Amsterdam) arată că notele explicative referitoare la subpozițiile 8701 90 11-8701 90 50, la care se face trimitere în motivarea punctului 2 din anexa la Regulamentul nr. 1051/2009, cu privire la care Curtea este solicitată în prezent să se pronunțe, menționează, desigur, că tractoarele forestiere sunt caracterizate de prezența unui troliu, însă, în privința tractoarelor agricole, acestea sunt doar „în general” echipate cu un dispozitiv hidraulic de ridicare și cu o priză de putere, împrejurare care nu ar exclude clasificarea ca tractor agricol a vehiculelor de teren precum cele în discuție în litigiul principal, care nu au un dispozitiv hidraulic de ridicare sau o priză de putere.

               30

               În acest context, Gerechtshof te Amsterdam a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Regulamentul nr. 1051/2009 […] este valid?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

         Cu privire la admisibilitatea întrebării

               31

               Comisia susține că întrebarea preliminară este inadmisibilă deoarece Regulamentul nr. 1051/2009, în privința căruia Curtea este solicitată să aprecieze validitatea, ar fi lipsit de incidență pentru soluționarea litigiului principal. Astfel, după cum ar rezulta din decizia de trimitere, vehiculele în discuție în acest litigiu sunt nu identice, ci doar comparabile cu cel menționat la punctul 2 din anexa la acest regulament, astfel încât regulamentul menționat nu ar produce efecte juridice directe asupra clasificării vehiculelor în discuție în litigiul principal.

               32

               În această privință, instanța de trimitere ar interpreta în mod eronat Hotărârea din 4 martie 2004, Krings (C‑130/02, EU:C:2004:122). Astfel, din această hotărâre nu ar rezulta că ar fi obligatorie aplicarea prin analogie a regulamentului de clasificare a unor produse comparabile cu cele vizate de acest regulament, această hotărâre prezentând un asemenea regulament ca fiind mai degrabă o sursă de inspirație în perspectiva favorizării unei interpretări coerente a NC și a egalității de tratament al operatorilor economici.

               33

               În plus, această instanță nu ar justifica motivul pentru care vehiculele în discuție în litigiul principal sunt comparabile cu cel prevăzut la punctul 2 din anexa la Regulamentul nr. 1051/2009.

               34

               Această excepție de inadmisibilitate trebuie înlăturată.

               35

               În această privință, trebuie să se arate cu titlu introductiv că instanța de trimitere a utilizat exact același termen ca cel utilizat la punctul 35 din Hotărârea din 4 martie 2004, Krings (C‑130/02, EU:C:2004:122), în versiunea în limba neerlandeză, și anume adjectivul „vergelijkbaar”, care corespunde adjectivului „analogues” în versiunea în limba franceză a acestei hotărâri și verbului „entsprechen” în versiunea în limba germană, limba procedurii preliminare în care a fost pronunțată această hotărâre.

               36

               În rest, reiese, pe de o parte, că această instanță nu s‑a limitat că constate că produsele în discuție în litigiul principal sunt analoge celui descris la punctul 2 din anexa la Regulamentul nr. 1051/2009, apreciere de natură factuală care este de competența sa exclusivă, ci, mai mult, a furnizat o descriere exactă a acestor produse, care corespunde de altfel, în esență, descrierii cuprinse în anexa respectivă în ceea ce privește produsul prevăzut la punctul 2 din aceasta. Astfel, din descrierile cuprinse la punctele 9-11 și 16 din prezenta hotărâre rezultă că vehiculele în discuție în litigiul principal sunt analoge celui care face obiectul punctului 2 din anexa la acest regulament. În esență, instanța menționată a constatat că toate aceste vehicule prezintă ansamblul caracteristicilor cerute pentru a fi considerate „tractoare” în sensul poziției 8701 din NC și că acestea nu au nici priză de putere, nici dispozitiv hidraulic de ridicare și nici troliu.

               37

               În acest mod, instanța de trimitere a îndeplinit cerințele prevăzute la articolul 94 literele (a) și (c) din Regulamentul de procedură al Curții, prezentând în decizia de trimitere o expunere a faptelor pertinente, astfel cum le‑a constatat, care îi permit să cunoască motivele care au determinat‑o să aibă îndoieli cu privire la validitatea părții respective a regulamentului menționat.

               38

               Pe de altă parte, este suficient să se arate că, în Hotărârea din 4 martie 2004, Krings (C‑130/02, EU:C:2004:122), deși decizia de trimitere se referea la produse care nu erau identice, ci doar analoge celor vizate în partea relevantă a anexei la regulamentul de clasificare cu privire la a cărui validitate Curtea fusese solicitată să se pronunțe (a se vedea punctele 34 și 35 din această hotărâre), ea s‑a pronunțat totuși asupra validității acestui regulament (a se vedea punctul 1 din dispozitivul hotărârii menționate).

               39

               Astfel, din jurisprudența constantă a Curții reiese că, în cazul în care un regulament de clasificare nu este direct aplicabil unor produse care nu sunt identice, ci doar analoge produsului care face obiectul acestui regulament, acesta din urmă este aplicabil prin analogie unor asemenea produse (a se vedea în acest sens în special Hotărârea din 4 martie 2004, Krings, C‑130/02, EU:C:2004:122, punctele 34 și 35, precum și Hotărârea din 13 iulie 2006, Anagram International, C‑14/05, EU:C:2006:465, punctele 31-33). În consecință, atunci când o instanță națională are îndoieli cu privire la validitatea unui regulament de clasificare pe care trebuie să îl aplice prin analogie unor produse suficient de analoge cu cele vizate de acel regulament, este justificat ca acea instanță să adreseze Curții o cerere de decizie preliminară pentru aprecierea validității acestuia (a se vedea în acest sens în special Hotărârea din 19 februarie 2009, Kamino International Logistics (C‑376/07, EU:C:2009:105, punctul 69).

               40

               Prin urmare, trebuie să se răspundă la întrebarea preliminară.

         Cu privire la fond

               41

               Trebuie amintit că, la punctul 2 din dispozitivul Hotărârii din 27 aprilie 2006, Kawasaki Motors Europe (C‑15/05, EU:C:2006:259), Curtea a statuat că „[v]ehiculele noi de teren, cu patru roți și cu un singur scaun, prevăzute cu un sistem de direcție de tip Ackerman acționat cu un ghidon, echipate cu un dispozitiv de cuplare și ale căror caracteristici tehnice le permit să împingă cel puțin de două ori propria greutate trebuie să fie clasificate la subpoziția 8701 90 din această nomenclatură. Este de competența Gerechtshof te Amsterdam [(Curtea de Apel din Amsterdam)] să procedeze la clasificarea respectivelor vehicule la subpozițiile care corespund puterii motorului lor”.

               42

               Subpoziția 8701 90 din NC referitoare la tractoare (altele decât motocultoarele), la tractoarele rutiere pentru semiremorci și la tractoarele cu șenile, care se încadrează la supozițiile 8701 10-8701 30, privește două categorii de tractoare, și anume:

                        —

                        pe de o parte, tractoarele agricole și tractoarele forestiere (altele decât motocultoarele), cu roți, și

                        —

                        pe de altă parte, tractoarele care sunt diferite atât de tractoarele care se încadrează la subpozițiile 8701 10-8701 30, cât și de tractoarele agricole și forestiere (denumite în continuare „celelalte tractoare”).

               43

               Celelelte tractoare sunt vizate de o subpoziție cu opt cifre unică, și anume subpoziția 8701 90 90.

               44

               În schimb, tractoarele agricole și tractoarele forestiere fac obiectul unor subpoziții diferite, cu opt cifre. Mai întâi, ele sunt diferențiate în funcție de modul în care sunt utilizate, caz în care se încadrează la subpoziția 8701 90 50, sau dacă sunt noi. În continuare, tractoarele agricole și tractoarele forestiere, noi, sunt repartizate în șase subpoziții cu opt cifre, în funcție de puterea motorului lor, și anume subpozițiile 8701 90 11, 8701 90 20, 8701 90 25, 8701 90 31, 8701 90 35 și 8701 90 39.

               45

               Subpoziția 8701 90 din NC nu conține altă subpoziție cu opt cifre ca cele menționate la cele două puncte precedente din prezenta hotărâre.

               46

               Din această constatare rezultă că punctul 2 din dispozitivul Hotărârii din 27 aprilie 2006, Kawasaki Motors Europe (C‑15/05, EU:C:2006:259), privește exclusiv subpozițiile cu opt cifre 8701 90 11-8701 90 39 din NC, referitoare la tractoarele agricole și la tractoarele forestiere, noi, întrucât Curtea a interpretat aceste subpoziții în sensul că trebuie să fie considerate relevante pentru clasificarea tarifară a vehiculelor precum cele descrise la punctul 2 menționat, subpoziția specifică, printre acestea, fiind determinată de puterea motorului vehicului care urmează a fi clasificat. Prin urmare, subpoziția 8701 90 90 referitoare la alte tractoare trebuie să fie exclusă de la clasificarea unor asemenea vehicule.

               47

               Pe de altă parte, trebuie să se constate că vehiculul descris la punctul 2 din anexa la Regulamentul nr. 1051/2009 este analog celui în discuție în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 27 aprilie 2006, Kawasaki Motors Europe (C‑15/05, EU:C:2006:259), având în vedere descrierea cuprinsă la punctele 26-31 din hotărârea menționată. Această constatare este coroborată cu faptul că unul dintre modelele de vehicule în discuție în litigiul principal din cauza în care s‑a pronunțat această hotărâre, și anume modelul KVF‑650 4×4, este avut în vedere și în actuala cauză principală. Or, astfel cum s‑a arătat la punctul 36 din prezenta hotărâre, vehiculele care se află în prezent în discuție în litigiul principal sunt analoge, fără diferențiere, celui descris la punctul 2 din anexa menționată.

               48

               Prin urmare, din constatările efectuate la punctele 46 și 47 din prezenta hotărâre rezultă că Regulamentul nr. 1051/2009, în măsura în care clasifică vehiculul descris la punctul 2 din anexa la acesta la subpoziția 8701 90 90 din NC, iar nu la una dintre subpozițiile 8701 90 11-8701 90 39 din NC în funcție de puterea motorului acestui vehicul, este incompatibil cu domeniul acestor ultime subpoziții, astfel cum acesta reiese din cuprinsul punctului 2 din dispozitivul Hotărârii din 27 aprilie 2006, Kawasaki Motors Europe (C‑15/05, EU:C:2006:259).

               49

               Obiecțiile invocate de Comisie nu sunt de natură să infirme constatarea lipsei de validitate care trebuie să rezulte în mod normal din această incompatibilitate.

               50

               În această privință, trebuie să se constate, în primul rând, că la punctul 2 din dispozitivul Hotărârii din 27 aprilie 2006, Kawasaki Motors Europe (C‑15/05, EU:C:2006:259), Curtea s‑a limitat să interpreteze subpozițiile cu opt cifre cuprinse la subpoziția 8701 90 din NC în lumina caracteristicilor vehiculelor descrise de instanța de trimitere, astfel cum a fost solicitată de această instanță prin intermediul celei de a doua întrebări, invitând instanța menționată să efectueze ea însăși clasificarea vehiculelor respective.

               51

               În al doilea rând, nu se poate admite argumentația Comisiei atunci când susține că motivul decisiv pentru clasificarea vehiculului descris la punctul 2 din anexa la Regulamentul nr. 1051/2009 la subpoziția 8701 90 90, și anume că „clasificarea drept tractor agricol sau tractor forestier este exclusă deoarece vehiculul nu are nici priză de putere, nici dispozitiv hidraulic de ridicare și nici troliu”, ar rezulta din notele explicative ale NC, în măsura în care, în ceea ce privește subpozițiile 8701 90 11-8701 90 50, acestea precizează că „tractoarele agricole sunt în general echipate cu un dispozitiv hidraulic care permite ridicarea sau coborârea utilajelor agricole (grape, pluguri etc.), cu o priză de forță ce permite utilizarea puterii motorului pentru a face să funcționeze alte mașini sau scule și cu un dispozitiv de cuplare pentru remorci” și că „tractoarele forestiere se caracterizează, printre altele, prin prezența unui troliu care permite descărcarea/îndepărtarea arborilor”.

               52

               Interesul acestor note explicative este recunoscut de jurisprudența Curții, în sensul că ele aduc o contribuție importantă la interpretarea domeniului de aplicare al diferitor poziții tarifare, fără a avea însă forță juridică obligatorie (a se vedea în acest sens în special Hotărârea din 17 iulie 2014, Sysmex Europe, C‑480/13, EU:C:2014:2097, punctul 30 și jurisprudența citată).

               53

               În această privință, trebuie să se arate, pe de o parte, că pasajele din notele explicative ale NC la care Comisia face trimitere nu au domeniu absolut. Astfel, în ceea ce privește existența unui dispozitiv hidraulic care să permită ridicarea sau coborârea mașinilor agricole și a unei prize de forță care să permită utilizarea puterii motorului în vederea funcționării altor mașini sau utilaje, în cazul tractoarelor agricole se menționează doar că acestea sunt echipate „în general”. Or, după cum arată instanța de trimitere, din această formulare rezultă că lipsa acestor elemente nu este suficientă pentru a înlătura destinația agricolă a tractoarelor. Explicația dată de Comisie, potrivit căreia această formulare ar corespunde unei răsturnări a sarcinii probei cu privire la destinația vehiculului, nu poate fi reținută. Astfel, acest domeniu nu rezultă din notele explicative respective, aspect coroborat, de altfel, de lipsa, în motivarea clasificării efectuate la punctul 2 din anexa la Regulamentul nr. 1051/2009, a unei constatări potrivit căreia celelalte caracteristici ale vehiculului în cauză nu ar determina destinația sa agricolă.

               54

               Pe de altă parte, conform regulii generale 1, clasificarea se consideră legal determinată atunci când este în concordanță cu textul pozițiilor și al notelor de secțiuni sau de capitole, în afară de celelalte reguli generale, atunci când nu sunt contrare termenilor utilizați în acele poziții și note. Regula generală 6 prevede că clasificarea mărfurilor la subpozițiile unei aceleiași poziții se efectuează, în mod legal, cu respectarea textelor acelor subpoziții și a notelor de subpoziții, precum și, mutatis mutandis, cu respectarea celorlalte reguli generale. În sfârșit, din regula generală 3 litera (a) rezultă că, atunci când mărfurile ar putea fi clasificate la două poziții, poziția cea mai specifică trebuie să aibă prioritate față de poziția cu un domeniu de aplicare mai general.

               55

               În speță, este cert că vehiculele utilitare precum cel menționat la punctul 2 din anexa la Regulamentul nr. 1051/2009 trebuie să fie calificate „tractoare”, în sensul subpoziției 8701 90, care privește exclusiv vehiculele utilitare. Diferențierea principală efectuată în cadrul acestei subpoziții se bazează pe destinația, agricolă sau forestieră sau alta, a tractoarelor avute în vedere.

               56

               Conform jurisprudenței Curții, destinația produsului poate să constituie un criteriu obiectiv de clasificare, în măsura în care este inerentă produsului respectiv, caracterul inerent trebuind să poată fi apreciat în funcție de caracteristicile și de proprietățile obiective ale acestuia (Hotărârea din 17 iulie 2014, Sysmex Europe, C‑480/13, EU:C:2014:2097, punctul 31 și jurisprudența citată).

               57

               În plus, având în vedere conținutul regulii generale 3 litera (a), din moment ce un tractor prezintă asemenea caracteristici obiective, trebuie clasificat la subpoziția cea mai specifică.

               58

               În speță, astfel cum rezultă, de altfel, din notele explicative ale NC, destinația agricolă sau forestieră a tractoarelor poate rezulta din proiectarea acestora și ca urmare a existenței unor dispozitive ori echipamente care le determină destinația de a fi utilizate în cadrul unor exploatații agricole sau horticole, fără a fi necesară efectuarea a priori a unei legături între această destinație și existența anumitor dispozitive sau echipamente enumerate limitativ.

               59

               Or, astfel cum reiese din descrierea tipurilor de vehicule menționate în Hotărârea din 27 aprilie 2006, Kawasaki Motors Europe (C‑15/05, EU:C:2006:259), care corespunde în esență celei a vehiculului prevăzut la punctul 2 din anexa la Regulamentul nr. 1051/2009, vehiculele menționate în această hotărâre sunt caracterizate, în plus față de capacitatea lor importantă de tractare, de proiectarea lor specială, mai ales în ceea ce privește motorul, anvelopele și suspensia, prin intermediul cărora se urmărește să li se permită să acționeze pe terenuri naturale dificile și să fie conectate cu utilaje care le pot fi atașate prin intermediul unor dispozitive de legătură sau de tractare diverse. Toate aceste caracteristici sunt generale, obiective și vizibile.

               60

               În al treilea rând, este irelevant, după cum menționează Comisia, că tractoarele care au aparent o destinație agricolă sau forestieră să poată face obiectul unei utilizări recreative. Astfel, trebuie amintit că, din moment ce caracteristica obiectivă a unui produs poate fi verificată la momentul acordării liberului de vamă, împrejurarea că poate fi avută în vedere și o altă utilizare a acestui produs nu este de natură să excludă calificarea sa juridică. În vederea clasificării sale vamale, nu este necesar ca acest produs să fie destinat doar sau exclusiv utilizării care corespunde caracteristicii obiective respective. Este suficient ca această utilizare să constituie destinația sa esențială (Hotărârea din 13 iulie 2006, Anagram International, C‑14/05, EU:C:2006:465, punctul 26). În orice ipoteză, această obiecție nu poate justifica clasificarea tipurilor de vehicule în cauză la subpoziția 8701 90 90, care, ca și subpozițiile ce aparțin poziției 8701 din NC, se referă la vehicule utilitare.

               61

               În al patrulea și ultimul rând, clasificarea vehiculelor precum cel menționat la punctul 2 din anexa la Regulamentul nr. 1051/2009 la subpozițiile 8701 90 11-8701 90 50 nu are ca efect să conducă la o interpretare a subpoziției 8701 90 90 ca și cum aceasta din urmă nu ar avea conținut. În această privință, este suficient să se constate că notele explicative ale NC referitoare la această din urmă subpoziție menționează, ca exemple de vehicule cuprinse în aceasta, tractoarele pentru lucrări publice și tractoarele cu un singur ax pentru autovehiculele articulate.

               62

               Din toate considerațiile de mai sus rezultă că, adoptând Regulamentul nr. 1051/2009, în măsura în care, prin intermediul său, vehiculul descris la punctul 2 din anexa la acesta este clasificat la subpoziția 8701 90 90 din NC, iar nu la o subpoziție cuprinsă în intervalul 8701 90 11-8701 90 39 care corespunde puterii motorului acestui vehicul, Comisia a modificat, prin reducere, domeniul acestor din urmă subpoziții și, prin urmare, a depășit competențele care i‑au fost conferite la articolul 9 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 2658/87 (a se vedea în acest sens în special Hotărârea din 4 martie 2004, Krings, C‑130/02, EU:C:2004:122, point 26).

               63

               Prin urmare, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că punctul 2 din anexa la Regulamentul nr. 1051/2009 este lipsit de validitate, în măsura în care vehiculul descris în cuprinsul acestuia este clasificat la subpoziția 8701 90 90 din NC, iar nu la una dintre subpozițiile 8701 90 11-8701 90 39 din NC, care corespunde puterii motorului acestui vehicul.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               64

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară:

                     Punctul 2 din anexa la Regulamentul (CE) nr. 1051/2009 al Comisiei din 3 noiembrie 2009 privind clasificarea anumitor mărfuri în Nomenclatura combinată este lipsit de validitate, în măsura în care vehiculul descris în cuprinsul acestuia este clasificat la subpoziția 8701 90 90 din Nomenclatura combinată, astfel cum a fost modificată prin Regulamentul (CE) nr. 948/2009 al Comisiei din 30 septembrie 2009, iar nu la una dintre subpozițiile 8701 90 11-8701 90 39 din Nomenclatura combinată, care corespunde puterii motorului acestui vehicul.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: neerlandeza.


Hotărârea Curții din data de 5 mai 1977. # Gerda Jansen împotriva Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Landessozialgericht Nordrhein-Westfalen - Germania. # # Cauza 104-76.


title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera întâi) din data de 16 ianuarie 2007. # Andrea Borbély împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Rambursarea cheltuielilor - Indemnizație de instalare - Indemnizație zilnică - Cheltuieli de călătorie la intrarea în funcție - Loc de recrutare - Competență de plină jurisdicție. # Cauza F-126/05.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE (Camera întâi)

      16 ianuarie 2007
      Cauza F‑126/05
      Andrea Borbély
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Funcționari – Rambursarea cheltuielilor – Indemnizație de instalare – Diurnă – Cheltuieli de călătorie la angajarea în muncă – Locul recrutării – Competență de fond”
      Obiectul: Acțiune, formulată în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA, prin care doamna Borbély solicită, pe de o parte, anularea deciziei
         Comisiei prin care i se refuză acordarea diurnei și a indemnizației de instalare, precum și rambursarea cheltuielilor de călătorie
         efectuate cu ocazia angajării în muncă și, pe de altă parte, obligarea Comisiei la plata indemnizațiilor menționate, precum
         și la rambursarea cheltuielilor de călătorie sus‑menționate.

      Decizia: Anulează Decizia Comisiei din 2 martie 2005 în măsura în care aceasta refuză să acorde reclamantei indemnizația de instalare
         prevăzută la articolul 5 alineatul (1) din anexa VII la Statutul funcționarilor și diurna prevăzută la articolul 10 alineatul
         (1) din aceeași anexă. Obligă Comisia la plata către reclamantă, conform prevederilor statutare în vigoare, a valorii indemnizațiilor
         menționate, majorate cu dobânzi moratorii, începând de la data la care fiecare dintre acestea erau datorate și până la data
         plății efective, la nivelul dobânzii fixate de Banca Centrală Europeană pentru principalele operațiuni de refinanțare și aplicabil
         în perioada respectivă, majorat cu două puncte. Respinge celelalte capete de cerere. Fiecare parte suportă propriile cheltuieli
         de judecată.

      Sumarul hotărârii
      1.      Funcționari – Rambursarea cheltuielilor – Indemnizație de instalare – Diurnă
      (Statutul funcționarilor, anexa VII, art. 5 și 10; Regulamentul nr. 723/2004 al Consiliului)
      2.      Funcționari – Rambursarea cheltuielilor – Cheltuieli de călătorie de la locul recrutării până la locul de repartizare
      [Statutul funcționarilor, anexa VII, art. 4, 5, art. 7 alin. (1) lit. (a) și art. 10]
      3.      Funcționari – Acțiune – Obiect – Somație adresată administrației – Competență de fond – Cerere de plată
      [Statutul funcționarilor, art. 91 alin. (1); anexa VII, art. 5 și 10]
      1.      Suprimarea, prin intermediul Regulamentului nr. 723/2004 de modificare a Statutului funcționarilor, precum și a regimului
         aplicabil celorlalți agenți, a primei condiții alternative de la articolul 5 din anexa VII la statut, care condiționa acordarea
         indemnizației de instalare de recunoașterea dreptului la indemnizația de expatriere, poate cel mult să fie interpretată în
         sensul că legiuitorul a vrut să restabilească egalitatea, în ceea ce privește condițiile de acordare a indemnizației de instalare,
         între toate persoanele care se angajează într‑o instituție comunitară după ce au locuit sau au lucrat pe teritoriul statului
         în care se găsește această instituție. De acum înainte, persoanele care, anterior angajării ca funcționari publici comunitari,
         lucrau pentru un stat sau pentru o organizație internațională trebuie, la fel ca și ceilalți funcționari comunitari, să dovedească
         îndeplinirea condiției unice prevăzute la articolul 5 din anexa VII la statut, în noua sa formă, și anume că au fost obligate
         să își schimbe reședința pentru a îndeplini obligațiile prevăzute la articolul 20 din statut. Cu toate acestea, o astfel de
         asimilare între cele două categorii de funcționari nu înseamnă nicidecum că legiuitorul a vrut de asemenea să modifice chiar
         conținutul condiției respective, care este enunțată exact în aceiași termeni atât în fosta, cât și în noua versiune a articolului
         5 din anexa VII la statut. Termenul „reședință” trebuie, prin urmare, să fie înțeles în continuare ca desemnând centrul intereselor
         funcționarului sau al agentului.

      Reședința reală nu constituie decât un factor care, printre altele, stabilește centrul intereselor funcționarului. O astfel
         de abordare este confirmată de finalitatea articolului 5 din anexa VII la statut, pe care modificarea condițiilor de acordare
         a indemnizației de instalare nu a urmărit sau nu a avut ca efect să o schimbe, și anume compensarea cheltuielilor determinate
         de situația funcționarului titularizat care, trecând de la un statut precar la unul definitiv, trebuie, așadar, să ajungă
         să fie în măsură să locuiască și să se integreze în locul de repartizare în mod permanent și durabil, pentru o durată nedeterminată,
         dar substanțială. Prin urmare, existența unei reședințe provizorii în locul în care se află instituția la care a fost repartizat,
         în special în scopuri profesionale, nu este, în toate cazurile, în contradicție cu scopul urmărit de indemnizația de instalare,
         care corespunde unor constrângeri cărora nu sunt în mod normal supuse persoanele al căror centru al intereselor coincide cu
         locul de repartizare.

      Concluzia trebuie să fie identică în ceea ce privește diurna, a cărei finalitate este aceea de a compensa cheltuielile și
         inconvenientele determinate de situația precară a funcționarului stagiar, în special în cazul în care acesta trebuie să își
         păstreze în același timp reședința anterioară, cu atât mai mult deoarece trebuie interpretată în același mod condiția referitoare
         la obligația de schimbare a reședinței în cadrul articolelor 5 și 10 din anexa VII la statut.

      (a se vedea punctele 44 și 47-49)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 12 decembrie 1996, Monteiro da Silva/Comisia, T‑74/95, RecFP, p. I‑A‑583 și II-1559, punctele
         63 și 64, 12 decembrie 1996, Mozzaglia/Comisia, T‑137/95, RecFP, p. I‑A‑619 și II‑1657, punctul 57, 20 august 1998, Collins/Comitetul
         Regiunilor, T‑132/97, RecFP, p. I‑A‑469 și II‑1379, punctul 41, 13 decembrie 2004, E/Comisia, T‑251/02, RecFP, p. I‑A‑359
         și II‑1643, punctul 100, 13 septembrie 2005, Recalde Langarica/Comisia, T‑283/03, RecFP, p. I‑A‑235 și II‑1075, punctul 176

      2.      Pentru a se ține seama de finalitatea articolului 7 alineatul (1) litera (a) din anexa VII la statut, care urmărește ca angajatorul
         comunitar să suporte cheltuielile de călătorie pe care funcționarul a trebuit să le efectueze pentru a ajunge de la locul
         recrutării la locul de repartizare, pentru stabilirea centrului intereselor funcționarului, care determină locul în care se
         află reședința obișnuită a acestuia și, în consecință, locul recrutării sale, trebuie să se acorde o importanță deosebită,
         precum în cazul determinării reședinței obișnuite, în vederea aplicării articolului 4 din anexa VII la statut, locului în
         care se află reședința reală a persoanei în cauză, în special locului în care se afla locul său de muncă la momentul recrutării.
         Funcționarul nu poate astfel să efectueze asemenea cheltuieli dacă, indiferent care este centrul intereselor sale în sensul
         articolelor 5 și 10 din anexa VII la statut, se afla deja, la momentul recrutării sale, de exemplu, din motive profesionale,
         la locul viitoarei sale repartizări.

      Situația nu ar fi diferită nici dacă viitorul funcționar lipsise de la locul său de muncă anterior pentru o scurtă perioadă
         înainte să înceapă să își exercite funcțiile, folosindu‑se, de exemplu, de dreptul la concediul anual pentru a se întoarce
         în țara în care se află centrul intereselor sale. Cheltuielile pe care le‑ar efectua ulterior pentru a reveni la locul său
         de muncă precedent, care, de altfel, va fi și locul în care își va exercita viitoarele funcții în serviciul unei instituții
         comunitare, nu ar putea determina o rambursare în temeiul articolului 7 alineatul (1) litera (a) din anexa VII la statut.
         Într‑adevăr, rambursarea acestor cheltuieli, ocazionate chiar de funcționarul însuși, nu corespunde finalității acestei dispoziții.

      (a se vedea punctele 66-68)
      Trimitere la:
      Curte: 15 septembrie 1994, Magdalena Fernández/Comisia, C‑452/93 P, Rec., p. I‑4295, punctul 22
      Tribunalul de Primă Instanță: 10 iulie 1992, Benzler/Comisia, T‑63/91, Rec., p. II‑2095, punctele 23 și 24, Monteiro da Silva,
         citată anterior, punctele 70 și 71, 28 septembrie 1999, J/Comisia, T‑28/98, RecFP, p. I‑A‑185 și II‑973, punctul 47, 25 octombrie
         2005, Dedeu i Fontcuberta/Comisia, T‑299/02, RecFP, p. I‑A‑303 și II‑1377, punctul 77

      3.      Instanța comunitară nu poate, fără a aduce atingere prerogativelor autorității administrative, să adreseze somații unei instituții
         comunitare, dispunând ca aceasta să ia măsurile pe care le presupune executarea unei hotărâri prin care este anulată o decizie.
         Cu toate acestea, în cadrul litigiilor cu caracter pecuniar, instanța comunitară dispune de o competență de fond, potrivit
         articolului 91 alineatul (1) a doua teză din Statutul funcționarilor, care îi permite să oblige instituția pârâtă la plata
         sumelor stabilite, majorate, după caz, cu dobânzi moratorii.

      În cadrul unei acțiuni în anulare îndreptate împotriva refuzului de a‑i acorda reclamantului indemnizația de instalare și
         diurna, capătul de cerere privind obligarea administrației la plata sumelor datorate corespunzătoare acestor indemnizații,
         majorate cu dobânzi moratorii, este suficient de precis și trebuie declarat admisibil, chiar dacă reclamantul nu a prezentat
         un calcul privind sumele solicitate, întrucât acestea pot fi stabilite direct și obiectiv prin aplicarea a doi parametri clari
         și incontestabili, și anume salariul de bază al reclamantului și recunoașterea sau nerecunoașterea dreptului său la alocația
         pentru locuință, la momentul și în cursul perioadelor pertinente pentru fiecare dintre dispozițiile care prevăd aceste indemnizații.

      (a se vedea punctele 71 și 72)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 9 iunie 1994, X/Comisia, T‑94/92, RecFP, p. I‑A‑149 și II‑481, punctul 33, 8 iulie 1998, Aquilino/Consiliul,
         T‑130/96, RecFP, p. I‑A‑351 și II‑1017, punctul 39, 23 martie 2000, Rudolph/Comisia, T‑197/98, RecFP, p. I‑A‑55 și II‑241,
         punctele 32 și 33, 18 septembrie 2002, Puente Martín/Comisia, T‑29/01, RecFP, p. I‑A‑157 și II‑833, punctul 87, 2 martie 2004,
         Di Marzio/Comisia, T‑14/03, RecFP, p. I‑A‑43 și II‑167, punctul 63


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 13 februarie 2008. # Sanofi-Aventis SA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii verbale comunitare ATURION - Marcă verbală națională anterioară URION - Motiv relativ de refuz - Lipsa riscului de confuzie - Lipsa similitudinii între semne - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94. # Cauza T-146/06.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a doua) din 13 februarie 2008 – Sanofi‑Aventis/OAPI – GD Searle (ATURION)
      (Cauza T‑146/06)
      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii verbale comunitare ATURION – Marcă verbală națională anterioară URION – Motiv relativ de refuz – Lipsa riscului de confuzie – Lipsa similitudinii între semne – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94”
      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau
         similare – Risc de confuzie cu marca anterioară [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele
         71-73)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 3 februarie 2006 (cauza R 227/2005‑1) privind o procedură
                  de opoziție între Sanofi‑Aventis SA și GD Searle LLC

            Date privind cauza

               Persoana care solicită înregistrarea mărcii comunitare:

               GD Searle LLC

               Marca comunitară vizată:

               Marca verbală ATURION pentru produse din clasa 5 – cerere de înregistrare nr. 1662311

               Titularul mărcii sau al semnului invocat în sprijinul opoziției:

               Sanofi‑Aventis SA

               Marca sau semnul invocat în sprijinul opoziției:

               Marca națională verbală URION pentru produse din clasa 5

               Decizia diviziei de opoziție:

               Respinge opoziția

               Decizia camerei de recurs:

               Respinge recursul

      Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Sanofi‑Aventis SA la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 27 iunie 2002. # Carmine Salvatore Tralli împotriva Băncii Centrale Europene. # Funcționari - Admisibilitate - Motivare - Cheltuieli de judecată. # Cauze conexate T-373/00, T-27/01, T-56/01 și T-69/01.


title: Hotărârea Curții (camera a opta) din 31 ianuarie 2008. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directiva 2003/35/CE - Mediu - Participarea publicului la elaborarea anumitor planuri și programe -Netranspunere în termenul prevăzut. # Cauza C-69/07.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a opta) din 31 ianuarie 2008 – Comisia/Italia
      (Cauza C‑69/07)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Directiva 2003/35/CE – Mediu – Participarea publicului la elaborarea anumitor planuri și programe –Netranspunere în termenul prevăzut”
      1.                     Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor – Examinarea de către Curte a temeiniciei – Situație care trebuie luată
            în considerare – Situația la expirarea termenului stabilit în avizul motivat (art. 226 CE) (a se vedea punctul 9)
      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Neadoptarea, în termenul prevăzut, a actelor necesare pentru a se conforma
                  Directivei 2003/35/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 mai 2003 de instituire a participării publicului la
                  elaborarea anumitor planuri și programe privind mediul și de modificare a directivelor 85/337/CEE și 96/61/CE ale Consiliului
                  în ceea ce privește participarea publicului și accesul la justiție (JO L 156, p. 17, Ediție specială, 15/vol. 10, p. 8)

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin neadoptarea actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare pentru a se conforma Directivei 2003/35/CE
                     a Parlamentului European și a Consiliului din 26 mai 2003 de instituire a participării publicului la elaborarea anumitor planuri
                     și programe privind mediul și de modificare a directivelor 85/337/CEE și 96/61/CE ale Consiliului în ceea ce privește participarea
                     publicului și accesul la justiție, Republica Italiană nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului
                     6 din această directivă.

                  2)

                  	Obligă Republica Italiană la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Tribunalului (camera a opta) din 11 ianuarie 2013. # Kokomarina împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Întregistrare internațională care desemnează Comunitatea Europeană - Marca figurativă interdit de me gronder IDMG - Marca Benelux verbală anterioară DMG - Motiv relativ de refuz - Risc de confuzie - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 - Contestarea utilizării serioase a mărcii anterioare invocată pentru prima dată în fața Tribunalului. # Cauza T-568/11.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 25 martie 2009. # L’Oréal SA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale SPA THERAPY - Marcă națională verbală anterioară SPA - Motiv relativ de refuz - Risc de confuzie - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94. # Cauza T-109/07.

text:
      Cauza T‑109/07
      L’Oréal SA
      împotriva
      Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI)
      „Marcă comunitară — Procedură de opoziție — Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale SPA THERAPY — Marcă națională verbală anterioară SPA — Motiv relativ de refuz — Risc de confuzie — Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94”
      Sumarul hotărârii
      1.      Marcă comunitară — Definiția și dobândirea mărcii comunitare — Motive relative de refuz — Opoziție a titularului unei mărci
            anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare — Risc de confuzie cu marca
            anterioară
      [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)]
      2.      Marcă comunitară — Definiția și dobândirea mărcii comunitare — Motive relative de refuz — Opoziție a titularului unei mărci
            anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare — Risc de confuzie cu marca
            anterioară
      [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)]
      1.      Există, în percepția consumatorului mediu, un risc de confuzie între semnul verbal SPA THERAPY, a cărui înregistrare ca marcă
         comunitară s‑a solicitat pentru produse cosmetice care fac parte din clasa 3 în sensul Aranjamentului de la Nisa, și marca
         verbală SPA, înregistrată anterior la Oficiul Mărcilor din Benelux pentru produse identice.

      În general, consumatorul acordă începutului unei mărci o mai mare atenție decât finalului acesteia. Or, marca anterioară este
         poziționată la începutul mărcii solicitate. Rezultă, așadar, că poziția distinctivă autonomă pe care aceasta o ocupă în cadrul
         mărcii solicitate este cu atât mai susceptibilă să provoace confuzia publicului relevant în ceea ce privește originea comercială
         a produselor.

      Termenul „therapy” nu este o denumire comercială renumită, ci un termen care, fără să fie descriptiv în ceea ce privește produsele
         cosmetice, nu dispune de un caracter distinctiv deosebit de ridicat în privința acestora, în sensul că ar putea fi înțeles
         ca o aluzie la beneficiile respectivelor produse.

      În sfârșit, este o practică obișnuită ca producătorii de cosmetice să introducă pe piață mai multe linii de produse folosind
         submărci distincte. În consecință, faptul că marca solicitată este constituită din marca anterioară SPA, apoi din cuvântul
         „therapy” poate determina consumatorul să aprecieze că este vorba în acest caz despre o linie de produse comercializate de
         titularul mărcii anterioare.

      Astfel, diferențele dintre semne referitoare la prezența cuvântului „therapy” în cadrul mărcii solicitate nu sunt de natură
         să compenseze similitudinile importante dintre semnele în conflict referitoare la prezența mărcii anterioare la începutul
         mărcii solicitate și la poziția distinctivă autonomă pe care o ocupă în cadrul acesteia, fără să constituie totuși elementul
         dominant. În plus, din moment ce produsele desemnate de mărcile în conflict sunt identice, este necesar să se concluzioneze
         că publicul relevant va considera că acestea provin, cel puțin, de la întreprinderi legate din punct de vedere economic.

      Astfel, într‑o asemenea configurație, constatarea existenței unui risc de confuzie nu poate fi subordonată condiției ca impresia
         de ansamblu produsă de semnul compus să fie dominată de partea acestuia constituită din marca anterioară.

      (a se vedea punctele 15, 19, 20 și 30-33)
      2.      Dincolo de cazul obișnuit în care consumatorul mediu percepe o marcă precum un tot și în pofida împrejurării că impresia de
         ansamblu poate fi dominată de una sau mai multe componente ale unei mărci complexe, nu este în niciun caz exclus ca, într‑un
         anumit caz, o marcă anterioară utilizată de un terț în cadrul unui semn compus să păstreze o poziție distinctivă autonomă
         în cadrul semnului compus, fără să constituie totuși elementul dominant al acestuia, și ca, din acest motiv, impresia de ansamblu
         produsă de semnul compus să poată determina publicul să creadă că produsele sau serviciile în cauză provin, cel puțin, de
         la întreprinderi legate din punct de vedere economic, caz în care trebuie reținută existența unui risc de confuzie. Astfel,
         într‑o asemenea configurație, constatarea existenței unui risc de confuzie nu poate fi subordonată condiției ca impresia de
         ansamblu produsă de semnul compus să fie dominată de partea acestuia constituită din marca anterioară.

      (a se vedea punctul 19)
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a cincea)
      25 martie 2009(*)

      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale SPA THERAPY – Marcă națională verbală anterioară SPA – Motiv relativ de refuz – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94”
      În cauza T‑109/07,
      L’Oréal SA, cu sediul în Paris (Franța), reprezentată de E. Baud, avocat,

      reclamantă,
      împotriva
      Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de domnul A. Folliard-Monguiral, în calitate de agent,

      pârât,
      cealaltă parte în procedura care s‑a aflat pe rolul camerei de recurs a OAPI, intervenientă în fața Tribunalului, fiind
      Spa Monopole, compagnie fermière de Spa SA/NV, cu sediul în Spa (Belgia), reprezentată de E. Cornu, L. De Brouwer și D. Moreau, avocați,

      având ca obiect o acțiune introdusă împotriva Deciziei camerei a patra de recurs a OAPI din 24 ianuarie 2007 (cauza R 468/2005‑4),
         privind o procedură de opoziție între Spa Monopole, compagnie fermière de Spa SA/NV, și L’Oréal SA,

      TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂ AL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera a cincea),
      compus din domnii M. Vilaras, președinte, M. Prek (raportor) și V. Ciucă, judecători,
      grefier: domnul N. Rosner, administrator,
      având în vedere cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 11 aprilie 2007,
      având în vedere memoriul în răspuns al OAPI depus la grefa Tribunalului la 25 iunie 2007,
      având în vedere memoriul în răspuns al intervenientei depus la grefa Tribunalului la 17 iulie 2007,
      în urma ședinței din 6 noiembrie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
       Istoricul cauzei
      1        La 28 noiembrie 2000, reclamanta, L’Oréal SA, a formulat o cerere de înregistrare a unei mărci comunitare la Oficiul pentru
         Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), în temeiul Regulamentului (CE) nr. 40/94
         al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146), cu
         modificările ulterioare.

      2        Marca a cărei înregistrare a fost solicitată este semnul verbal SPA THERAPY.

      3        Produsele pentru care s‑a solicitat înregistrarea fac parte din clasa 3 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea
         internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările
         ulterioare, și corespund următoarei descrieri: „Parfumuri, apă de toaletă; geluri și sare de baie și de duș care nu au utilizare
         medicală; săpunuri de toaletă; deodorante corporale; cosmetice, în special creme, lapte, loțiuni, geluri și pudră pentru față,
         corp și mâini; lapte, geluri și uleiuri pentru bronzat și după plajă (cosmetice); produse de machiaj, șampon, gel, spumă,
         balsam și produse sub formă de aerosol pentru coafat și pentru îngrijirea părului; lac pentru păr; coloranți și produse pentru
         decolorarea părului; produse pentru ondularea și buclarea părului; uleiuri esențiale”.

      4        Cererea de înregistrare a mărcii a fost publicată în Buletinul mărcilor comunitare nr. 55/2002, din 15 iulie 2002.

      5        La 14 octombrie 2002, intervenienta, Spa Monopole, compagnie fermière de Spa SA/NV, a formulat opoziție, în temeiul articolului
         42 din Regulamentul nr. 40/94, împotriva înregistrării mărcii solicitate pentru toate produsele vizate de aceasta din urmă.

      6        În susținerea opoziției formulate, intervenienta invoca, printre altele, existența unui risc de confuzie în sensul articolului
         8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 cu diferite mărci anterioare, printre care marca verbală SPA, înregistrată
         la Oficiul Mărcilor din Benelux la 11 martie 1981, sub numărul 372307, pentru „înălbitori și alte preparate pentru spălare;
         preparate pentru curățare, lustruire, degresare și preparate abrazive; săpunuri, parfumerie, uleiuri esențiale, cosmetice,
         loțiuni pentru păr, pastă de dinți”, care fac parte din clasa 3. Intervenienta invoca, în plus, articolul 8 alineatele (4)
         și (5) din Regulamentul nr. 40/94, bazându‑se pe diferite înregistrări anterioare.

      7        Prin Decizia din 29 martie 2005, divizia de opoziție a OAPI a admis opoziția, considerând că cerințele articolului 8 alineatul
         (1) litera (b) erau îndeplinite. Divizia nu a examinat motivele de refuz întemeiate pe articolul 8 alineatele (4) și (5) din
         Regulamentul nr. 40/94 și s‑a întemeiat numai pe riscul de confuzie cu marca verbală anterioară SPA (denumită în continuare
         „marca anterioară”).

      8        La 22 aprilie 2005, reclamanta a formulat recurs în fața OAPI împotriva deciziei diviziei de opoziție.

      9        Prin Decizia din 24 ianuarie 2007 (denumită în continuare „decizia atacată”), Camera a patra de recurs a OAPI a respins recursul
         pentru motivul că cerințele articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 erau reunite. În primul rând,
         în ceea ce privește comparația produselor în cauză, camera de recurs a observat că identitatea acestora nu era contestată
         de părți. În continuare, în ceea ce privește comparația semnelor în conflict, aceasta a apreciat că trebuia să se țină seama
         de caracterul distinctiv crescut al termenului „spa” pentru publicul vizat, constituit din consumatorul mediu din țările Benelux,
         și nu a admis argumentația reclamantei potrivit căreia termenul „spa” ar fi descriptiv în ceea ce privește produsele cosmetice
         care fac parte din clasa 3. În acest temei, camera de recurs a considerat că elementul verbal „spa” era elementul atractiv
         principal al mărcii solicitate și că, prin urmare, semnele în conflict erau similare, în pofida diferențelor vizuale, fonetice
         și conceptuale aflate în legătură cu prezența elementului verbal „therapy” în cadrul mărcii solicitate. În sfârșit, camera
         de recurs a observat că era o practică obișnuită în domeniul cosmeticelor ca producătorii să introducă pe piață mai multe
         linii de produse folosind submărci distincte. Din aceasta, a dedus că era probabil ca consumatorul să considere că produsele
         desemnate de marca solicitată erau comercializate sub controlul intervenientei. În plus, camera de recurs a refuzat să admită
         cererea reclamantei prin care aceasta solicita ca intervenienta să aducă dovada utilizării serioase a mărcii sale, pentru
         motivul că această cerere a fost prezentată în afara termenului.

       Concluziile părților
      10      Reclamanta solicită Tribunalului:

      –        anularea deciziei atacate;
      –        obligarea OAPI și, în măsura în care este necesar, a intervenientei, la plata cheltuielilor de judecată.
      11      OAPI și intervenienta solicită Tribunalului:

      –        respingerea acțiunii;
      –        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
       În drept
      12      Cu titlu preliminar, trebuie să se observe că intervenienta contestă admisibilitatea a numeroase anexe la cererea introductivă,
         întrucât ar conține documente prezentate pentru prima oară în fața Tribunalului. Cu toate acestea, în cauză nu este necesar
         să se verifice admisibilitatea fiecăreia dintre anexele contestate de intervenientă, în măsura în care Tribunalul poate aprecia
         argumentele reclamantei prin prisma documentelor prezentate în cursul procedurii administrative și care figurează în dosarul
         procedurii aflate pe rolul OAPI, comunicat de acesta din urmă Tribunalului în temeiul articolului 133 din Regulamentul de
         procedură.

      13      Reclamanta invocă un motiv unic, întemeiat pe încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94.

      14      Conform articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94, la opoziția titularului unei mărci anterioare,
         se respinge înregistrarea mărcii solicitate atunci când, din cauza identității sau a asemănării sale cu marca anterioară și
         din cauza identității sau a asemănării produselor sau a serviciilor pe care le desemnează cele două mărci, există un risc
         de confuzie [în percepția publicului de] pe teritoriul în care este protejată marca anterioară.

      15      În speță, protecția mărcii anterioare se extinde la țările Benelux. Prin urmare, trebuie luată în considerare percepția mărcilor
         în conflict de către consumatorul produselor în cauză de pe teritoriul acestor state membre. În plus, ținând seama de natura
         produselor în cauză, camera de recurs a apreciat, la punctul 12 din decizia atacată, că publicul relevant este compus din
         consumatorul mediu. Această analiză pare exactă și nu este, de altfel, contestată de reclamantă.

      16      Potrivit unei jurisprudențe constante, riscul de confuzie în percepția publicului, definit ca riscul ca publicul să creadă
         că produsele sau serviciile în cauză provin de la aceeași întreprindere sau, eventual, de la întreprinderi legate din punct
         de vedere economic, trebuie apreciat în mod global, ținând seama de toți factorii pertinenți ai cauzei [Hotărârea Tribunalului
         din 23 octombrie 2002, Oberhauser/OAPI – Petit Liberto (Fifties), T‑104/01, Rec., p. II‑4359, punctele 25 și 26; a se vedea
         de asemenea, prin analogie, Hotărârea Curții din 29 septembrie 1998, Canon, C‑39/97, Rec., p. I‑5507, punctul 29].

      17      Aprecierea globală a riscului de confuzie trebuie să se întemeieze, în ceea ce privește similitudinea vizuală, auditivă sau
         conceptuală a mărcilor în cauză, pe impresia de ansamblu produsă de acestea, ținând cont în special de elementele lor distinctive
         și dominante. Percepția asupra mărcilor pe care o are consumatorul mediu al produselor sau al serviciilor în cauză joacă un
         rol determinant în aprecierea globală a riscului amintit. În această privință, consumatorul mediu percepe o marcă în mod normal
         ca un tot și nu face o examinare a diferitelor detalii ale acesteia (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Curții din 11 noiembrie
         1997, SABEL, C‑251/95, Rec., p. I‑6191, punctul 23, și Hotărârea Curții din 22 iunie 1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97,
         Rec., p. I‑3819, punctul 25).

      18      În cadrul examinării existenței unui risc de confuzie, aprecierea similitudinii dintre două mărci nu se poate limita la luarea
         în considerare numai a unei componente a unei mărci complexe și la compararea acesteia cu o altă marcă. Dimpotrivă, comparația
         trebuie să se facă prin examinarea mărcilor în cauză, apreciată fiecare ca întreg, ceea ce nu exclude faptul că impresia de
         ansamblu produsă în memoria publicului relevant de o marcă complexă poate să fie dominată, în anumite împrejurări, de una
         sau mai multe dintre componentele sale. Numai în situația în care toate celelalte elemente ale mărcii sunt neglijabile, aprecierea
         similitudinii se va putea face exclusiv pe baza elementului dominant (Hotărârea Curții din 12 iunie 2007, OAPI/Shaker, C‑334/05 P,
         Rep., p. I‑4529, punctele 41 și 42, și Hotărârea Curții din 20 septembrie 2007, Nestlé/OAPI, C‑193/06 P, punctele 42 și 43).

      19      Cu toate acestea, dincolo de cazul obișnuit în care consumatorul mediu percepe o marcă precum un tot și în pofida împrejurării
         că impresia de ansamblu poate fi dominată de una sau mai multe componente ale unei mărci complexe, nu este în niciun caz exclus
         ca, într‑un anumit caz, o marcă anterioară utilizată de un terț în cadrul unui semn compus să păstreze o poziție distinctivă
         autonomă în cadrul semnului compus, fără să constituie totuși elementul dominant al acestuia, și ca, din acest motiv, impresia
         de ansamblu produsă de semnul compus să poată determina publicul să creadă că produsele sau serviciile în cauză provin, cel
         puțin, de la întreprinderi legate din punct de vedere economic, caz în care trebuie reținută existența unui risc de confuzie.
         Astfel, într‑o asemenea configurație, constatarea existenţei unui risc de confuzie nu poate fi subordonată condiției ca impresia
         de ansamblu produsă de semnul compus să fie dominată de partea acestuia constituită din marca anterioară (a se vedea în acest
         sens, prin analogie, Hotărârea Curții din 6 octombrie 2005, Medion, C‑120/04, Rec., p. I‑8551, punctele 30-33).

      20      În speță, astfel cum a arătat camera de recurs la punctul 11 din decizia atacată, identitatea produselor desemnate de mărcile
         în conflict este constantă între părți.

      21      În ceea ce privește compararea semnelor în conflict, trebuie să se observe că marca solicitată este constituită din marca
         anterioară, căreia i se adaugă cuvântul „therapy”.

      22      Trebuie să se constate de asemenea că marca anterioară, fără să constituie elementul dominant al mărcii solicitate, păstrează
         o poziție distinctivă autonomă în cadrul acesteia.

      23      În primul rând, marca solicitată nu este constituită dintr‑un cuvânt nou care dispune de o semnificație autonomă diferită
         de cea a simplei juxtapuneri a elementelor care o compun, ci din două cuvinte clar distincte unul de celălalt: „spa” și „therapy”.

      24      În al doilea rând, rezultă că termenul „spa”, reprezentând în același timp marca anterioară și elementul comun celor două
         mărci, dispune de un caracter distinctiv normal în privința produselor cosmetice desemnate de mărcile în conflict.

      25      Astfel, afirmațiile reclamantei întemeiate pe pretinsul caracter descriptiv sau generic al cuvântului „spa” în privința produselor
         cosmetice nu sunt convingătoare. Rezultă din documentele prezentate de reclamantă în cursul procedurii administrative și care
         figurează în dosarul procedurii aflate pe rolul OAPI numai un eventual caracter descriptiv și generic al acestui termen pentru
         a desemna spații dedicate hidroterapiei, precum hamame ori saune, iar nu pentru produsele cosmetice desemnate de marca solicitată.
         Singurul element care pare a fi în sensul tezei reclamantei este o decizie a tribunal de grande instance (Tribunalul de Mare
         Instanță) din Paris. Cu toate acestea, forța sa probantă este limitată. Pe de o parte, această decizie este susceptibilă să
         se refere numai la percepția unei părți a publicului relevant, publicul francofon al țărilor Benelux. Pe de altă parte, se
         pare că soluția adoptată în cadrul acestei decizii a fost contrazisă de alte instanțe, printre care cour d’appel (Curtea de
         Apel) din Paris.

      26      Celelalte elemente prezentate de reclamantă în cadrul procedurii administrative aflate pe rolul OAPI, precum extrasele din
         dicționare, elementele de probă întemeiate pe utilizarea cuvântului „spa” în presă și pe Internet sau chiar sondajul referitor
         la înțelegerea cuvântului „spa”, realizat în Țările de Jos, demonstrează caracterul descriptiv și generic al cuvântului „spa”
         numai cu privire la spații dedicate hidroterapiei, precum hamame ori saune.

      27      În ceea ce privește referirile la practica decizională a OAPI, este suficient să amintim că, potrivit unei jurisprudențe constante,
         legalitatea deciziilor camerelor de recurs trebuie apreciată numai în temeiul Regulamentului nr. 40/94, astfel cum a fost
         interpretat de instanța comunitară, și nu pe baza unei practici decizionale anterioare a acestora [a se vedea Hotărârea Tribunalului
         din 16 martie 2005, L’Oréal/OAPI – Revlon (FLEXI AIR), T‑112/03, Rec., p. II‑949, punctul 68 și jurisprudența citată].

      28      Pe de altă parte, chiar dacă s‑ar dovedi exactă afirmația făcută de reclamantă în cadrul ședinței, potrivit căreia cuvântul
         „spa” este descriptiv și generic în ceea ce privește unul dintre locurile în care se utilizează sau se comercializează produsele
         cosmetice, și anume spațiile dedicate hidroterapiei, precum hamame ori saune, nu se poate deduce totuși că respectivul cuvânt
         este, în consecință, lipsit de caracter distinctiv în privința produselor cosmetice sau că acest caracter distinctiv este
         prea scăzut pentru a se concluziona că marca anterioară dispune de o poziție distinctivă autonomă în cadrul mărcii solicitate.
         Astfel, legăturile care unesc produsele cosmetice și hidroterapia nu sunt suficiente pentru a se concluziona că, în privința
         acestora, cuvântul „spa” are caracter descriptiv sau generic.

      29      În consecință, trebuie să se verifice dacă, în temeiul acestei poziții distinctive autonome, impresia de ansamblu produsă
         de marca solicitată poate determina publicul să creadă că produsele în cauză provin, cel puțin, de la întreprinderi legate
         din punct de vedere economic și că, prin urmare, există un risc de confuzie în sensul articolului 8 alineatul (1) litera (b)
         din Regulamentul 40/94.

      30      Mai întâi, trebuie să se observe că, în general, consumatorul acordă începutului unei mărci o mai mare atenție decât finalului
         acesteia. [Hotărârea Tribunalului din 7 septembrie 2006, Meric/OAPI – Arbora & Ausonia (PAM‑PIM’S BABY‑PROP), T‑133/05, Rec.,
         p. II‑2737, punctul 51]. Or, marca anterioară este poziționată la începutul mărcii solicitate. Rezultă, așadar, că poziția
         distinctivă autonomă pe care aceasta o ocupă în cadrul mărcii solicitate este cu atât mai susceptibilă să provoace confuzia
         publicului relevant în ceea ce privește originea comercială a produselor.

      31      În continuare, trebuie să se observe de asemenea că termenul „therapy” nu este o denumire comercială renumită, precum în cauza
         în care s‑a pronunțat Hotărârea Medion, punctul 19 de mai sus, ci un termen care, fără să fie descriptiv în ceea ce privește
         produsele cosmetice, nu dispune de un caracter distinctiv deosebit de ridicat în privința acestora, în sensul că ar putea
         fi înțeles ca o aluzie la beneficiile respectivelor produse.

      32      În sfârșit, astfel cum în mod întemeiat a observat camera de recurs la punctul 13 din decizia atacată, este o practică obișnuită
         ca producătorii de cosmetice să introducă pe piață mai multe linii de produse folosind submărci distincte. În consecință,
         faptul că marca solicitată este constituită din marca anterioară SPA, apoi din cuvântul „therapy” poate determina consumatorul
         să aprecieze că este vorba în acest caz despre o linie de produse comercializate de intervenientă.

      33      Rezultă din cele ce precedă că diferențele dintre semne referitoare la prezența cuvântului „therapy” în cadrul mărcii solicitate
         nu sunt de natură să compenseze similitudinile importante dintre semnele în conflict referitoare la prezența mărcii anterioare
         la începutul mărcii solicitate și la poziția distinctivă autonomă pe care o ocupă în cadrul acesteia. În plus, din moment
         ce produsele desemnate de mărcile în conflict sunt identice, este necesar să se concluzioneze că publicul relevant va considera
         că acestea provin, cel puțin, de la întreprinderi legate din punct de vedere economic.

      34      În consecință, trebuie aprobată concluzia camerei de recurs, care figurează la punctul 13 din decizia atacată, potrivit căreia
         există un risc de confuzie între mărcile în conflict.

      35      Este necesar, prin urmare, să se respingă motivul unic, întemeiat pe încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din
         Regulamentul nr. 40/94, și, în consecință, acțiunea.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      36      Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor
         de judecată, conform concluziilor OAPI și ale intervenientei.

      Pentru aceste motive,
      TRIBUNALUL (Camera a cincea)
      declară și hotărăște:
      1)      Respinge acțiunea.
      2)      Obligă L’Oréal SA la plata cheltuielilor de judecată.

               Vilaras

                Prek

                Ciucă

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 25 martie 2009.
      Semnături
      * Limba de procedură: franceza.