title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 1 octombrie 2009. # Minister voor Wonen, Wijken en Integratie împotriva Woningstichting Sint Servatius. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Raad van State - Țările de Jos. # Libera circulație a capitalurilor - Articolul 56 CE - Restricții - Justificări - Politica în domeniul locuințelor - Servicii de interes economic general. # Cauza C-567/07.

text:
      Cauza C‑567/07
      Minister voor Wonen, Wijken en Integratie
      împotriva
      Woningstichting Sint Servatius
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Raad van State)
      „Libera circulație a capitalurilor – Articolul 56 CE – Restricții – Justificări – Politica în domeniul locuințelor – Servicii de interes economic general”
      Sumarul hotărârii
      1.        Libera circulație a capitalurilor – Restricții privind operațiunile imobiliare
      (art. 56 CE)
      2.        Întrebări preliminare – Competența Curții – Limite – Întrebări lipsite în mod evident de pertinență și întrebări ipotetice
            adresate într‑un context care exclude un răspuns util
      [art. 86 alin. (2) CE și art. 234 CE]
      3.        Întrebări preliminare – Admisibilitate – Întrebări adresate fără suficiente precizări cu privire la situația de fapt și la
            cadrul normativ
      (art. 234 CE; Statutul Curții de Justiție, art. 23)
      1.        Articolul 56 CE trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care condiționează exercitarea activităților
         transfrontaliere ale organismelor autorizate în domeniul locuințelor de obținerea autorizației administrative prealabile,
         în măsura în care o astfel de reglementare nu se întemeiază pe criterii obiective, nediscriminatorii și cunoscute în prealabil
         care pot circumscrie suficient exercitarea de către autoritățile naționale a puterii lor de apreciere, aspect care trebuie
         verificat de instanța de trimitere.

      Astfel,  obligația organismelor menționate de a obține o autorizație prealabilă de la ministrul competent pentru a proceda la investiții
         imobiliare în alte state membre decât cel în care au sediul constituie o restricție privind libera circulație a capitalurilor.

      Desigur, unele cerințe legate de politica de locuințe sociale a unui stat membru și de finanțarea acesteia pot să constituie
         motive imperative de interes general și, prin urmare, pot justifica restricția în cauză. Astfel de considerații nu pot fi
         decât consolidate de anumite aspecte specifice ale situației de pe piața națională, precum o penurie structurală a locuințelor
         și o densitate a populației deosebit de ridicată.

      În această privință, un regim de autorizare prealabilă poate, în anumite cazuri, să fie necesar și proporțional cu scopul
         urmărit dacă acesta nu poate fi atins prin măsuri mai puțin restrictive, și anume printr‑un sistem de declarare corespunzător.
         Or, un control prealabil exercitat de administrația competentă ar putea părea un mijloc mai bun chiar pentru a garanta că
         resursele organismelor autorizate sunt destinate să răspundă priorității nevoilor de locuințe în statul membru în cauză ale
         anumitor categorii de populație, în timp ce sistemul de verificare a posteriori ar risca să intervină tardiv, în special atunci când cheltuielile importante au fost deja efectuate și sunt greu de recuperat.

      Cu toate acestea, pentru ca un regim de autorizare administrativă prealabilă să se justifice chiar și atunci când derogă de
         la o libertate fundamentală, acesta trebuie să fie întemeiat pe criterii obiective, nediscriminatorii și cunoscute în mod
         anticipat, care să asigure că regimul respectiv poate să circumscrie suficient exercitarea puterii de apreciere a autorităților
         naționale. Nu aceasta este situația atunci când dispozițiile naționale în cauză supun eliberarea autorizației prealabile de
         către ministrul competent unei singure condiții, și anume cea potrivit căreia proiectul avut în vedere trebuie realizat în
         interesul politicii locuințelor sociale în statul membru respectiv și atunci când, în ceea ce privește problema dacă o asemenea
         condiție este îndeplinită, o astfel de verificare este efectuată de la caz la caz, fără ca aceasta să fie reglementată într‑un
         text normativ și în lipsa oricărui criteriu specific și obiectiv care să permită organismelor implicate să ia cunoștință în
         prealabil de împrejurările în care se admite cererea lor de autorizare și instanțelor care au fost eventual sesizate cu o
         acțiune împotriva refuzului de acordare a autorizației să exercite pe deplin controlul jurisdicțional.

      (a se vedea punctele 24, 30, 33-35, 37 și 39 și dispozitivul)
      2.        Ținând cont de repartizarea competențelor în cadrul procedurii preliminare, instanța națională este singura competentă să
         definească obiectul întrebărilor pe care înțelege să le adreseze Curții, dar este de competența acesteia din urmă, în circumstanțe
         excepționale, să examineze condițiile în care a fost sesizată de instanța națională în vederea verificării propriei competențe.
         Aceasta este situația în special atunci când problema ridicată este pur ipotetică sau când interpretarea unei norme comunitare,
         solicitată de instanța națională, nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale. Astfel, competența
         Curții este exclusă atunci când este evident că dispoziția de drept comunitar supusă interpretării Curții nu poate fi aplicată.

      În această privință, nu este posibilă aplicarea articolului 86 alineatul (2) CE într‑o situație care nu are ca obiect acordarea
         de drepturi speciale sau exclusive unui organism autorizat în materie de locuințe și nici calificarea activităților acestuia
         din urmă drept servicii de interes economic general, ci privește numai legalitatea unei limitări impuse de acest organism,
         sub forma unei obligații de a se supune unei proceduri administrative de autorizare prealabilă.

      (a se vedea punctele 42, 43, 46 și 47)
      3.        Necesitatea de a ajunge la o interpretare a dreptului comunitar care să fie utilă instanței naționale impune definirea de
         către aceasta din urmă a cadrului factual și normativ în care se încadrează întrebările adresate sau cel puțin explicarea
         ipotezelor de fapt pe care se întemeiază aceste întrebări. Este de asemenea important să se indice motivele exacte care au
         determinat instanța națională să reflecteze asupra interpretării dreptului comunitar și să aprecieze ca necesar să adreseze
         întrebări preliminare Curții. În acest context, este indispensabil ca instanța națională să ofere un minim de explicații cu
         privire la motivele care au stat la baza alegerii prevederilor comunitare a căror interpretare o solicită și cu privire la
         legătura pe care o stabilește între aceste prevederi și legislația națională aplicabilă litigiului. Astfel, informațiile furnizate
         în deciziile de trimitere sunt destinate nu numai să permită Curții să dea răspunsuri utile, ci și să ofere guvernelor statelor
         membre, precum și celorlalte părți interesate posibilitatea de a prezenta observații, conform articolului 23 din Statutul
         Curții de Justiție. Revine Curții obligația de a veghea ca această posibilitate să fie asigurată, ținând cont de faptul că,
         în temeiul dispoziției sus‑menționate, numai deciziile de trimitere sunt notificate părților interesate. În plus, cerința
         preciziei în expunerea contextului factual și normativ din acțiunea principală există în special în domeniul concurenței,
         care este caracterizat prin situații complexe de fapt și de drept.

      În consecință, este inadmisibilă întrebarea adresată de o instanță de trimitere care se bazează pe premisa potrivit căreia
         un ajutor de stat ar putea fi acordat, în ipoteza în care nici decizia de trimitere, nici observațiile părților din acțiunea
         principală nu conțin elemente care, eventual, să permită să se stabilească că un astfel de avantaj ar fi fost acordat efectiv,
         acțiunea principală neavând ca obiect condițiile în care un astfel de ajutor ar fi fost sau ar fi putut fi acordat, ci numai
         o problemă total distinctă și independentă.

      (a se vedea punctele 49-55)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      1 octombrie 2009(*)

      „Libera circulație a capitalurilor – Articolul 56 CE – Restricții – Justificări – Politica în domeniul locuințelor – Servicii de interes economic general”
      În cauza C‑567/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Raad van State
         (Țările de Jos), prin decizia din 19 decembrie 2007, primită de Curte la 27 decembrie 2007, în procedura

      Minister voor Wonen, Wijken en Integratie
      împotriva
      Woningstichting Sint Servatius,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann, președinte de cameră, domnii A. Tizzano (raportor), A. Borg Barthet, E. Levits și J.‑J. Kasel,
         judecători,

      avocat general: domnul M. Poiares Maduro,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 19 martie 2009,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Woningstichting Sint Servatius, de M. de Boer, J. de Pree și P. Slot, advocaten;
      –        pentru guvernul olandez, de doamna C. Wissels și de domnul Y. de Vries, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul german, de domnul M. Lumma, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul irlandez, de domnul D. O’Hagan, în calitate de agent, asistat de doamna M. Gray, barrister;
      –        pentru guvernul ungar, de doamnele J. Fazekas, R. Somssich și K. Borvölgyi, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul polonez, de domnii M. Dowgielewicz și P. Kucharski, precum și de doamna K. Majcher, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul suedez, de doamna S. Johannesson, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii E. Traversa, V. Di Bucci, H. van Vliet și A. Nijenhuis, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 56 CE, 58 CE, a articolului 86 alineatul
         (2) CE și a articolelor 87 CE și 88 CE.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Minister voor Wonen, Wijken en Integratie (ministrul locuințelor,
         cartierelor și integrării, denumit în continuare „Minister”), pe de o parte, și Woningstichting Sint Servatius (denumită în
         continuare „Servatius”), pe de altă parte, având ca obiect refuzul din partea Minister de a acorda acesteia din urmă, organism
         autorizat activ în domeniul locuințelor sociale în Țările de Jos, autorizația de a investi într‑un proiect imobiliar la Liège
         (Belgia).

       Cadrul juridic național
      3        Articolul 22 alineatul 2 din Constituția olandeză prevede că „este de competența autorităților să vegheze la promovarea ofertei
         în domeniul locuințelor”. Natura și întinderea acestei misiuni sunt definite în Legea privind locuințele (Woningwet) și în
         Decretul privind gestiunea sectorului locuințelor sociale (Besluit beheer sociale‑huursector, denumit în continuare „BBSH”).

      4        Articolul 70 alineatul 1 din Legea privind locuințele prevede:

      „Asociațiile care au personalitate juridică deplină și fundațiile care au ca obiect desfășurarea unei activități în domeniul
         locuințelor și care nu au ca scop distribuirea dividendelor altfel decât în interes locativ pot fi autorizate prin decret
         regal în calitate de organisme care activează exclusiv în interesul domeniului locuințelor.”

      5        Conform articolului 70 c din legea menționată:

      „Organismele autorizate oferă cu prioritate locuințe persoanelor care, din cauza veniturilor sau din alte cauze, au dificultăți
         în găsirea unei locuințe corespunzătoare. […]”

      6        Articolul 70 d din aceeași lege prevede:

      „1.      Organismele autorizate se află sub controlul ministrului responsabil, conform articolului 71 a alineatul 1 initio și litera b).

      2.      Prevederi suplimentare vor fi adoptate în materie de control prin regulamentul administrației publice sau în temeiul unui
         astfel de regulament. […]”

      7        Articolul 120 a alineatul 1 din Legea privind locuințele are următorul cuprins:

      „Prin regulamentul administrației publice sau în temeiul unui astfel de regulament, se poate prevedea că ministrul responsabil
         poate, cu titlu experimental, să deroge temporar sau să autorizeze o derogare de la dispozițiile prevăzute într‑un regulament
         de administrare publică sau în temeiul unui astfel de regulament.”

      8        Conform articolului 9 din BBSH, modificările statutului unui organism autorizat, inclusiv modificările privind zona geografică
         de activitate a acestuia, trebuie aprobate de ministrul competent.

      9        Articolul 11 alineatul 1 din BBSH prevede că „[o]rganismul autorizat nu își desfășoară activitatea decât în domeniul locuințelor”.

      10      În sfârșit, articolul 49 alineatul 1 din BBSH prevede:

      „Ministrul responsabil poate deroga sau poate autoriza derogări de la prezentul decret în favoarea unor măsuri experimentale
         care, în opinia sa, sunt în interesul politicii locuințelor.”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      11      Servatius este un organism autorizat în sensul articolului 70 alineatul 1 din Legea privind locuințele. Potrivit statutului
         său, obiectul său social constă exclusiv în desfășurarea activității în domeniul locuințelor, iar domeniul de activitate se
         limitează la anumite comune olandeze. Servatius este acționar unic și administrator unic al holdingului Servatius Holding
         Maastricht BV.

      12      În vederea realizării de construcții de locuințe în orașul Liège, situat la 30 de kilometri de frontiera olandeză, Servatius
         a constituit, prin intermediul Servatius Holding Maastricht BV, două societăți de drept belgian și a solicitat ministrului
         olandez competent să îi acorde o autorizație cu titlu experimental, în temeiul articolului 120 a din Legea privind locuințele
         și al articolului 49 din BBSH. Acest proiect privea un ansamblu format din locuințe destinate vânzării și închirierii, din
         locuri de parcare și din spații comerciale.

      13      Pentru a finanța acest proiect, Servatius a dat spre împrumut o sumă de bani, cu o dobândă de 1,5 %, uneia dintre filialele
         sale belgiene, după ce ea însăși, în calitate de organism autorizat în Țările de Jos, a luat un împrumut în condiții deosebit
         de favorabile.

      14      Prin decizia din 5 decembrie 2002, Minister a refuzat să autorizeze proiectul Servatius pentru motivul situării acestuia în
         Belgia. Conform Minister, Servatius nu a demonstrat că proiectul amintit ar fi util pieței olandeze a locuințelor și, în special,
         persoanelor care caută o locuință în regiunea Maastricht (Țările de Jos). Prin urmare, proiectul de construcții Servatius
         nu a obținut statutul de proiect experimental în sensul articolului 120 a din Legea privind locuințele și al articolului 49
         din BBSH, care i‑ar fi permis realizarea construcției respective în Belgia.

      15      Prin decizia din 29 decembrie 2003, Minister a declarat neîntemeiată reclamația formulată de Servatius împotriva deciziei
         de respingere a autorizației proiectului de construcție al acesteia din urmă.

      16      Prin hotărârea din 19 mai 2006, Rechtbank Maastricht (Tribunalul Districtual din Maastricht) a declarat întemeiată acțiunea
         formulată de Servatius împotriva deciziei de respingere și, după ce a anulat această decizie, a trimis cauza la Minister și
         a dispus ca acesta să adopte o nouă decizie în urma reclamației formulate de Servatius.

      17      La 29 iunie 2006, Minister a atacat această hotărâre la instanța de trimitere.

      18      Având îndoieli în legătură cu interpretarea articolelor 56 CE, 58 CE, a articolului 86 alineatul (2) CE și a articolelor 87
         CE și 88 CE, Raad van State a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Reprezintă o restricție privind libera circulație a capitalurilor în sensul articolului 56 CE faptul că nu poate desfășura
         nicio activitate transfrontalieră în lipsa unei autorizări prealabile a ministrului o întreprindere care a fost autorizată
         prin lege să promoveze interesele legate de locuințele sociale din Țările de Jos, ce poate folosi în acest scop fonduri publice,
         întreprindere care, conform prevederilor legale, nu poate să își desfășoare activitatea decât în interesul acestora și a cărei
         activitate se realizează în principiu în Țările de Jos («organism autorizat»)?

      2)      a)     Interesul unui stat membru în materia locuințelor sociale poate fi considerat motiv de ordine publică în sensul articolului
         58 CE?

      b)      Interesul unui stat membru în materia locuințelor sociale poate fi considerat motiv imperativ de interes general recunoscut
         în jurisprudența Curții?

      c)      Mai precis, interesul pe care îl prezintă eficiența politicii unui stat membru în domeniul locuințelor sociale, precum și
         finanțarea acesteia poate fi considerat un motiv de ordine publică în sensul articolului 58 CE sau un motiv imperativ de interes
         general recunoscut în jurisprudența Curții?

      3)      a)     Presupunând că acea cerință a unei autorizări prealabile impuse unui organism autorizat în sensul întrebării 1) reprezintă
         o restricție pentru care există un motiv de justificare precum cele la care se referă întrebările 2a), 2b) și 2c), această
         cerință este necesară și proporțională?

      b)      Un stat membru dispune, în cazul în care se prevalează de acest motiv de justificare, de o competență discreționară extinsă
         pentru a determina sfera interesului general în cauză și modalitatea în care acesta trebuie protejat? Pe de altă parte, este
         determinant în acest sens și faptul că, în ceea ce o privește, Comunitatea [Europeană] nu are decât o competență limitată
         sau nu are competență în domeniul locuințelor?

      4)      a)     Poate un stat membru, pentru a justifica o restricție privind libera circulație a capitalurilor, să invoce, în afară de motivele
         imperative de interes general menționate la articolul 58 CE și recunoscute în jurisprudența Curții sau împreună cu aceste
         motive imperative, articolul 86 alineatul (2) CE, în cazul în care se acordă drepturi speciale întreprinderilor vizate și
         li se încredințează gestionarea unor servicii de interes economic general?

      b)      Interesele generale menționate la articolul 58 CE și motivele imperative de interes general recunoscute în jurisprudența Curții
         au același conținut precum interesul economic general vizat de articolul 86 alineatul (2) CE?

      c)      Invocarea articolului 86 alineatul (2) CE de către statul membru interesat, care susține că întreprinderile vizate, cărora
         le‑au fost acordate drepturi speciale, desfășoară misiuni de interes economic general, reprezintă un avantaj în raport cu
         invocarea intereselor generale în sensul articolului 58 CE și a motivelor imperative de interes general recunoscute în jurisprudența
         Curții?

      5)      a)     Întreprinderi precum organismele autorizate menționate la întrebarea 1), care, pe de o parte, trebuie să folosească tot capitalul
         lor în interesul domeniului locuințelor, dar care, pe de altă parte, desfășoară și activități comerciale în sprijinul acestuia,
         pot fi considerate, în privința unei părți sau a totalității activităților lor, întreprinderi care gestionează servicii de
         interes economic general în sensul articolului 86 alineatul (2) CE?

      b)      Pentru a primi un răspuns afirmativ la întrebarea 5a), este necesar ca întreprinderile respective să aibă o contabilitate
         distinctă pe baza căreia să se poată stabili în mod indubitabil care sunt cheltuielile și veniturile care se raportează la
         activitățile lor sociale și care sunt cele care se raportează la activitățile comerciale și ca această obligație să fie consacrată
         într‑o dispoziție legală națională? În această privință, trebuie să se garanteze faptul că mijloacele financiare provenite
         de la un stat membru sunt destinate în mod exclusiv activităților sociale și desfășurării acestora?

      6)      a)     Dacă un organism autorizat menționat la întrebarea 1) poate fi considerat, în privința unei părți sau a totalității activității
         sale, o întreprindere care gestionează servicii de interes economic general în sensul articolului 86 alineatul (2) CE, gestionarea
         acestor servicii poate justifica faptul de a impune organismului autorizat o restricție privind libera circulație a capitalurilor
         în sensul articolului 56 CE?

      b)      Un stat membru dispune, în cazul în care se prevalează de această justificare, de o largă putere de apreciere pentru a stabili
         sfera interesului economic general și modalitatea în care trebuie protejat acest interes? Faptul că, în domeniul locuințelor
         sociale, Comunitatea nu dispune decât o competență limitată sau nu are competență este un element determinant în această privință?

      7)      a)     Faptul că un stat membru pune la dispoziția anumitor întreprinderi vizate de articolul 86 alineatul (2) CE mijloace financiare
         impune ca activitatea acestora să fie delimitată din punct de vedere teritorial pentru a evita ca aceste mijloace financiare
         să poată constitui un ajutor de stat ilegal, iar întreprinderile să aibă posibilitatea, utilizând aceste mijloace într‑un
         alt stat membru, să concureze întreprinderi din acest alt stat membru, în condiții care nu sunt conforme pieței?

      b)      Un stat membru, în speță Țările de Jos, poate impune organismelor autorizate menționate la întrebarea 1), care urmăresc să
         realizeze activități de natură socială și comercială în domeniul construcțiilor de locuințe într‑un alt stat membru, cerința
         unei autorizări prealabile dacă, în primul stat membru, nu există încă o obligație legală de a stabili o distincție între
         aceste două tipuri de activități? În astfel de cazuri, cerința unei autorizări prealabile este o măsură necesară și proporțională
         pentru a se asigura respectarea articolelor 87 CE și 88 CE?”

       Cu privire la prima, la a doua și la a treia întrebare
      19      Prin intermediul primelor trei întrebări preliminare, care trebuie să fie examinate împreună, instanța de trimitere solicită,
         în esență, să se stabilească dacă faptul că un stat membru impune ca un organism precum Servatius, care este autorizat în
         sensul articolului 70 alineatul 1 din Legea privind locuințele, în calitate de organism care exercită o activitate în domeniul
         locuințelor, să obțină o autorizație prealabilă pentru realizarea unor investiții în domeniul construcțiilor într‑un alt stat
         membru constituie o restricție privind libera circulație a capitalurilor în sensul articolului 56 CE. În cazul unui răspuns
         afirmativ la această întrebare, instanța menționată dorește să se stabilească, pe de o parte, dacă acest tip de restricție
         poate fi justificată prin motive ce țin de interesele politicii locuințelor în statul membru respectiv, precum și de finanțarea
         unei astfel de politici, pe baza unei derogări exprese permise de articolul 58 CE sau a unui motiv imperativ de interes general
         admis în jurisprudența Curții și, pe de altă parte, dacă o asemenea restricție este o măsură necesară și proporțională cu
         realizarea scopului urmărit.

      20      Pentru a răspunde la aceste întrebări, trebuie reamintit cu titlu introductiv că, potrivit unei jurisprudențe constante, mișcările
         de capital cuprind operațiunile prin care nerezidenții efectuează investiții imobiliare pe teritoriul unui stat membru, astfel
         cum rezultă din nomenclatorul mișcărilor de capital ce figurează în anexa I la Directiva 88/361/CEE a Consiliului din 24 iunie
         1988 pentru punerea în aplicare a articolului 67 din Tratat[ul CE, articol abrogat prin Tratatul de la Amsterdam] (JO L 178,
         p. 5, Ediție specială, 10/vol. 1, p. 10). Acest nomenclator își păstrează valoarea explicativă pentru a defini noțiunea de
         mișcări de capital (a se vedea Hotărârea din 25 ianuarie 2007, Festersen, C‑370/05, Rec., p. I‑1129, punctul 23 și jurisprudența
         citată). Cu alte cuvinte, dreptul de a dobândi, de a exploata și de a înstrăina bunuri imobiliare pe teritoriul unui alt stat
         membru generează, atunci când este exercitat, mișcări de capital (a se vedea printre altele Hotărârea din 5 martie 2002, Reisch
         și alții, C‑515/99, C‑519/99-C‑524/99 și C‑526/99-C‑540/99, Rec., p. I‑2157, punctul 29, precum și Hotărârea Festersen, citată
         anterior, punctul 22).

      21      În consecință, după cum a stabilit anterior Curtea, măsurile interzise prin articolul 56 alineatul (1) CE, fiind restricții
         privind libera circulație a capitalurilor, le includ pe cele de natură să descurajeze rezidenții statului membru respectiv
         să facă investiții în alte state (a se vedea în acest sens Hotărârea Festersen, citată anterior, punctul 24).

      22      Aceasta este situația, inclusiv a măsurilor naționale care condiționează investițiile imobiliare de o procedură de autorizare
         prealabilă care afectează astfel, prin chiar obiectul lor, libera circulație a capitalurilor (a se vedea în acest sens Hotărârea
         din 1 iunie 1999, Konle, C‑302/97, Rec., p. I‑3099, punctul 39, precum și Hotărârea Reisch și alții, citată anterior, punctul
         32).

      23      În acțiunea principală, este cert că, în temeiul dispozițiilor naționale în cauză, organismele autorizate olandeze trebuie
         să supună proiectele lor de investiții imobiliare transfrontaliere unei proceduri administrative de autorizare prealabilă,
         în cadrul căreia le revine sarcina de a demonstra că investițiile respective sunt realizate în interesul politicii locuințelor
         în Țările de Jos.

      24      În aceste condiții, trebuie să se concluzioneze că obligația unor astfel de organisme de a obține o autorizație prealabilă
         de la ministrul competent pentru a proceda la investiții imobiliare în alte state membre decât cel în care își au sediul constituie
         o restricție privind libera circulație a capitalurilor.

      25      Cu toate acestea, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, măsuri naționale care restricționează libera
         circulație a capitalurilor pot fi justificate prin motivele menționate la articolul 58 CE sau prin motive imperative ce țin
         de interesul general, cu condiția ca acestea să poată garanta realizarea obiectivului urmărit de statele membre și să nu depășească
         ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia (a se vedea Hotărârea din 23 octombrie 2007, Comisia/Germania, C‑112/05, Rec.,
         p. I‑8995, punctele 72, precum și 73 și jurisprudența citată).

      26      În cauza principală, guvernul olandez susține că regimul autorizației prealabile în cauză ar fi justificat prin cerințe legate
         de politica locuințelor a acestui stat membru și de finanțarea acesteia, prin motive de ordine publică în sensul articolului
         58 CE, precum și printr‑un motiv imperativ de interes general admis în jurisprudența Curții.

      27      Astfel, un asemenea sistem ar viza să garanteze că organismele autorizate investesc, conform statutului lor, în proiecte ce
         țin de sectorul locuințelor sociale în Țările de Jos, în special în vederea asigurării unei oferte de locuințe suficiente
         unor persoane cu un venit redus sau altor categorii defavorizate ale populației. S‑ar viza de asemenea evitarea faptului ca
         facilitățile financiare de care beneficiază aceste organisme pe baza misiunii lor statutare să fie deturnate spre alte activități
         economice, punând astfel în pericol eficacitatea și finanțarea politicii menționate a locuințelor.

      28      Or, în ceea ce privește în primul rând derogările permise de articolul 58 CE, este suficient să se constate că, admițând chiar
         că necesitatea ca un stat membru să promoveze locuințele sociale poate constitui un interes fundamental al societății, ordinea
         publică nu ar putea fi invocată în speță, în măsura în care ipotetica nerespectare a obligațiilor statutare care incumbă organismelor
         autorizate, precum și eventuala deturnare a fondurilor pe care le primesc către activități nesociale nu ar reprezenta totuși
         o atingere reală și suficient de gravă care afectează un interes fundamental (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 martie
         2000, Église de scientologie, C‑54/99, Rec., p. I‑1335, punctul 17 și jurisprudența citată).

      29      În continuare, în ceea ce privește justificările întemeiate pe motive imperative de interes general, trebuie reamintit că
         anterior Curtea a admis că reglementările naționale pot restrânge libertatea de circulație a capitalurilor în considerarea
         unor obiective ce țin de lupta împotriva presiunii funciare sau de menținerea în scopul amenajării teritoriului a unei populații
         permanente în mediul rural (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Konle, punctul 40, Reisch și alții, punctul
         34, precum și Festersen, punctele 27 și 28).

      30      În consecință, trebuie să se considere, prin analogie, că acele cerințe legate de politica de locuințe sociale a unui stat
         membru și de finanțarea acesteia pot de asemenea să constituie motive imperative de interes general și, prin urmare, pot justifica
         restricții precum cele stabilite în reglementarea națională în cauză în acțiunea principală. După cum a arătat în mod just
         guvernul olandez, astfel de considerații nu pot fi decât consolidate de anumite aspecte specifice ale situației de pe piața
         națională în cauză în litigiul principal, precum o penurie structurală a locuințelor și o densitate a populației deosebit
         de ridicată.

      31      Pe de altă parte, după cum susține în mod just guvernul menționat, Curtea a avut anterior ocazia să admită că riscul de a
         aduce o atingere gravă echilibrului financiar ar putea constitui de asemenea un motiv imperativ de interes general de natură
         să justifice restricții privind libera circulație (a se vedea, prin analogie, în legătură cu sistemul de asigurări sociale,
         Hotărârea din 16 mai 2006, Watts, C‑372/04, Rec., p. I‑4325, punctul 103 și jurisprudența citată).

      32      Așadar, este important să se verifice dacă obligația unui organism autorizat de a se supune unei proceduri administrative
         de autorizare prealabilă înainte de a putea realiza un proiect imobiliar într‑un alt stat membru decât cel în care își are
         sediul acest organism constituie o măsură necesară și corespunzătoare pentru realizarea obiectivelor vizate la punctele 26
         și 27 din prezenta hotărâre.

      33      În această privință, trebuie amintit că un regim de autorizare prealabilă poate, în anumite cazuri, să fie necesar și proporțional
         cu scopul urmărit dacă acesta nu poate fi atins prin măsuri mai puțin restrictive, și anume printr‑un sistem de declarare
         corespunzător (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 decembrie 1995, Sanz de Lera și alții, C‑163/94, C‑165/94 și C‑250/94,
         Rec., p. I‑4821, punctele 23-28, Hotărârea Konle, citată anterior, punctul 44, precum și Hotărârea din 20 februarie 2001,
         Analir și alții, C‑205/99, Rec., p. I‑1271, punctul 35).

      34      Or, nu ar fi exclus ca situația să fie similară în cadrul unei politici a locuințelor ce urmărește obiective precum cele stabilite
         în Legea privind locuințele și în BBSH. Astfel, un control prealabil exercitat de administrația competentă ar putea părea
         un mijloc mai bun chiar pentru a garanta că resursele organismelor autorizate sunt destinate să răspundă priorității nevoilor
         de locuințe în Țările de Jos ale anumitor categorii de populație, în timp ce sistemul de verificare a posteriori ar risca să intervină tardiv, în special atunci când cheltuielile importante au fost deja efectuate și sunt greu de recuperat.

      35      Cu toate acestea, Curtea a stabilit de asemenea, în numeroase rânduri, că un regim de autorizare administrativă prealabilă
         nu poate legitima un comportament discreționar din partea autorităților naționale, de natură să priveze de efectul lor util
         dispozițiile comunitare, în special pe cele referitoare la o libertate fundamentală precum cea în cauză în acțiunea principală.
         Așadar, pentru ca regimul autorizației administrative prealabile să se justifice chiar și atunci când derogă de la o astfel
         de libertate fundamentală, acesta trebuie să fie întemeiat pe criterii obiective, nediscriminatorii și cunoscute în mod anticipat,
         care să asigure că regimul respectiv poate să circumscrie suficient exercitarea puterii de apreciere a autorităților naționale
         (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 martie 2009, Hartlauer, C‑169/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 64 și
         jurisprudența citată).

      36      Or, nu se poate exclude, în lumina elementelor conținute în dosarul supus Curții, că dispozițiile Legii privind locuințele
         și ale BBSH în cauză în acțiunea principală nu răspund pe deplin unor astfel de cerințe.

      37      În această privință, pe de o parte, în special din răspunsul guvernului olandez la întrebările scrise adresate de Curte rezultă
         că dispozițiile naționale menționate supun eliberarea autorizației prealabile de către ministrul competent unei singure condiții,
         și anume cea potrivit căreia proiectul avut în vedere trebuie realizat în interesul politicii locuințelor sociale în Țările
         de Jos, după cum impune articolul 49 alineatul 1 din BBSH. Pe de altă parte, în ceea ce privește problema dacă o asemenea
         condiție este îndeplinită, se pare că o astfel de verificare a fost efectuată de la caz la caz, fără ca aceasta să fie reglementată
         într‑un text normativ și în lipsa oricărui criteriu specific și obiectiv care să permită organismelor implicate să ia cunoștință
         în prealabil de împrejurările în care se admite cererea lor de autorizare și instanțelor care au fost eventual sesizate cu
         o acțiune împotriva refuzului de acordare a autorizației să exercite pe deplin controlul jurisdicțional.

      38      În aceste condiții, sub rezerva unei verificări care trebuie efectuată de instanța de trimitere a unor astfel de elemente
         în lumina unor criterii identificate în jurisprudența amintită la punctul 35 din prezenta hotărâre, ar putea să se considere
         că regimul autorizației administrative prealabile în cauză în acțiunea principală nu se întemeiază pe condiții care ar putea
         să circumscrie suficient exercitarea de către autoritățile naționale a puterii lor de apreciere și, prin urmare, să justifice
         o derogare de la libera circulație a capitalurilor.

      39      Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la primele trei întrebări că articolul 56 CE trebuie interpretat
         în sensul că se opune unei reglementări naționale, precum cea în cauză în acțiunea principală, care condiționează exercitarea
         activităților transfrontaliere ale organismelor autorizate în domeniul locuințelor, în sensul articolului 70 alineatul 1 din
         Legea privind locuințele, de obținerea unei autorizații administrative prealabile, în măsura în care o astfel de reglementare
         nu se întemeiază pe criterii obiective, nediscriminatorii și cunoscute în prealabil care pot circumscrie suficient exercitarea
         de către autoritățile naționale a puterii lor de apreciere, aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere.

       Cu privire la a patra și la a șasea întrebare preliminară
      40      Prin intermediul celei de a patra și al celei de a șasea întrebări formulate, care trebuie examinate împreună, instanța de
         trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, pentru a justifica o măsură de restrângere a liberei circulații a capitalurilor
         impusă întreprinderilor care gestionează servicii de interes economic general și cărora le‑au fost acordate drepturi speciale,
         un stat membru poate invoca articolul 86 alineatul (2) CE.

      41      În cadrul acestei problematici, instanța respectivă solicită să se stabilească, pe de o parte, dacă, întrucât exercită și
         activități comerciale în domeniul locuințelor, întreprinderi precum Servatius pot fi considerate, în privința unei părți sau
         a totalității activităților lor, întreprinderi care gestionează servicii de interes economic general în sensul articolului
         86 alineatul (2) CE și dacă, în acest scop, este necesar ca întreprinderea implicată să țină o contabilitate distinctă pe
         baza căreia să se poată stabili în mod indubitabil care sunt cheltuielile și veniturile care se raportează la activitățile
         lor sociale și care sunt cele care se raportează la activitățile comerciale. Pe de altă parte, instanța de trimitere solicită
         să se stabilească întinderea puterii de apreciere de care dispun statele membre pentru a determina sfera interesului economic
         general în sensul dispoziției menționate și în legătură cu modalitățile de apărare a unui astfel de interes.

      42      În această privință, trebuie amintit de la bun început că, ținând cont de repartizarea competențelor în cadrul procedurii
         preliminare, deși instanța națională este singura competentă să definească obiectul întrebărilor pe care înțelege să le adreseze
         Curții, este totuși de competența acesteia din urmă, în circumstanțe excepționale, să examineze condițiile în care a fost
         sesizată de instanța națională în vederea verificării propriei competențe.

      43      Aceasta este situația în special atunci când problema ridicată este pur ipotetică sau când interpretarea unei norme comunitare,
         solicitată de instanța națională, nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale (a se vedea în acest
         sens Hotărârea din 15 decembrie 1995, Bosman, C‑415/93, Rec., p. I‑4921, punctul 61, Hotărârea din 15 iunie 2006, Acereda
         Herrera, C‑466/04, Rec., p. I‑5341, punctul 48, și Hotărârea din 31 ianuarie 2008, Centro Europa 7, C‑380/05, Rec., p. I‑349,
         punctul 53). Astfel, Curtea a exclus competența sa atunci când este evident că dispoziția de drept comunitar supusă interpretării
         Curții nu poate fi aplicată (Hotărârea din 5 decembrie 1996, Reisdorf, C‑85/95, Rec. p. I‑6257, punctul 16 și jurisprudența
         citată).

      44      Or, trebuie subliniat că rezultă din coroborarea alineatelor (1) și (2) ale articolului 86 CE că alineatul (2) al acestuia
         poate fi invocat pentru a justifica acordarea de către un stat membru a anumitor drepturi speciale sau exclusive contrare
         dispozițiilor tratatului unei întreprinderi însărcinate cu administrarea serviciilor de interes economic general, în măsura
         în care îndeplinirea misiunii specifice care i‑a fost încredințată acesteia nu poate fi asigurată decât prin acordarea unor
         astfel de drepturi și atât timp cât dezvoltarea schimburilor nu este afectată într‑o măsură contrară interesului Comunității
         (Hotărârea din 17 mai 2001, TNT Traco, C‑340/99, Rec., p. I‑4109, punctul 52, și Hotărârea din 18 decembrie 2007, Asociación
         Profesional de Empresas de Reparto y Manipulado de Correspondencia, C‑220/06, Rec., p. I‑12175, punctul 78).

      45      În speță, trebuie să se constate totuși că nu acesta este obiectul regimului de autorizare prealabilă prevăzut de reglementarea
         națională în cauză în acțiunea principală.

      46      Astfel, litigiul menționat nu are ca obiect acordarea de drepturi speciale sau exclusive către Servatius și nici calificarea
         activităților acesteia din urmă drept servicii de interes economic general, ci privește numai legalitatea unei limitări impuse
         de acest organism, sub forma unei obligații de a se supune unei proceduri administrative de autorizare prealabilă.

      47      În consecință, nu trebuie să se răspundă la a patra și la a șasea întrebare adresate de instanța de trimitere, privind interpretarea
         articolului 86 alineatul (2) CE, nefiind posibilă aplicarea acestei dispoziții într‑o situație precum cea din acțiunea principală.

       Cu privire la a șaptea întrebare
      48      Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească, pe de o parte, dacă, atunci
         când un stat membru furnizează mijloace financiare unor întreprinderi care gestionează servicii de interes economic general,
         este necesară delimitarea din punct de vedere teritorial a activităților acestor întreprinderi pentru a evita ca aceste mijloace
         financiare să poată constitui un ajutor de stat ilegal, cu încălcarea articolului 87 CE, și ca întreprinderile respective
         să afecteze condițiile concurenței utilizând aceste fonduri într‑un alt stat membru. Pe de altă parte, instanța menționată
         solicită să se stabilească dacă faptul că un stat membru, în care nu există încă o obligație legală de a stabili o distincție
         între activitățile de natură comercială și cele de natură socială, impune ca organismele autorizate care urmăresc să își desfășoare
         activitatea în alt stat membru să obțină o autorizație prealabilă constituie o măsură necesară și proporțională pentru a se
         asigura respectarea articolelor 87 CE și 88 CE.

      49      După cum s‑a amintit la punctele 42 și 43 din prezenta hotărâre, prezumția de pertinență a întrebărilor adresate cu titlu
         preliminar de instanțele naționale nu poate fi înlăturată decât în cazuri excepționale. Astfel, întrucât întrebările adresate
         se referă la interpretarea dreptului comunitar, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe.

      50      Cu toate acestea, dintr‑o jurisprudență constantă reiese că necesitatea de a ajunge la o interpretare a dreptului comunitar
         care să fie utilă instanței naționale impune definirea de către aceasta din urmă a cadrului factual și normativ în care se
         încadrează întrebările adresate sau cel puțin explicarea ipotezelor de fapt pe care se întemeiază aceste întrebări (Hotărârea
         din 26 ianuarie 1993, Telemarsicabruzzo și alții, C‑320/90-C‑322/90, Rec., p. I‑393, punctul 6, și Hotărârea din 7 septembrie
         2006, N, C‑470/04, Rec., p. I‑7409, punctul 69, precum și Ordonanța din 9 aprilie 2008, RAI, C‑305/07, Rec., p. I‑55, punctul
         16).

      51      Este de asemenea important să se indice motivele exacte care au determinat instanța națională să reflecteze asupra interpretării
         dreptului comunitar și să aprecieze ca necesar să adreseze întrebări preliminare Curții. În acest context, este indispensabil
         ca instanța națională să ofere un minim de explicații cu privire la motivele care au stat la baza alegerii prevederilor comunitare
         a căror interpretare o solicită și cu privire la legătura pe care o stabilește între aceste prevederi și legislația națională
         aplicabilă litigiului (Hotărârea din 6 decembrie 2005, ABNA și alții, C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 și C‑194/04, Rec., p. I‑10423,
         punctul 46, Hotărârea din 6 martie 2007, Placanica și alții, C‑338/04, C‑359/04 și C‑360/04, Rec., p. I‑1891, punctul 34,
         precum și Hotărârea Centro Europa 7, citată anterior, punctul 54).

      52      Astfel, informațiile furnizate în deciziile de trimitere sunt destinate nu numai să permită Curții să dea răspunsuri utile,
         ci și să ofere guvernelor statelor membre, precum și celorlalte părți interesate posibilitatea de a prezenta observații, conform
         articolului 23 din Statutul Curții de Justiție. Revine Curții obligația de a veghea ca această posibilitate să fie asigurată,
         ținând cont de faptul că, în temeiul dispoziției sus‑menționate, numai deciziile de trimitere sunt notificate părților interesate
         (a se vedea Hotărârea din 1 aprilie 1982, Holdijk și alții, 141/81-143/81, Rec., p. 1299, punctul 6, precum și Ordonanța din
         28 iunie 2000, Laguillaumie, C‑116/00, Rec., p. I‑4979, punctul 14).

      53      În plus, trebuie adăugat că cerința preciziei în expunerea contextului factual și normativ din acțiunea principală există
         în special în domeniul concurenței, care este caracterizat prin situații complexe de fapt și de drept (a se vedea în acest
         sens Hotărârea din 23 noiembrie 2006, Asnef-Équifax și Administración del Estado, C‑238/05, Rec., p. I‑11125, punctul 23,
         precum și Ordonanța RAI, citată anterior, punctul 18).

      54      Or, în speță, trebuie să se constate că a șaptea întrebare se bazează pe premisa, potrivit căreia, în acțiunea principală,
         un ajutor de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE ar putea fi acordat în beneficiul Servatius în ipoteza în care
         aceasta din urmă ar utiliza aceste resurse publice pentru realizarea unui proiect viitor. Totuși, nici decizia de trimitere,
         nici observațiile părților din acțiunea principală nu conțin elemente care, eventual, să permită să se stabilească că un astfel
         de avantaj ar fi fost acordat efectiv în cadrul operațiunii imobiliare în cauză în acțiunea principală, care nu a fost, de
         altfel, realizată din cauză că Servatius nu a obținut autorizația prealabilă necesară.

      55      În plus, trebuie subliniat că acțiunea principală nu are ca obiect condițiile în care un astfel de ajutor ar fi fost sau ar
         fi putut fi acordat în beneficiul Servatius, ci numai o problemă total distinctă și independentă, și anume contestarea de
         către acest organism a legalității respingerii cererii sale de autorizare prealabilă formulate în vederea realizării unui
         proiect imobiliar în afara teritoriului olandez.

      56      În consecință, trebuie să se considere că a șaptea întrebare adresată de instanța de trimitere este inadmisibilă.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      57      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      Articolul 56 CE trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale, precum cea în cauză în acțiunea principală,
            care condiționează exercitarea activităților transfrontaliere ale organismelor autorizate în domeniul locuințelor, în sensul
            articolului 70 alineatul 1 din Legea privind locuințele (Woningwet) de obținerea autorizației administrative prealabile, în
            măsura în care o astfel de reglementare nu se întemeiază pe criterii obiective, nediscriminatorii și cunoscute în prealabil
            care pot circumscrie suficient exercitarea de către autoritățile naționale a puterii lor de apreciere, aspect care trebuie
            verificat de instanța de trimitere.
      Semnături
      * Limba de procedură: olandeza.


Hotărârea Tribunalului (camera a patra) din 6 septembrie 2013. # Iran Insurance Company împotriva Consiliului Uniunii Europene. # Cauza T-12/11.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 1 decembrie 2005.#Ewald Burtscher împotriva Josef Stauderer.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Oberster Gerichtshof - Austria.#Articol 56 CE.#Cauza C-213/04.


title: Hotărârea Curții (Camera a doua) din 23 decembrie 2015.#Scotch Whisky Association și alții împotriva Lord Advocate și Advocate General for Scotland.#Cerere de decizie preliminară formulată de Court of Session (Scotland).#Trimitere preliminară – Organizarea comună a piețelor produselor agricole – Regulamentul (UE) nr. 1308/2013 ‐ Libera circulație a mărfurilor – Articolul 34 TFUE – Restricții cantitative – Măsuri cu efect echivalent – Preț minim al băuturilor alcoolice calculat pe baza cantității de alcool din produs – Justificare – Articolul 36 TFUE ‐ Protecția sănătății și a vieții persoanelor – Apreciere de către instanța națională.#Cauza C-333/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      23 decembrie 2015 (
            *
         )
      „Trimitere preliminară — Organizarea comună a piețelor produselor agricole — Regulamentul (UE) nr. 1308/2013 — Libera circulație a mărfurilor — Articolul 34 TFUE — Restricții cantitative — Măsuri cu efect echivalent — Preț minim al băuturilor alcoolice calculat pe baza cantității de alcool din produs — Justificare — Articolul 36 TFUE — Protecția sănătății și a vieții persoanelor — Apreciere de către instanța națională”
      În cauza C‑333/14,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Court of Session (Scotland) [Curtea de Sesiune (Scoția), Regatul Unit], prin decizia din 3 iulie 2014, primită de Curte la 8 iulie 2014, în procedura

         Scotch Whisky Association,

         spiritsEUROPE,

         Comité de la Communauté économique européenne des Industries et du Commerce des Vins, Vins aromatisés, Vins mousseux, Vins de liqueur et autres Produits de la Vigne (CEEV)

      împotriva

         Lord Advocate,

         Advocate General for Scotland,

      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din doamna R. Silva de Lapuerta, preşedintele Camerei întâi, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a doua, și domnii J. L. da Cruz Vilaça, A. Arabadjiev, C. Lycourgos (raportor) și J.‑C. Bonichot, judecători,
      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 6 mai 2015,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Scotch Whisky Association, spiritsEUROPE și Comité de la Communauté économique européenne des Industries et du Commerce des Vins, Vins aromatisés, Vins mousseux, Vins de liqueur et autres Produits de la Vigne (CEEV), de C. Livingstone, advocate, de G. McKinlay, Rechtsanwalt, de A. O’Neill, QC, de J. Holmes și de M. Ross, barristers;

               —

               pentru Lord Advocate, de S. Bathgate, în calitate de agent, asistată de C. Pang și de L. Irvine, advocates, și de G. Moynihan, QC;

               —

               pentru guvernul Regatului Unit, de C. R. Brodie, de S. Behzadi‑Spencer și de M. Holt, în calitate de agenți, asistați de A. Carmichael, barrister;

               —

               pentru guvernul bulgar, de E. Petranova și de D. Drambozova, în calitate de agenți;

               —

               pentru Irlanda, de E. Creedon, de A. Joyce și de B. Counihan, în calitate de agenți, asistați de B. Doherty, barrister;

               —

               pentru guvernul spaniol, de A. Rubio González, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul olandez, de M. Bulterman și de M. Gijzen, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul polonez, de B. Majczyna, de M. Szwarc, de M. Załęska și de D. Lutostańska, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul portughez, de A. Gameiro și de L. Inez Fernandes, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul finlandez, de H. Leppo, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul suedez, de A. Falk, de C. Meyer‑Seitz, de U. Persson, de N. Otte Widgren, de E. Karlsson și de L. Swedenborg, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul norvegian, de K. Nordland Hansen și de M. Schei, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de B. Eggers și de G. Wilms, în calitate de agenți;

               —

               pentru Autoritatea AELS de Supraveghere, de J. T. Kaasin, de M. Moustakali și de A. Lewis, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 3 septembrie 2015,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea Regulamentului (UE) nr. 1308/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 decembrie 2013 de instituire a unei organizări comune a piețelor produselor agricole și de abrogare a Regulamentelor (CEE) nr. 922/72, (CEE) nr. 234/79, (CE) nr. 1037/2001 și (CE) nr. 1234/2007 ale Consiliului (JO L 347, p. 671, denumit în continuare „Regulamentul «OCP unică»”), precum și a articolelor 34 TFUE și 36 TFUE.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Scotch Whisky Association, spiritsEUROPE și Comité de la Communauté économique européenne des Industries et du Commerce des Vins, Vins aromatisés, Vins mousseux, Vins de liqueur et autres Produits de la Vigne (CEEV), pe de o parte, și Lord Advocate și Advocate General for Scotland, pe de altă parte, în legătură cu validitatea legii naționale și a proiectului de decret referitoare la impunerea unui preț minim pe unitate de alcool (denumit în continuare „MPU”) pentru vânzarea cu amănuntul a băuturilor alcoolice în Scoția.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Considerentele (15), (43), (172) și (174) ale Regulamentului „OCP unică” au următorul cuprins:

                        „(15)

                        Prezentul regulament ar trebui să prevadă posibilitatea desfacerii produselor achiziționate în cadrul intervenției publice. Aceste măsuri ar trebui luate astfel încât să se evite perturbarea pieței, garantându‑se egalitatea în ce privește accesul la mărfuri și egalitatea de tratament a cumpărătorilor.

                  […]

                        (43)

                        În sectorul vitivinicol, este important să se prevadă măsuri de sprijin care să consolideze structurile competitive. […]

                  […]

                        (172)

                        Având în vedere specificul sectorului agricol și dependența acestuia de buna funcționare a întregului lanț de aprovizionare cu produse alimentare, inclusiv de aplicarea eficientă a normelor concurențiale în toate sectoarele aferente, în întregul lanț de aprovizionare cu produse agricole, care poate fi extrem de concentrat, ar trebui acordată o atenție deosebită dispoziției privind aplicarea regulilor de concurență menționate la articolul 42 [TFUE]. […]

                  […]

                        (174)

                        Ar trebui admisă o abordare specială în cazul organizațiilor de fermieri sau de producători ori al asociațiilor acestora care au drept scop producția sau comercializarea comună a produselor agricole sau utilizarea instalațiilor comune, cu excepția cazului în care o asemenea acțiune comună elimină concurența […]”

               4

               Articolul 167 din Regulamentul „OCP unică”, intitulat „Norme de comercializare pentru îmbunătățirea și stabilizarea funcționării pieței comune a vinurilor”, prevede la alineatul (1):
               „În vederea îmbunătățirii și a stabilizării funcționării pieței comune a produselor vitivinicole, inclusiv a strugurilor, a musturilor și a vinurilor din care rezultă, statele membre producătoare pot stabili norme de comercializare pentru a reglementa oferta, în special prin punerea în aplicare a deciziilor luate de organizațiile interprofesionale recunoscute în temeiul articolelor 157 și 158.
               Aceste norme sunt proporționale cu obiectivul urmărit și:

                        (a)

                        nu se referă la tranzacții ulterioare primei desfaceri pe piață a produsului în cauză;

                        (b)

                        nu permit fixarea prețurilor, nici măcar cu titlu orientativ sau de recomandare;

                  […]”

         Dreptul Regatului Unit

               5

               Legea din 2012 privind prețul minim al băuturilor alcoolice în Scoția [Alcohol (Minimum Pricing) (Scotland) Act 2012, denumită în continuare „Legea din 2012”] prevede impunerea unui MPU, care trebuie respectat de orice deținător al autorizației necesare pentru vânzarea cu amănuntul a băuturilor alcoolice în Scoția.

               6

               Legea din 2012 prevede că guvernul scoțian determină MPU prin dispoziții normative. În această privință, guvernul în cauză a întocmit un proiect de decret, și anume Decretul din 2013 privind prețul minim pe unitate de alcool în Scoția [The Alcohol (Minimum Price per Unit) (Scotland) Order 2013, denumit în continuare „Decretul MPU”], pentru aprobare de către Parlamentul scoțian.

               7

               Potrivit decretului menționat, MPU este fixat la 0,50 lire sterline (GBP) (aproximativ 0,70 euro). Prețul minim de vânzare al unui produs este apoi determinat prin aplicarea formulei următoare, respectiv MPU × S × V × 100, în care „MPU” desemnează prețul minim pe unitate de alcool, „S” desemnează tăria alcoolului și „V” desemnează volumul de alcool exprimat în litri.

               8

               Legea din 2012 prevede că guvernul scoțian evaluează efectul fixării unui MPU cu scopul de a înainta un raport Parlamentului după cel târziu cinci ani de la intrarea în vigoare a reglementării în cauză. În plus, această lege prevede că fixarea unui MPU va expira în termen de șase ani de la intrarea în vigoare a Decretului MPU, cu excepția cazului în care Parlamentul decide să mențină acest mecanism.

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               9

               Legea din 2012 a fost adoptată de Parlamentul scoțian, dar numai anumite „părți formale” din aceasta au intrat în vigoare la 29 iunie 2012. În conformitate cu legea menționată, miniștrii scoțieni au adoptat Decretul MPU, care fixează MPU la 0,50 GBP (aproximativ 0,70 euro).

               10

               La 25 iunie 2012, miniștrii scoțieni au notificat Comisiei Europene decretul menționat, în aplicarea Directivei 98/34/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 iunie 1998 de stabilire a unei proceduri pentru furnizarea de informații în domeniul standardelor și reglementărilor tehnice (JO L 204, p. 37, Ediție specială, 13/vol. 23, p. 207). La 25 septembrie 2012, Comisia a notificat avizul său, potrivit căruia măsura națională în cauză constituia o restricție cantitativă în sensul articolului 34 TFUE, care nu se putea justifica în temeiul articolului 36 TFUE.

               11

               La 19 iulie 2012, reclamantele din litigiul principal au inițiat o procedură judiciară pentru a contesta validitatea Legii din 2012 și a Decretului MPU. După ce au căzut în pretenții în primă instanță, ele au atacat cu apel această decizie în fața Court of Session (Scotland) [Curtea de Sesiune (Scoția)]. Pe de altă parte, miniștrii scoțieni s‑au angajat să nu permită intrarea în vigoare a dispozițiilor referitoare la MPU înainte de finalizarea acestei proceduri.

               12

               În aceste condiții, Court of Session (Scotland) [Curtea de Sesiune (Scoția)] a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        O interpretare adecvată a dreptului Uniunii care se referă la organizarea comună a pieței vitivinicole, în special a Regulamentului «OCP unică», permite unui stat membru să instituie o măsură națională care să prevadă un preț minim de vânzare cu amănuntul pentru vin în funcție de cantitatea de alcool din produsul vândut și care astfel se abate de la principiul formării libere a prețurilor prin forțele pieței care stau în mod normal la baza pieței vitivinicole?

                        2)

                        În cazul în care este invocată o justificare în temeiul articolului 36 TFUE, atunci când:

                                 i)

                                 un stat membru a concluzionat că, pentru protejarea sănătății umane, este oportună creșterea costului unui produs – în speță băuturi alcoolice – pentru consumatori sau o categorie a acestora și

                                 ii)

                                 produsul respectiv este unul pentru care statul membru este liber să perceapă accize sau alte taxe (inclusiv impozite sau taxe bazate pe conținutul, volumul, valoarea alcoolului sau un amestec de asemenea măsuri fiscale),

                           este permis, potrivit dreptului Uniunii, ca un stat membru să respingă, în cazul unui răspuns afirmativ, astfel de măsuri fiscale de creștere a prețului plătit de consumator în favoarea măsurilor legislative prin care se stabilesc prețurile minime de vânzare cu amănuntul, care denaturează comerțul și concurența din cadrul Uniunii?

                        3)

                        Atunci când o instanță dintr‑un stat membru trebuie să se pronunțe dacă o măsură legislativă care constituie o restricție cantitativă în privința schimburilor comerciale incompatibilă cu articolul 34 TFUE poate fi totuși justificată în temeiul articolului 36 TFUE, pentru motive legate de protecția sănătății umane, instanța națională trebuie să analizeze exclusiv informațiile, dovezile sau alte materiale disponibile și luate în considerare de legiuitor atunci când a adoptat această măsură? În cazul unui răspuns negativ, ce alte restricții s‑ar putea aplica în privința posibilității instanței naționale de a examina toate materialele sau dovezile disponibile și prezentate de părți în momentul pronunțării deciziei instanței naționale?

                        4)

                        Atunci când o instanță dintr‑un stat membru trebuie să analizeze, în interpretarea și aplicarea dreptului Uniunii, o afirmație a autorităților naționale potrivit căreia o măsură care în mod normal constituie o restricție cantitativă în sensul articolului 34 TFUE este justificată ca derogare, în vederea protecției sănătății umane, potrivit articolului 36 TFUE, în ce măsură instanța națională este obligată sau are dreptul să își formeze – pe baza materialelor care îi sunt puse la dispoziție – o imagine obiectivă cu privire la eficiența măsurii pentru atingerea scopului declarat, la disponibilitatea unor măsuri alternative echivalente care să perturbe mai puțin concurența în cadrul Uniunii și, în general, la proporționalitatea măsurii?

                        5)

                        Cu ocazia examinării (în contextul unui dezacord cu privire la aspectul dacă o măsură este justificată de considerente de protecție a sănătății umane potrivit articolului 36 TFUE) a existenței unei măsuri alternative, care să perturbe mai puțin sau deloc schimburile comerciale și concurența din cadrul Uniunii, este un temei legitim de respingere a acestei măsuri alternative faptul că este posibil ca efectele sale să nu fie perfect echivalente cu cele ale măsurii contestate în temeiul articolului 34 TFUE, dar poate să ofere alte beneficii suplimentare și să servească unui scop mai larg, general?

                        6)

                        Pentru a aprecia dacă o măsură națională recunoscută sau considerată a fi o restricție cantitativă în sensul articolului 34 TFUE pentru care se invocă o justificare potrivit articolului 36 TFUE și, mai precis, pentru a evalua proporționalitatea sa, în ce măsură instanța sesizată poate lua în considerare aprecierea sa privind natura măsurii și gradul în care măsura constituie o restricție cantitativă contrară articolului 34 TFUE?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               13

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă Regulamentul „OCP unică” trebuie interpretat în sensul că se opune unei măsuri naționale, precum cea în discuție în litigiul principal, care impune un MPU pentru vânzarea cu amănuntul a vinurilor.

               14

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, conform articolului 40 alineatul (2) TFUE, organizarea comună a piețelor agricole (denumită în continuare „OCP”) poate include toate măsurile necesare, în special reglementarea prețurilor, în vederea realizării obiectivelor politicii agricole comune (PAC), definite la articolul 39 TFUE.

               15

               În plus, după cum se arată în considerentul (3) al Regulamentului „OCP unică”, acesta urmărește stabilirea unei OCP pentru toate produsele agricole enumerate în anexa I la Tratatele UE și FUE, printre care este inclus vinul.

               16

               Bazându‑se pe jurisprudența Curții referitoare la reglementarea Comunității Europene în vigoare în anii '80 cu privire la OCP vitivinicole, reclamantele din litigiul principal susțin, în această privință, că Regulamentul „OCP unică” constituie un sistem complet de reglementare a pieței comune a vinurilor, în special în materie de prețuri. În aceste condiții, statele membre nu pot să adopte o reglementare națională precum cea în discuție în litigiul principal. În mod special, interdicția adresată statelor membre de a impune măsuri unilaterale de fixare a prețurilor cu amănuntul la vinuri ar reieși în mod expres din articolul 167 alineatul (1) litera (b) din acest regulament.

               17

               Trebuie constatat însă, după cum arată în mod întemeiat Comisia în observațiile sale scrise, că Regulamentul „OCP unică” nu include nici dispoziții care să autorizeze fixarea prețurilor de vânzare cu amănuntul la vinuri, nici la nivel național, nici la nivelul Uniunii, și nici dispoziții care să interzică statelor membre adoptarea unor măsuri naționale de fixare a unor asemenea prețuri.

               18

               Astfel, deși articolul 167 alineatul (1) litera (b) din regulamentul menționat prevede în mod expres că statele membre producătoare nu pot permite fixarea prețurilor, nici măcar cu titlu orientativ sau de recomandare, acest lucru este valabil numai în cadrul stabilirii normelor de comercializare pentru a reglementa oferta, în special prin punerea în aplicare a deciziilor luate de organizațiile interprofesionale pe piața comună a vinurilor.

               19

               În consecință, statele membre rămân în principiu competente să adopte anumite măsuri care nu sunt prevăzute în Regulamentul „OCP unică”, cu condiția ca aceste măsuri să nu fie de natură să deroge de la regulamentul menționat sau să îi aducă atingere ori să îi împiedice buna funcționare (a se vedea în acest sens Hotărârea Kuipers, C‑283/03, EU:C:2005:314, punctul 37 și jurisprudența citată).

               20

               În ceea ce privește fixarea unui preț minim, după cum a arătat avocatul general la punctele 31 și 37 din concluzii, în lipsa unui mecanism de fixare a prețurilor, libera stabilire a prețurilor de vânzare pe baza liberei concurențe este o componentă a Regulamentului „OCP unică” și constituie expresia principiului liberei circulații a mărfurilor în condiții de concurență efectivă.

               21

               În cauza principală, trebuie subliniat că impunerea unui MPU are ca efect faptul că prețul de vânzare cu amănuntul a vinurilor produse pe plan local sau importate nu va putea, în niciun caz, să fie mai mic decât acest preț minim obligatoriu. O astfel de măsură este, așadar, susceptibilă să aducă atingere relațiilor concurențiale, întrucât îi împiedică pe unii dintre acești producători sau importatori să obțină avantaje din prețuri de cost mai mici pentru a propune prețuri de vânzare cu amănuntul mai atractive (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Franța, C‑197/08, EU:C:2010:111, punctul 37, și Hotărârea Comisia/Irlanda, C‑221/08, EU:C:2010:113, punctul 40).

               22

               Or, în această privință, Curtea a statuat deja că organizările comune ale pieței sunt întemeiate pe principiul unei piețe deschise, la care orice producător are acces liber în condiții de concurență efectivă (Hotărârea Milk Marque și National Farmers' Union, C‑137/00, EU:C:2003:429, punctul 59, precum și jurisprudența citată).

               23

               Pe de altă parte, trebuie amintit că unul dintre obiectivele PAC este menținerea unei concurențe efective pe piețele produselor agricole (Hotărârea Panellinios Syndesmos Viomichanion Metapoiisis Kapnou, C‑373/11, EU:C:2013:567, punctul 37), ceea ce se reflectă în mai multe dintre considerentele Regulamentului „OCP unică”, precum considerentele (15), (43), (172) și (174).

               24

               În consecință, trebuie constatat că reglementarea națională în discuție în litigiul principal, care impune un MPU pentru vânzarea cu amănuntul a vinurilor, este susceptibilă să aducă atingere Regulamentului „OCP unică” în condițiile în care o asemenea măsură încalcă principiul liberei stabiliri a prețurilor de vânzare a produselor agricole pe baza liberei concurențe pe care este întemeiat acest regulament.

               25

               Lord Advocate susține totuși că regulamentul menționat nu împiedică autoritățile scoțiene să adopte măsura în discuție în litigiul principal dat fiind că această măsură urmărește obiectivul privind protecția sănătății și a vieții persoanelor prin intermediul luptei împotriva abuzului de alcool, obiectiv care nu este vizat în mod direct de Regulamentul „OCP unică”.

               26

               Trebuie constatat, astfel, că instituirea unei OCP nu împiedică statele membre să aplice norme naționale care urmăresc un obiectiv de interes general, altul decât cele vizate de această OCP, chiar dacă normele în cauză pot afecta funcționarea pieței comune în sectorul respectiv (a se vedea Hotărârea Hammarsten, C‑462/01, EU:C:2003:33, punctul 31 și jurisprudența citată).

               27

               În aceste condiții, un stat membru poate invoca obiectivul privind protecția sănătății și a vieții persoanelor pentru a justifica o măsură, precum cea în discuție în litigiul principal, care aduce atingere sistemului liberei stabiliri a prețurilor în condiții de concurență efectivă, pe care se întemeiază Regulamentul „OCP unică”.

               28

               O măsură restrictivă precum cea prevăzută de reglementarea națională în discuție în litigiul principal trebuie totuși să îndeplinească cerințele ce reies din jurisprudența Curții în ceea ce privește proporționalitatea sa, și anume să fie de natură să asigure realizarea obiectivului urmărit și să nu depășească ceea ce este necesar pentru a atinge acest obiectiv (a se vedea prin analogie Hotărârea Berlington Hungary și alții, C‑98/14, EU:C:2015:386, punctul 64), ceea ce Curtea va examina în cadrul întrebărilor a doua‑a șasea, care vizează în mod specific analiza proporționalității acestei reglementări. Trebuie precizat că, în orice caz, proporționalitatea trebuie să se examineze ținând seama, în mod special, de obiectivele PAC, precum și de buna funcționare a OCP, ceea ce impune o evaluare comparativă a acestor obiective în raport cu cel urmărit de reglementarea menționată, și anume protecția sănătății publice.

               29

               În consecință, este necesar să se răspundă la prima întrebare că Regulamentul „OCP unică” trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei măsuri naționale, precum cea în discuție în litigiul principal, care impune un MPU pentru vânzarea cu amănuntul a vinurilor, cu condiția ca această măsură să fie în mod efectiv de natură să asigure obiectivul privind protecția sănătății și a vieții persoanelor și ca, ținând seama de obiectivele PAC, precum și de buna funcționare a OCP, să nu depășească ceea ce este necesar pentru a atinge obiectivul menționat privind protecția sănătății și a vieții persoanelor.

         Cu privire la întrebările a doua și a cincea

               30

               Prin intermediul celei de a doua și al celei de a cincea întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolele 34 TFUE și 36 TFUE trebuie interpretate în sensul că nu se opun ca un stat membru, pentru a urmări obiectivul privind protecția sănătății și a vieții persoanelor prin intermediul creșterii prețului la consumul de alcool, optează pentru o reglementare, precum cea în discuție în litigiul principal, care impune un MPU pentru vânzarea cu amănuntul a băuturilor alcoolice și înlătură o măsură mai puțin restrictivă în privința schimburilor comerciale și a concurenței în cadrul Uniunii, precum creșterea accizelor, pentru motivul că această din urmă măsură este susceptibilă să ofere beneficii suplimentare și să servească unui scop mai larg și mai general decât cel al măsurii reținute.

               31

               Cu titlu introductiv, trebuie arătat că rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că orice măsură a unui stat membru de natură să constituie, în mod direct sau indirect, efectiv sau potențial, un obstacol în calea comerțului din interiorul Uniunii trebuie considerată o măsură cu efect echivalent unor restricții cantitative în sensul articolului 34 TFUE (a se vedea în special Hotărârea Dassonville, 8/74, EU:C:1974:82, punctul 5, și Hotărârea Juvelta, C‑481/12, EU:C:2014:11, punctul 16).

               32

               După cum a arătat avocatul general la punctele 59 și 60 din concluzii, pentru simplul motiv că împiedică posibilitatea ca prețul de cost mai mic al produselor importate să se repercuteze asupra prețului de vânzare către consumatori, reglementarea în discuție în litigiul principal este susceptibilă să constituie un obstacol în calea accesului pe piața britanică al băuturilor alcoolice comercializate în mod legal în statele membre, altele decât Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, și constituie, așadar, o măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative în sensul articolului 34 TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Italia, C‑110/05, EU:C:2009:66, punctul 37, Hotărârea ANETT, C‑456/10, EU:C:2012:241, punctul 35, și Hotărârea Vilniaus energija, C‑423/13, EU:C:2014:2186, punctul 48), ceea ce de altfel nu este contestat nici de instanța de trimitere și nici de vreuna dintre părțile care au prezentat observații în prezenta cauză.

               33

               Rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că o măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative la import poate fi justificată în special de motive privind protecția sănătății și a vieții persoanelor, în sensul articolului 36 TFUE, numai în cazul în care această măsură este de natură să asigure realizarea obiectivului urmărit și nu depășește ceea ce este necesar pentru ca acesta să fie atins (a se vedea în acest sens Hotărârea ANETT, C‑456/10, EU:C:2012:241, punctul 45 și jurisprudența citată).

               34

               În ceea ce privește obiectivul urmărit de reglementarea națională în discuție în litigiul principal, instanța de trimitere arată că din notele explicative ce însoțesc proiectul Legii din 2012 prezentat Parlamentului scoțian, precum și dintr‑un studiu recent, intitulat „Business and Regulatory Impact Assessment” reiese că această reglementare urmărește un dublu obiectiv, pe acela de a reduce, în mod specific, consumul de alcool în rândul persoanelor al căror consum este periculos sau nociv, dar și, în general, consumul de alcool în rândul populației. În ședința în fața Curții, Lord Advocate a confirmat acest dublu obiectiv care, întrucât vizează totalitatea populației, include în mod specific, chiar dacă nu neapărat cu un caracter prioritar, băutorii cu un consum moderat de alcool.

               35

               Trebuie constatat, așadar, că reglementarea în discuție în litigiul principal urmărește, în termeni mai generali, obiectivul privind protecția sănătății și a vieții persoanelor, care ocupă primul loc între bunurile sau interesele protejate prin articolul 36 TFUE. În această privință, este de competența statelor membre să decidă, în limitele impuse prin tratat, nivelul de protecție a acestora pe care înțeleg să îl asigure (Hotărârea Rosengren și alții, C‑170/04, EU:C:2007:313, punctul 39 și jurisprudența citată).

               36

               În ceea ce privește capacitatea acestei reglementări de a atinge acest obiectiv privind protecția sănătății și a vieții persoanelor, trebuie să se observe că, după cum a arătat avocatul general la punctul 127 din concluzii, se poate considera în mod rezonabil că o măsură care fixează un preț minim de vânzare al băuturilor alcoolice, care vizează în mod cu totul deosebit creșterea prețului băuturilor alcoolice ieftine, este aptă să reducă consumul de alcool, în general, și consumul periculos sau nociv, în special, dat fiind că băutorii cu un astfel de consum cumpără în mare măsură băuturi alcoolice ieftine.

               37

               Pe de altă parte, trebuie amintit că o măsură restrictivă poate fi considerată de natură să asigure realizarea obiectivului urmărit doar în cazul în care răspunde cu adevărat preocupării privind atingerea acestuia în mod coerent și sistematic (a se vedea în acest sens Hotărârea Kakavetsos‑Fragkopoulos, C‑161/09, EU:C:2011:110, punctul 42, precum și prin analogie Hotărârea Berlington Hungary și alții, C‑98/14, EU:C:2015:386, punctul 64).

               38

               În această privință, reiese din elementele din dosarul transmis Curții, precum și din observațiile prezentate de Lord Advocate și din dezbaterile din ședință că reglementarea națională în discuție în litigiul principal se înscrie în cadrul unei strategii politice mai generale care vizează combaterea efectelor devastatoare cauzate de alcool. Astfel, impunerea unui MPU, prevăzută de această reglementare, constituie una dintre cele 40 de măsuri având ca obiectiv să reducă, în mod coerent și sistematic, consumul de alcool în rândul populației scoțiene în ansamblul său, indiferent de locul și de modalitățile în care se desfășoară acest consum.

               39

               În consecință, reglementarea națională în discuție în litigiul principal se dovedește aptă să atingă obiectivul pe care îl urmărește.

               40

               În ceea ce privește chestiunea dacă reglementarea națională menționată nu depășește ceea ce este necesar pentru protecția eficientă a sănătății și a vieții persoanelor, trebuie amintit că, în speță, această analiză trebuie realizată în egală măsură, după cum s‑a amintit la punctul 28 din prezenta hotărâre, în raport cu obiectivele PAC și cu buna funcționare a OCP. Cu toate acestea, având în vedere chestiunea examinată în speță, această analiză va trebui să se desfășoare, în privința proporționalității, în cadrul articolului 36 TFUE și nu va trebui efectuată, așadar, în mod separat.

               41

               În plus, este necesar să se sublinieze că o reglementare sau o practică națională nu beneficiază de derogarea prevăzută la articolul 36 TFUE în cazul în care sănătatea sau viața persoanelor pot fi protejate într‑un mod la fel de eficient prin măsuri mai puțin restrictive pentru schimburile comerciale în Uniune (Hotărârea Rosengren și alții, C‑170/04, EU:C:2007:313, punctul 43 și jurisprudența citată).

               42

               În această privință, instanța de trimitere se referă în mod specific la o măsură fiscală precum o impozitare sporită a băuturilor alcoolice, considerând că ar permite atingerea obiectivului privind protecția sănătății și a vieții persoanelor într‑un mod tot atât de eficient ca fixarea unui MPU, fiind totodată mai puțin restrictivă în privința liberei circulații a mărfurilor. Cu toate acestea, părțile care au prezentat observații au opinii diferite cu privire la această chestiune.

               43

               În această privință trebuie arătat, mai întâi, după cum a subliniat avocatul general la punctul 143 din concluzii, că dreptul Uniunii nu se opune, în principiu, unei impozitări sporite a băuturilor alcoolice. Statele membre mențin o marjă de apreciere suficientă pentru a proceda la o creștere generală a accizelor în scopul de a urmări în special realizarea obiectivelor specifice de sănătate publică.

               44

               Apoi, este necesar să se constate că o reglementare fiscală constituie un instrument important și eficient de luptă împotriva consumului de băuturi alcoolice și, prin urmare, de protecție a sănătății publice. Obiectivul fixării unor prețuri ridicate ale acestor băuturi poate fi atins în mod adecvat printr‑o impozitare sporită a acestora, creșterea accizelor trebuind să se concretizeze mai devreme sau mai târziu printr‑o majorare a prețurilor de vânzare cu amănuntul, fără ca aceasta să afecteze libertatea stabilirii prețurilor (a se vedea prin analogie Hotărârea Comisia/Grecia, C‑216/98, EU:C:2000:571, punctul 31, și Hotărârea Comisia/Franța, C‑197/08, EU:C:2010:111, punctul 52).

               45

               Trebuie precizat în această privință că, în pofida celor susținute de Lord Advocate, împrejurarea că jurisprudența citată la punctul anterior vizează produsele din tutun nu îi poate împiedica aplicarea în cauza principală, care privește comerțul cu băuturi alcoolice. Astfel, în cadrul măsurilor naționale al căror obiectiv este protecția sănătății și a vieții persoanelor, și independent de particularitățile proprii fiecărui produs, creșterea prețurilor băuturilor alcoolice poate fi obținută, precum în cazul produselor din tutun, printr‑o impozitare sporită.

               46

               Or, o măsură fiscală de creștere a impozitării băuturilor alcoolice este susceptibilă să fie mai puțin restrictivă în privința comercializării acestor produse în cadrul Uniunii decât o măsură prin care se impune un MPU. Astfel, după cum s‑a amintit la punctul 21 din prezenta hotărâre, această din urmă măsură, spre deosebire de o creștere a impozitării produselor respective, limitează substanțial libertatea operatorilor economici de a‑și stabili prețurile de vânzare cu amănuntul și, în consecință, constituie un obstacol serios în calea accesului pe piața britanică al băuturilor alcoolice comercializate în mod legal în statele membre, altele decât Regatul Unit, precum și în calea liberei concurențe pe această piață.

               47

               În sfârșit, în ceea ce privește chestiunea dacă este posibilă înlăturarea măsurilor fiscale în favoarea adoptării unui MPU, pentru motivul că primele nu ar permite atingerea obiectivului urmărit într‑un mod atât de eficient, trebuie subliniat că împrejurarea că o impozitare sporită a băuturilor alcoolice determină o creștere generalizată a prețurilor acestor băuturi, afectând atât băutorii cu un consum moderat de alcool, cât și pe cei cu un consum periculos sau nociv, nu pare, având în vedere dublul obiectiv urmărit de reglementarea națională în discuție în litigiul principal, astfel cum a fost amintit la punctul 34 din prezenta hotărâre, să conducă la concluzia că respectiva impozitare sporită prezintă o mai mică eficiență decât măsura reținută.

               48

               Dimpotrivă, după cum a subliniat avocatul general la punctul 150 din concluzii, în astfel de condiții, faptul că o măsură de impozitare sporită poate genera avantaje suplimentare în raport cu impunerea unui MPU, contribuind la realizarea obiectivului general privind lupta împotriva abuzului de alcool, nu numai că nu ar putea constitui un motiv pentru respingerea unei astfel de măsuri, ci ar constitui în fond un element care ar justifica reținerea acestei măsuri mai degrabă decât a celei de a impune un MPU.

               49

               Revine însă instanței de trimitere, singura care dispune de toate elementele de drept și de fapt ce caracterizează împrejurările cauzei principale, atribuția de a stabili dacă o măsură, alta decât cea prevăzută de reglementarea națională în discuție în litigiul principal, precum impozitarea sporită a băuturilor alcoolice, este de natură să protejeze sănătatea și viața persoanelor într‑un mod tot atât de eficient ca această reglementare, fiind totodată mai puțin restrictivă în privința comercializării acestor produse în cadrul Uniunii.

               50

               Din considerațiile ce precedă rezultă că trebuie să se răspundă la întrebările a doua și a cincea că articolele 34 TFUE și 36 TFUE trebuie interpretate în sensul că se opun ca un stat membru, pentru a urmări obiectivul privind protecția sănătății și a vieții persoanelor prin intermediul creșterii prețului la consumul de alcool, să opteze pentru o reglementare, precum cea în discuție în litigiul principal, care impune un MPU pentru vânzarea cu amănuntul a băuturilor alcoolice și să înlăture o măsură precum creșterea accizelor, care poate fi mai puțin restrictivă în privința schimburilor comerciale și a concurenței în cadrul Uniunii. Revine instanței de trimitere atribuția de a verifica dacă aceasta este într‑adevăr situația prin intermediul unei analize detaliate a tuturor elementelor pertinente ale cauzei cu care este sesizată. Simpla împrejurare că această din urmă măsură este susceptibilă să ofere beneficii suplimentare și să servească într‑o mai mare proporție obiectivului luptei împotriva abuzului de alcool nu poate justifica înlăturarea acesteia.

         Cu privire la întrebările a patra și a șasea

               51

               Prin intermediul celei de a patra și al celei de a șasea întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere ridică în esență problema interpretării care trebuie dată articolului 36 TFUE în ceea ce privește gradul de intensitate a controlului de proporționalitate pe care această instanță trebuie să îl efectueze atunci când examinează o reglementare națională în raport cu justificarea referitoare la protecția sănătății și a vieții persoanelor, în sensul acestui articol.

               52

               Este necesar să se arate că, având în vedere jurisprudența citată la punctul 35 din prezenta hotărâre, este de competența statelor membre să decidă în legătură cu nivelul de protecție pe care înțeleg să îl asigure sănătății și vieții persoanelor, în sensul articolului 36 TFUE, ținând seama totodată de cerințele liberei circulații a mărfurilor în cadrul Uniunii.

               53

               Din moment ce o interdicție precum cea care rezultă din reglementarea națională în discuție în litigiul principal constituie o derogare de la principiul liberei circulații a mărfurilor, autoritățile naționale sunt cele cărora le revine obligația de a demonstra că reglementarea menționată respectă principiul proporționalității, adică este necesară pentru realizarea obiectivului invocat, iar acesta nu ar putea fi atins prin interdicții sau limitări de o amploare mai redusă sau care să afecteze într‑o mai mică măsură comerțul în cadrul Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea Franzén, C‑189/95, EU:C:1997:504, punctele 75 și 76, precum și Hotărârea Rosengren și alții, C‑170/04, EU:C:2007:313, punctul 50).

               54

               În această privință, justificările susceptibile să fie invocate de un stat membru trebuie să fie însoțite de dovezi corespunzătoare sau de o analiză a oportunității și a proporționalității măsurii restrictive adoptate de acest stat, precum și de elemente precise care să permită susținerea argumentării sale (a se vedea în acest sens Hotărârea Lindman, C‑42/02, EU:C:2003:613, punctul 25, Hotărârea Comisia/Belgia, C‑227/06, EU:C:2008:160, punctul 63, și Hotărârea ANETT, C‑456/10, EU:C:2012:241, punctul 50).

               55

               Trebuie subliniat însă că această sarcină a probei nu poate merge până la a pretinde ca, atunci când autoritățile naționale competente adoptă o reglementare națională care impune o măsură precum MPU, acestea să demonstreze, în mod pozitiv, că nicio altă măsură imaginabilă nu permite realizarea în aceleași condiții a obiectivului legitim urmărit (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Italia, C‑110/05, EU:C:2009:66, punctul 66).

               56

               În acest context, este de competența instanței naționale chemate să controleze legalitatea reglementării naționale în cauză să verifice pertinența elementelor de probă prezentate de autoritățile naționale competente în scopul verificării conformității acestei reglementări cu principiul proporționalității. Pe baza acelor elemente de probă, această instanță trebuie, îndeosebi, să examineze în mod obiectiv dacă elementele de probă furnizate de statul membru în cauză permit în mod rezonabil să se aprecieze că mijloacele alese sunt de natură să realizeze obiectivele urmărite, precum și posibilitatea atingerii acestora prin măsuri mai puțin restrictive în privința liberei circulații a mărfurilor.

               57

               În speță, în cadrul unei astfel de examinări, instanța de trimitere poate să țină seama de existența eventuală a unor incertitudini științifice cu privire la efectele concrete și reale asupra consumului de alcool ale unei măsuri precum MPU pentru atingerea obiectivului urmărit. După cum a subliniat avocatul general la punctul 85 din concluzii, împrejurarea că reglementarea națională prevede că fixarea unui MPU va expira într‑un termen de șase ani de la intrarea în vigoare a decretului MPU, cu excepția cazului în care Parlamentul scoțian decide să o mențină, constituie de asemenea un element pe care instanța de trimitere îl poate lua în considerare.

               58

               Această instanță trebuie de asemenea să evalueze natura și amploarea restricției în privința liberei circulații a mărfurilor care rezultă dintr‑o măsură precum MPU, atunci când o compară cu alte măsuri posibile care afectează într‑o mai mică proporție comerțul în cadrul Uniunii, precum și incidența unei astfel de măsuri asupra bunei funcționări a OCP, această evaluare fiind inerentă examinării proporționalității.

               59

               Din considerațiile care precedă rezultă că articolul 36 TFUE trebuie interpretat în sensul că o instanță națională, atunci când examinează o reglementare națională în raport cu justificarea referitoare la protecția sănătății și a vieții persoanelor, în sensul acestui articol, are obligația să examineze în mod obiectiv dacă elementele de probă furnizate de statul membru în cauză permit în mod rezonabil să se aprecieze că mijloacele alese sunt apte să realizeze obiectivele urmărite, precum și posibilitatea atingerii acestora prin măsuri mai puțin restrictive în privința liberei circulații a mărfurilor și a OCP.

         Cu privire la a treia întrebare

               60

               Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 36 TFUE trebuie interpretat în sensul că controlul proporționalității unei măsuri naționale, precum cea în discuție în litigiul principal, este limitat exclusiv la informațiile, dovezile sau alte materiale disponibile și luate în considerare de legiuitorul național atunci când a adoptat o astfel de măsură.

               61

               Această instanță subliniază dezacordul care există între părțile din litigiul principal în ceea ce privește data la care trebuie apreciată legalitatea măsurii naționale respective. Astfel, ea ridică problema înscrisurilor și a elementelor de probă pe care trebuie să le examineze în cadrul aprecierii referitoare la justificarea acestei măsuri în raport cu articolul 36 TFUE, în condițiile în care noi studii, care nu ar fi fost examinate de legiuitorul național la momentul adoptării măsurii menționate, ar fi, în prezent, la dispoziția acestei instanțe.

               62

               Este necesar să se sublinieze de la bun început că cerințele dreptului Uniunii trebuie respectate în orice moment relevant, fie că este momentul adoptării unei măsuri, al punerii în aplicare a acesteia sau al aplicării sale în speță (Hotărârea Seymour‑Smith și Perez, C‑167/97, EU:C:1999:60, punctul 45).

               63

               În speță, trebuie constatat că instanța națională este chemată să examineze conformitatea reglementării naționale în discuție în litigiul principal cu dreptul Uniunii în pofida faptului că aceasta nu a intrat în vigoare în ordinea juridică națională. În consecință, instanța respectivă are obligația să aprecieze conformitatea acestei reglementări cu dreptul Uniunii la momentul la care statuează.

               64

               În cadrul acestei aprecieri, instanța de trimitere trebuie să ia în considerare orice informație, orice element de probă sau orice alte materiale pertinente despre care are cunoștință în condițiile prevăzute de dreptul său național. O astfel de apreciere se impune cu atât mai mult într‑o situație precum cea din litigiul principal, în care par să existe incertitudini științifice în privința efectelor reale ale măsurilor prevăzute de reglementarea națională a cărei legalitate este supusă controlului instanței de trimitere.

               65

               În consecință, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că articolul 36 TFUE trebuie interpretat în sensul că controlul proporționalității unei măsuri naționale, precum cea în discuție în litigiul principal, nu este limitat exclusiv la informațiile, la dovezile sau la alte materiale de care dispunea legiuitorul național atunci când a adoptat o astfel de măsură. În împrejurări precum cele din cauza principală, controlul conformității măsurii respective cu dreptul Uniunii trebuie efectuat pe baza informațiilor, a dovezilor sau a altor materiale aflate la dispoziția instanței naționale la data la care statuează, în condițiile prevăzute de dreptul său național.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               66

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:

                           1)

                           Regulamentul (UE) nr. 1308/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 decembrie 2013 de instituire a unei organizări comune a piețelor produselor agricole și de abrogare a Regulamentelor (CEE) nr. 922/72, (CEE) nr. 234/79, (CE) nr. 1037/2001 și (CE) nr. 1234/2007 ale Consiliului trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei măsuri naționale, precum cea în discuție în litigiul principal, care impune un preț minim pe unitate de alcool pentru vânzarea cu amănuntul a vinurilor, cu condiția ca această măsură să fie în mod efectiv de natură să asigure obiectivul privind protecția sănătății și a vieții persoanelor și ca, ținând seama de obiectivele politicii agricole comune, precum și de buna funcționare a organizării comune a piețelor agricole, să nu depășească ceea ce este necesar pentru a atinge obiectivul menționat privind protecția sănătății și a vieții persoanelor.

                           2)

                           Articolele 34 TFUE și 36 TFUE trebuie interpretate în sensul că se opun ca un stat membru, pentru a urmări obiectivul privind protecția sănătății și a vieții persoanelor prin intermediul creșterii prețului la consumul de alcool, să opteze pentru o reglementare, precum cea în discuție în litigiul principal, care impune un preț minim pe unitate de alcool pentru vânzarea cu amănuntul a băuturilor alcoolice și să înlăture o măsură precum creșterea accizelor, care poate fi mai puțin restrictivă în privința schimburilor comerciale și a concurenței în cadrul Uniunii Europene. Revine instanței de trimitere atribuția de a verifica dacă aceasta este într‑adevăr situația prin intermediul unei analize detaliate a tuturor elementelor pertinente ale cauzei cu care este sesizată. Simpla împrejurare că această din urmă măsură este susceptibilă să ofere beneficii suplimentare și să servească într‑o mai mare proporție obiectivului luptei împotriva abuzului de alcool nu poate justifica înlăturarea acesteia.

                           3)

                           Articolul 36 TFUE trebuie interpretat în sensul că o instanță națională, atunci când examinează o reglementare națională în raport cu justificarea referitoare la protecția sănătății și a vieții persoanelor, în sensul acestui articol, are obligația să examineze în mod obiectiv dacă elementele de probă furnizate de statul membru în cauză permit în mod rezonabil să se aprecieze că mijloacele alese sunt apte să realizeze obiectivele urmărite, precum și posibilitatea atingerii acestora prin măsuri mai puțin restrictive în privința liberei circulații a mărfurilor și a organizării comune a piețelor agricole.

                           4)

                           Articolul 36 TFUE trebuie interpretat în sensul că controlul proporționalității unei măsuri naționale, precum cea în discuție în litigiul principal, nu este limitat exclusiv la informațiile, la dovezile sau la alte materiale de care dispunea legiuitorul național atunci când a adoptat o astfel de măsură. În împrejurări precum cele din cauza principală, controlul conformității măsurii respective cu dreptul Uniunii trebuie efectuat pe baza informațiilor, a dovezilor sau a altor materiale aflate la dispoziția instanței naționale la data la care statuează, în condițiile prevăzute de dreptul său național.

                     Semnături

            (
            *
         )   Limba de procedură: engleza.