title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 4 iunie 2009.#Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Elene.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directiva 93/38/CEE - Achiziții publice în sectoarele apei, energiei, transporturilor și telecomunicațiilor - Atribuire de contracte fără o prealabilă convocare la licitație - Condiții - Comunicarea motivelor respingerii unei oferte - Termen.#Cauza C-250/07.

text:
      Cauza C‑250/07
      Comisia Comunităților Europene
      împotriva
      Republicii Elene
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Directiva 93/38/CEE – Achiziții publice în sectoarele apei, energiei, transporturilor și telecomunicațiilor – Atribuire de contracte fără o prealabilă convocare la licitație – Condiții – Comunicarea motivelor respingerii unei oferte – Termen”
      Sumarul hotărârii
      1.        Apropierea legislațiilor – Proceduri de atribuire a contractelor de achiziții publice în sectoarele apei, energiei, transporturilor
            și telecomunicațiilor – Directiva 93/38 – Derogări de la normele comune
      [Directiva 93/38 a Consiliului, art. 20 alin. (2) lit. (a), (c) și (d)]
      2.        Apropierea legislațiilor – Proceduri de atribuire a contractelor de achiziții publice în sectoarele apei, energiei, transporturilor
            și telecomunicațiilor – Directiva 93/38 – Derogări de la normele comune
      [Directiva 93/38 a Consiliului, art. 20 alin. (2) lit. (a)]
      3.        Apropierea legislațiilor – Proceduri de atribuire a contractelor de achiziții publice în sectoarele apei, energiei, transporturilor
            și telecomunicațiilor – Directiva 93/38 – Derogări de la normele comune
      [Directiva 93/38 a Consiliului, art. 20 alin. (2) lit. (a)]
      4.        Apropierea legislațiilor – Proceduri de atribuire a contractelor de achiziții publice în sectoarele apei, energiei, transporturilor
            și telecomunicațiilor – Directiva 93/38 – Termen pentru comunicarea motivelor respingerii unei candidaturi sau a unei oferte
            [Directiva 93/38 a Consiliului, art. 41 alin. (4)]
      1.        În calitate de derogări de la normele referitoare la procedurile de atribuire a contractelor de achiziții publice, dispozițiile
         articolului 20 alineatul (2) literele (c) și (d) din Directiva 93/38 de coordonare a procedurilor de atribuire a contractelor
         de achiziții în sectoarele apei, energiei, transporturilor și telecomunicațiilor, astfel cum a fost modificată prin Directiva
         2001/78, trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte, iar sarcina probei incumbă părții care dorește să se prevaleze
         de acestea.

      Având în vedere că din coroborarea alineatelor (1) și (2) ale articolului 20 din Directiva 93/38 rezultă că alineatul (2)
         reprezintă o derogare de la alineatul (1), în măsura în care în acesta sunt prevăzute situațiile în care o entitate contractantă
         poate utiliza o procedură de atribuire a unui contract de achiziții fără o prealabilă convocare la licitație, trebuie să se
         concluzioneze că nu numai dispozițiile articolului 20 alineatul (2) literele (c) și (d) din directiva menționată sunt de strictă
         interpretare, ci că toate celelalte dispoziții ale acestui articol 20 alineatul (2) sunt de asemenea de strictă interpretare.

      (a se vedea punctele 34 și 35)
      2.        Trebuie calificate drept „inadecvate” în sensul articolului 20 alineatul (2) litera (a) din Directiva 93/38 de coordonare
         a procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții în sectoarele apei, energiei, transporturilor și telecomunicațiilor,
         astfel cum a fost modificată prin Directiva 2001/78, ofertele care nu sunt conforme cu cerințele tehnice stabilite de entitatea
         contractantă care rezultă din dispoziții normative naționale și comunitare din domeniul protecției mediului. Astfel, asemenea
         cerințe trebuie să fie considerate elemente indispensabile pentru ca instalațiile a căror furnizare și punere în funcțiune
         fac obiectul contractului să permită entității contractante atingerea obiectivelor care îi sunt impuse pe cale normativă.
         Din moment ce lipsa de conformitate a ofertelor prezentate cu aceste cerințe tehnice împiedică entitatea contractantă să realizeze
         în mod corespunzător proiectul pentru care a fost lansată procedura de cerere de oferte, această lipsă de conformitate nu
         constituie o simplă imprecizie sau un simplu detaliu, ci, dimpotrivă, trebuie considerată că nu permite ofertelor respective
         să satisfacă necesitățile entității contractante.

      (a se vedea punctele 42-44)
      3.        Modificarea unei condiții inițiale a unui contract poate fi considerată substanțială, în sensul articolului 20 alineatul (2)
         litera (a) din Directiva 93/38 de coordonare a procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții în sectoarele apei, energiei,
         transporturilor și telecomunicațiilor, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2001/78, în special atunci când condiția
         modificată, dacă ar fi fost inclusă în procedura de atribuire inițială, ar fi permis ca ofertele transmise în cadrul procedurii
         cu o prealabilă convocare la licitație să fie considerate adecvate sau ar fi permis altor ofertanți decât cei care au participat
         la procedura inițială să depună oferte.

      În această privință, nu poate să fie considerată ca reprezentând o obligație nouă împrejurarea că, în cadrul unei noi proceduri
         de atribuire a unui contract de achiziții fără o prealabilă convocare la licitație, ofertanții trebuie ei înșiși să suporte
         costurile corectării discrepanțelor tehnice față de cerințele tehnice impuse de entitatea contractantă, deși, în cadrul procedurii
         anterioare cu o convocare la licitație, anumite discrepanțe față de cerințele tehnice impuse de entitatea contractantă puteau
         fi acceptate, iar costurile determinate de corectarea acestor discrepanțe puteau fi lăsate în sarcina ofertanților.

      (a se vedea punctele 52 și 56)
      4.        În măsura în care Directiva 93/38 de coordonare a procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții în sectoarele apei,
         energiei, transporturilor și telecomunicațiilor, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2001/78, nu prevede un termen
         precis în care ofertantul a cărui candidatură sau ofertă a fost respinsă trebuie să fie informat cu privire la motivele respingerii,
         ci se limitează să prevadă, la articolul 41 alineatul (4), că această informare trebuie să se facă cât mai curând posibil,
         nu este posibil să se adopte o interpretare a acestei dispoziții care ar determina să se considere că entitatea contractantă
         trebuie să ofere informația respectivă în termen de 15 zile de la primirea cererii scrise a ofertantului.

      Cu toate acestea, impunând entității contractante să transmită informația solicitată cât mai curând posibil, legiuitorul comunitar
         a stabilit în sarcina acesteia o obligație de diligență care reprezintă mai degrabă o obligație de mijloace decât o obligație
         de rezultat. Astfel, trebuie să se examineze de la caz la caz, precum și în funcție de caracteristicile concrete ale contractului
         în discuție și, mai ales, de complexitatea acestuia dacă entitatea contractantă vizată a comunicat sau nu a comunicat informația
         respectivă cu diligența solicitată. Împrejurarea că această comunicare intervine înaintea expirării termenului pentru contestarea
         deciziei de respingere a candidaturii sau a ofertei nu constituie decât un element dintr‑o serie de indicii de care trebuie
         să se țină seama pentru a stabili dacă entitatea contractantă a respectat această obligație de diligență.

      Statul membru are obligația de a face dovada existenței unor elemente obiective de natură să justifice întârzierea cu care
         a fost efectuată comunicarea motivelor respingerii ofertei și susceptibile să facă plauzibil termenul care s‑a scurs între
         data primirii cererii ofertantului și răspunsul entității contractante.

      În consecință, nu își îndeplinește obligațiile care îi revin în temeiul articolului 41 alineatul (4) din Directiva 93/38 statul
         membru care întârzie în mod nejustificat să răspundă la cererea unui ofertant de informare cu privire la motivele respingerii
         candidaturii sale.

      (a se vedea punctele 67-69 și 72 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      4 iunie 2009(*)

      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Directiva 93/38/CEE – Achiziții publice în sectoarele apei, energiei, transporturilor și telecomunicațiilor – Atribuire de contracte fără o prealabilă convocare la licitație – Condiții – Comunicarea motivelor respingerii unei oferte – Termen”
      În cauza C‑250/07,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 226 CE, introdusă la
         24 mai 2007,

      Comisia Comunităților Europene, reprezentată de doamna M. Patakia și de domnul D. Kukovec, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      reclamantă,
      împotriva
      Republicii Elene, reprezentată de doamna D. Tsagkaraki, în calitate de agent, asistată de V. Christianos, dikigoros, cu domiciliul ales în
         Luxemburg,

      pârâtă,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann, președinte de cameră, domnii M. Ilešič, A. Tizzano, A. Borg Barthet și J.‑J. Kasel (raportor),
         judecători,

      avocat general: domnul M. Poiares Maduro,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 14 octombrie 2008,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 17 decembrie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, prin faptul că nu a publicat un
         anunț de convocare prealabilă la o licitație pentru un contract de achiziții și prin faptul că a întârziat în mod nejustificat
         să răspundă la cererea unui ofertant de informare cu privire la motivele respingerii candidaturii sale, Republica Elenă nu
         și‑a îndeplinit, pe de o parte, obligația de convocare la licitație prealabilă inițierii procedurii de cerere de oferte, care
         îi revenea în temeiul articolului 20 alineatul (2) din Directiva 93/38/CEE a Consiliului din 14 iunie 1993 de coordonare a
         procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții în sectoarele apei, energiei, transporturilor și telecomunicațiilor
         (JO L 199, p. 84), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2001/78/CE a Comisiei din 13 septembrie 2001 (JO L 285, p. 1,
         denumită în continuare „Directiva 93/38”), și, pe de altă parte, obligația care îi revenea în temeiul articolului 41 alineatul
         (4) din directiva menționată.

       Cadrul juridic
      2        Articolul 2 din Directiva 93/38 prevede:

      „(1)      Prezenta directivă se aplică entităților contractante:
      (a)      care sunt autorități publice sau întreprinderi publice și care desfășoară una din activitățile menționate la alineatul (2);
      (b)      care, dacă nu sunt autorități publice sau întreprinderi publice, desfășoară, printre activitățile lor, una sau mai multe din
         activitățile menționate la alineatul (2) și beneficiază de drepturi speciale sau exclusive acordate de o autoritate competentă
         a unui stat membru.

      (2)      Activitățile care intră în domeniul de aplicare al prezentei directive sunt următoarele:
      (a)      punerea la dispoziție sau exploatarea de rețele fixe destinate furnizării de servicii publice în domeniul producerii, transportului
         sau distribuției:

      […]
      (ii)      energiei electrice
      […]” [traducere neoficială]
      3        Potrivit articolului 20 din Directiva 93/38:

      „(1)      Entitățile contractante pot alege oricare dintre procedurile descrise la articolul 1 punctul 7, cu condiția ca, sub rezerva
         alineatului (2), să se fi făcut o convocare la licitație în temeiul articolului 21.

      (2)      Entitățile contractante pot utiliza o procedură fără o prealabilă convocare la licitație în următoarele situații:
      (a)      în cazul în care nu s‑au depus oferte sau oferte adecvate, ca răspuns la o procedură cu o prealabilă convocare la licitație,
         cu condiția să nu fie modificate substanțial condițiile inițiale ale contractului;

      […]
      (d)      în măsura în care este strict necesar, în cazul în care, din motive de urgență extremă determinate de evenimente care nu pot
         fi prevăzute de către entitățile contractante, nu pot fi respectate termenele prevăzute pentru procedurile deschise sau pentru
         procedurile restrânse;

      […]” [traducere neoficială]
      4        Articolul 41 alineatul (4) din Directiva 93/38 are următorul cuprins:

      „Entitățile contractante […] comunică, cât mai curând posibil de la data primirii unei cereri scrise, oricărui candidat sau
         ofertant respins motivele respingerii candidaturii sau ofertei sale și oricărui ofertant care a făcut o ofertă admisibilă
         caracteristicile și avantajele relative ale ofertei selectate, precum și numele ofertantului căruia i s‑a atribuit contractul.

      […]” [traducere neoficială]
       Istoricul cauzei și procedura precontencioasă
      5        La 2 iulie 2003, Dimosia Epicheirisi Ilektrismou AE (companie publică de energie electrică, denumită în continuare „DEI”)
         a lansat o cerere de oferte pentru proiectarea, furnizarea, transportul, instalarea și punerea în funcțiune a două unități
         termoelectrice similare și a echipamentului auxiliar al acestora pentru centrala termoelectrică de la Atherinolakkos situată
         pe insula Creta (Grecia).

      6        Întrucât această primă cerere de oferte a fost revocată ca urmare a constatării de către consiliul de administrație al DEI
         că ofertele primite nu îndeplineau anumite criterii, DEI a emis, la 26 mai 2004, o nouă cerere de oferte care prezenta anumite
         diferențe față de prima. Toate ofertele celor cinci societăți și grupuri de întreprinderi care participaseră la această procedură
         au fost respinse de comitetul de evaluare pentru motivul că erau „inadecvate”, în sensul că nu se conformau diferitelor valori
         minime sau maxime ale anumitor parametri tehnici solicitați prin contract.

      7        Printr‑o scrisoare din 14 decembrie 2004 (denumită în continuare „scrisoarea din 14 decembrie”), cei cinci ofertanți care
         participaseră la a doua procedură de atribuire au fost informați cu privire la revocarea acesteia și au fost invitați să transmită,
         în termen de 15 zile de la primirea scrisorii respective, o „ofertă financiară finală”.

      8        În scrisoarea din 14 decembrie, DEI și‑a motivat decizia de utilizare a acestei noi proceduri făcând referire la „istoricul
         tuturor cazurilor, precum și:

      –        [la] momentul integrării unităților;
      –        [la] necesitatea de a răspunde în timp util la nevoile crescânde și urgente de energie electrică ale sistemului din Creta
         începând cu 2007;

      –        [la] timpul necesar instalării celor două noi unități, care este de 29 și, respectiv, de 31 de luni;
      –        [la] întârzierea neprevăzută a atribuirii proiectului în lipsa unor rezultate la cererile de oferte menționate anterior”.
      9        Pentru această nouă procedură, li s‑a solicitat celor cinci ofertanți vizați să corecteze discrepanțele tehnice care conduseseră
         la respingerea ofertelor în cadrul celei de a doua proceduri. În ceea ce privește celelalte discrepanțe subliniate de DEI,
         ofertanții trebuiau să indice costurile corectărilor care trebuiau realizate. Din observațiile părților rezultă că toți ofertanții
         menționați au participat la această nouă procedură.

      10      Printr‑o scrisoare din 7 februarie 2005, DEI l‑a informat pe unul dintre ofertanți că oferta sa a fost respinsă. Totuși, această
         scrisoare nu conținea nicio informație cu privire la motivele acestei respingeri.

      11      Din observațiile părților rezultă că, după mai multe cereri formulate, ofertantul respectiv a primit, la 4 aprilie 2005, un
         act prin care i se comunicau motivele detaliate ale acestei respingeri. Întrucât acțiunea în justiție introdusă de acest ofertant
         împotriva actului respectiv a fost respinsă printr‑o hotărâre din 7 iulie 2005, DEI a procedat la atribuirea contractului
         la 15 septembrie 2005.

      12      Sesizată de ofertantul menționat și considerând că exista o încălcare a dispozițiilor comunitare din domeniul achizițiilor
         publice, la 12 octombrie 2005, Comisia a adresat Republicii Elene o scrisoare de punere în întârziere, aceasta din urmă răspunzând
         prin scrisoarea din 22 decembrie 2005.

      13      Întrucât a considerat neconvingător acest răspuns, la 4 iulie 2006, Comisia a adresat acestui stat membru un aviz motivat
         prin care l‑a invitat să se conformeze dispozițiilor acestuia într‑un termen de două luni de la notificare.

      14      Întrucât a considerat nesatisfăcător răspunsul Republicii Elene la avizul motivat menționat, Comisia a decis să introducă
         prezenta acțiune.

       Cu privire la acțiune
      15      În susținerea acțiunii formulate, Comisia invocă două motive întemeiate pe încălcarea articolului 20 alineatul (2) literele
         (a) și (d) și, respectiv, a articolului 41 alineatul (4) din Directiva 93/38.

       Cu privire la primul motiv
       Argumentele părților
      16      Prin intermediul primului motiv, Comisia critică Republica Elenă pentru faptul că nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin
         în temeiul articolului 20 alineatul (2) literele (a) și (d) din Directiva 93/38.

      17      În opinia Comisiei, dispozițiile articolului 20 alineatul (2) din Directiva 93/38 constituie, astfel cum ar rezulta din Hotărârea
         din 16 iunie 2005, Strabag și Kostmann (C‑462/03 și C‑463/03, Rec., p. I‑5397), dispoziții derogatorii care, potrivit jurisprudenței
         constante a Curții, trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte. Pe de altă parte, din jurisprudența Curții ar reieși
         că sarcina probei existenței unor împrejurări excepționale care să justifice utilizarea unei asemenea dispoziții derogatorii
         incumbă părții care dorește să se prevaleze de aceasta (a se vedea în special Hotărârea din 2 iunie 2005, Comisia/Grecia,
         C‑394/02, Rec., p. I‑4713, punctul 33).

      18      În ceea ce privește, în primul rând, articolul 20 alineatul (2) litera (a) din Directiva 93/38, Comisia arată că, în speță,
         nu sunt îndeplinite două dintre condițiile de aplicare a acestei dispoziții, și anume să nu se fi depus nicio ofertă sau ofertele
         depuse să fie inadecvate și condițiile inițiale ale contractului să nu se fi modificat în mod substanțial.

      19      Astfel, pe de o parte, entitatea contractantă ar fi calificat ofertele, în mod greșit, drept „inadecvate”, deși acestea ar
         fi fost doar „neregulate”. Interpretarea pe care Republica Elenă o dă termenului „inadecvat” ar fi mult prea largă și ar pune
         în discuție efectul util al articolului 20 alineatul (2) litera (a) din Directiva 93/38. Compararea modului de redactare a
         acestei dispoziții cu cel al unor dispoziții similare cuprinse în alte directive referitoare la achizițiile publice, în special
         Directiva 93/37/CEE a Consiliului din 14 iunie 1993 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții
         publice de lucrări (JO L 199, p. 54), ar fi de natură să probeze că termenul „inadecvat” are același conținut în toate aceste
         directive. Poate fi calificată „inadecvată” numai oferta al cărei obiect ar fi total diferit de cel descris în anunțul de
         participare. Potrivit Comisiei, există o legătură între nedepunerea de oferte și oferta inadecvată în măsura în care fiecare
         dintre aceste situații ar înlocui‑o pe cealaltă ca motiv de atribuire directă. Aceste situații ar fi echivalente nu numai
         în privința efectului pe care îl produc, ci și în privința dificultăților pe care le creează entității contractante, în ambele
         situații necesitățile legate de executarea proiectului în cauză nefiind satisfăcute.

      20      Pe de altă parte, ar trebui să nu se supraestimeze importanța principiului flexibilității atunci când este interpretată Directiva
         93/38. Acest principiu, care ar fi avut cu siguranță o influență asupra conținutului dispozițiilor Directivei 93/38, nu ar
         putea fi invocat în susținerea unei interpretări a acestor dispoziții care să fie contrară Tratatului CE și principiilor generale
         ale egalității de tratament și transparenței.

      21      Pe de altă parte, în cadrul celei de a treia proceduri de atribuire, entitatea contractantă ar fi modificat în mod substanțial
         condițiile contractului, ceea ce ar fi determinat ca anumite oferte să devină „neregulate”. Din formularea celui de al doilea
         anunț de participare ar reieși că, deși discrepanțele comerciale și economice față de anunțul de participare nu erau autorizate,
         discrepanțele tehnice datorate unor particularități de construire sau unor particularități tehnice ale echipamentului furnizat
         erau, în anumite condiții, susceptibile să fie acceptate fără ca o corectare a acestora să antreneze un prejudiciu financiar
         pentru ofertant. În schimb, din scrisoarea din 14 decembrie ar reieși că, cu ocazia celei de a treia proceduri de atribuire,
         participanții erau obligați să corecteze toate discrepanțele și să suporte costul acestei corectări. Pentru garantarea respectării
         acestei condiții, participanții trebuiau, de altfel, să semneze o declarație pe proprie răspundere referitoare la corectarea
         discrepanțelor tehnice conținute în ofertele lor. Această schimbare a condițiilor contractului ar fi determinat ca ofertele
         anumitor ofertanți să devină neregulate din perspectiva acestei a treia proceduri, deși ar fi fost valabile în cadrul celei
         de a doua.

      22      În această privință, Comisia precizează că nu contestă în niciun mod motivele care au condus la excluderea petentului din
         diferitele proceduri de cereri de oferte, ci se limitează la contestarea legalității deciziei prin care entitatea contractantă
         a considerat că ofertele depuse sunt „inadecvate”.

      23      În ceea ce privește, în al doilea rând, articolul 20 alineatul (2) litera (d) din Directiva 93/38, dispoziție pe care, în
         opinia Comisiei, entitatea contractantă s‑ar fi întemeiat pentru a justifica utilizarea procedurii de atribuire fără o prealabilă
         convocare la licitație, Comisia amintește că aplicarea acestei dispoziții este condiționată de existența unei „urgenț[e] extrem[e]
         determinate de evenimente care nu pot fi prevăzute de către entitățile contractante”. Or, în speță, entitatea contractantă
         nu ar fi demonstrat nici existența vreunei urgențe extreme, nici existența vreunor evenimente care nu puteau fi prevăzute.
         În această privință, Comisia arată în special că momentul integrării și instalării unităților era cunoscut anterior publicării
         primei cereri de oferte, că creșterea necesităților de energie electrică pe insula Creta nu era surprinzătoare și că împrejurarea
         că fuseseră revocate două proceduri nu poate fi considerată că reprezintă un eveniment care nu putea fi prevăzut de entitatea
         contractantă.

      24      Comisia adaugă că explicațiile furnizate de Republica Elenă în cadrul procedurii de constatare a neîndeplinirii obligațiilor
         nu poate să modifice motivarea pe care entitatea contractantă a cuprins‑o în scrisoarea din 14 decembrie pentru justificarea
         respingerii ofertelor depuse de ofertanți.

      25      Cu titlu introductiv, Republica Elenă subliniază, pe de o parte, că specificitatea dispozițiilor Directivei 93/38 față de
         directivele generale din domeniul achizițiilor publice rezultă din caracterul sensibil al „sectoarelor excluse” și se manifestă
         prin intermediul principiului flexibilității enunțat în al patruzeci și cincilea considerent al Directivei 93/38, care prevede
         că normele ce trebuie aplicate de entitățile vizate trebuie să creeze un cadru pentru practici comerciale loiale și să permită
         o flexibilitate maximă. Entitățile contractante ar dispune astfel, în cadrul Directivei 93/38, de o putere de apreciere mai
         largă decât cea de care beneficiază în cadrul directivelor generale. Tocmai în lumina acestui principiu al flexibilității
         ar trebui să se aprecieze dacă o procedură de atribuire a unui contract de achiziții este adaptată la dispozițiile Directivei
         93/38.

      26      În cadrul Directivei 93/38, cele trei proceduri menționate la articolul 1 alineatul (7) s‑ar situa, în temeiul principiului
         flexibilității și a marii puteri de apreciere recunoscute entității contractante, exact la același nivel. Astfel, articolul
         20 alineatul (1) din Directiva 93/38 ar permite entităților contractante să aleagă în mod liber una dintre aceste trei proceduri
         în măsura în care s‑a realizat o convocare la licitație. Prin urmare, întrucât Directiva 93/38 diferă și sub acest aspect
         de celelalte directive invocate de Comisie, jurisprudența Curții care se referă la acestea din urmă nu ar putea fi transpusă,
         prin analogie, în privința Directivei 93/38.

      27      În ceea ce privește, în primul rând, articolul 20 alineatul (2) litera (a) din Directiva 93/38 și condițiile de aplicare a
         acestei dispoziții, Republica Elenă susține că, în speță, acestea sunt îndeplinite.

      28      Pe de o parte, în a doua cerere de oferte cu o prealabilă convocare la licitație ar fi fost, desigur, depuse oferte, însă
         niciuna dintre acestea nu ar fi fost considerată „adecvată”. Contrar susținerilor Comisiei, ar exista o diferență importantă
         între o ofertă „inadecvată” și o ofertă „inadmisibilă sau neregulată”, prima dintre aceste noțiuni referindu‑se la conformitatea
         ofertei cu cerințele tehnice stabilite de entitatea contractantă, iar a doua raportându‑se la absența unui motiv oficial de
         participare la cererea de oferte. De altfel, interpretarea prin analogie propusă de Comisie nu ar putea fi reținută având
         în vedere diferențele substanțiale care ar exista între modurile de redactare a diferitelor dispoziții invocate, Curtea pronunțându‑se,
         în Hotărârea din 17 septembrie 2002, Concordia Bus Finland (C‑513/99, Rec., p. I‑7213, punctele 90 și 91) în sensul că numai
         dispozițiile care fac parte din același domeniu de drept comunitar și redactate în mod substanțial identic ar putea fi interpretate
         în mod identic.

      29      Argumentele invocate de Comisie împotriva luării în considerare a principiului flexibilității cu ocazia interpretării Directivei
         93/38 ar fi de altfel vagi, lipsite de pertinență și nedemonstrate. În plus, Curtea ar fi recunoscut deja că, în cadrul procedurilor
         vizate de Directiva 93/38, entitățile contractante dispun de o putere de apreciere foarte largă atunci când s‑a pronunțat,
         la punctul 34 din Hotărârea Strabag și Kostmann, citată anterior, în sensul că normele cuprinse de Directiva 93/38 „autorizează
         utilizarea la o scară mai largă a procedurii de negociere”.

      30      Pe de altă parte, condițiile contractului nu ar fi fost modificate și, în orice caz, nu ar fi intervenit nicio modificare
         „substanțială”. Astfel, din compararea celei de a doua și a celei de a treia cereri de oferte ar reieși că, în mod contrar
         celor susținute de Comisie, acestea sunt identice în ceea ce privește scrisoarea de garanție referitoare la participare, evaluarea
         ofertelor financiare și modul de plată. În plus, examinarea detaliată a condițiilor referitoare la discrepanțele tehnice,
         la costurile de corectare a acestor discrepanțe și la declarația pe proprie răspundere solicitată ofertanților ar permite
         să se constate că nici aceste elemente nu au fost modificate între a doua și a treia procedură de atribuire a contractului.

      31      În ceea ce privește, în al doilea rând, articolul 20 alineatul (2) litera (d) din Directiva 93/38, Comisia este criticată
         de Republica Elenă pentru că efectuează o interpretare eronată a scrisorii din 14 decembrie 2004. Astfel, din această scrisoare
         ar reieși fără echivoc că entitatea contractantă ar fi decis să aleagă o procedură fără o prealabilă convocare la licitație
         din cauza „istoricului tuturor cazurilor” și, prin urmare, a împrejurării că ofertele depuse cu ocazia primelor două proceduri
         erau inadecvate. Celelalte elemente explicative care figurează în scrisoarea respectivă ar fi fost menționate numai în subsidiar.

      32      Pe de altă parte, ar trebui să se considere că, deși revocarea unei cereri de oferte nu constituie, desigur, un eveniment
         care nu poate fi prevăzut de entitatea contractantă, împrejurarea că, în cadrul a două cereri de oferte consecutive, toate
         ofertele depuse sunt inadecvate ar trebui totuși să fie considerată ca făcând parte din noțiunea „eveniment care nu poate
         fi prevăzut”.

      33      În orice caz, Comisia nu ar fi demonstrat la un standard juridic corespunzător că entitatea contractantă ar fi invocat caracterul
         neprevăzut al eșecului celor două cereri de oferte precedente pentru justificarea utilizării unei proceduri fără o prealabilă
         convocare la licitație. Ar trebui să nu se confunde acțiunea în anulare cu procedura de neîndeplinire a obligațiilor, aceasta
         din urmă dând statelor membre posibilitatea de a furniza explicații, precizări și, la nevoie, motive care justifică deciziile
         lor. În speță, nu s‑ar avea în vedere să se aprecieze validitatea motivării efectuate de entitatea contractantă, ci să se
         aprecieze dacă statul membru vizat poate fi criticat pentru o încălcare a Directivei 93/38.

       Aprecierea Curții
      34      De la bun început, trebuie amintit că, în calitate de derogări de la normele referitoare la procedurile de atribuire a contractelor
         de achiziții publice, dispozițiile articolului 20 alineatul (2) literele (c) și (d) din Directiva 93/38 trebuie să facă obiectul
         unei interpretări stricte și că sarcina probei incumbă părții care dorește să se prevaleze de acestea (Hotărârea Comisia/Grecia,
         citată anterior, punctul 33).

      35      Având în vedere că din coroborarea alineatelor (1) și (2) ale articolului 20 din Directiva 93/38 rezultă că alineatul (2)
         reprezintă o derogare de la alineatul (1), în măsura în care în acesta sunt prevăzute situațiile în care o entitate contractantă
         poate utiliza o procedură de atribuire a unui contract de achiziții fără o prealabilă convocare la licitație, trebuie să se
         concluzioneze că nu numai dispozițiile articolului 20 alineatul (2) literele (c) și (d) din directiva menționată sunt de strictă
         interpretare, ci că toate celelalte dispoziții ale acestui articol 20 alineatul (2) sunt de asemenea de strictă interpretare.

      36      Această concluzie nu este pusă la îndoială prin argumentele Republicii Elene potrivit cărora Directiva 93/38, conform celui
         de al patruzeci și cincilea considerent al acesteia, trebuie să permită o „flexibilitate maximă” și autorizează o utilizare
         mai largă a procedurii de negociere care nu este permisă, de exemplu, prin Directiva 93/37.

      37      Astfel, pe de o parte, după cum a arătat avocatul general la punctul 15 din concluzii, al patruzeci și cincilea considerent
         dă o indicație cu privire la obiectivul urmărit de legiuitorul comunitar prin adoptarea Directivei 93/38, și anume recunoașterea
         unei flexibilități mai mari în cadrul achizițiilor publice vizate de directiva respectivă și permite, prin urmare, explicarea
         motivelor pentru care această din urmă directivă autorizează entitățile contractante, spre deosebire de alte directive din
         domeniul achizițiilor publice, să utilizeze mai mult procedura de negociere.

      38      Pe de altă parte, prin faptul că se precizează la al patruzeci și șaselea considerent al Directivei 93/38 că, în schimbul
         acestei flexibilități și în vederea promovării încrederii reciproce, este necesar să se garanteze transparența procedurilor
         de atribuire a contractelor de achiziții publice și prin faptul că se prevede, astfel cum reiese de la articolul 20 alineatul
         (1) din această directivă, că utilizarea uneia dintre cele trei proceduri de atribuire prevăzute la articolul 1 punctul 7
         din directiva menționată trebuie să fie precedată de o convocare la licitație, legiuitorul comunitar nu a lăsat nicio îndoială
         în privința intenției sale de considerare a posibilității de a se proceda la atribuirea unui contract de achiziții publice
         fără o prealabilă convocare la licitație, în condițiile prevăzute la articolul 20 alineatul (2) din Directiva 93/38, drept
         o derogare de la principiul conform căruia atribuirea unui astfel de contract trebuie să fie precedată de o convocare la licitație.

      39      Rezultă că nu poate fi admis argumentul Republicii Elene potrivit căruia noțiunea de ofertă „inadecvată”, în sensul articolului
         20 alineatul (2) litera (a) din Directiva 93/38, trebuie să fie interpretată în mod larg.

      40      În lumina acestor considerații, trebuie să se stabilească dacă, în speță, Republica Elenă a dovedit în mod legal că ofertele
         depuse în cadrul celei de a doua proceduri de atribuire a contractului au fost calificate în mod întemeiat drept „inadecvate”
         în sensul articolului 20 alineatul (2) litera (a).

      41      În această privință, Republica Elenă a susținut că, în măsura în care ofertele depuse nu erau, în ceea ce privește volumele
         garantate, conforme cerințelor tehnice stabilite de entitatea contractantă, având în vedere dispozițiile normative din domeniul
         protecției mediului, astfel încât centrala termoelectrică în cauză nu ar fi putut să fie pusă în funcțiune în mod legal, ofertele
         respective ar trebui să fie considerate „inadecvate”, în sensul articolului 20 alineatul (2) litera (a) din Directiva 93/38.

      42      Este necesar să se constate că cerințele tehnice precum cele în discuție în speță, care rezultă din dispoziții normative naționale
         și comunitare din domeniul protecției mediului, trebuie să fie considerate elemente indispensabile pentru ca instalațiile
         a căror furnizare și punere în funcțiune fac obiectul contractului să permită entității contractante atingerea obiectivelor
         care îi sunt impuse pe cale normativă.

      43      Din moment ce lipsa de conformitate a ofertelor prezentate cu aceste cerințe tehnice împiedică entitatea contractantă să realizeze
         în mod corespunzător proiectul pentru care a fost lansată procedura de cerere de oferte, această lipsă de conformitate nu
         constituie o simplă imprecizie sau un simplu detaliu, ci, dimpotrivă, trebuie considerată că nu permite ofertelor respective
         să satisfacă necesitățile entității contractante.

      44      Or, asemenea oferte trebuie calificate, astfel cum însăși Comisia a recunoscut în fața Curții, drept „inadecvate” în sensul
         articolului 20 alineatul (2) litera (a) din Directiva 93/38.

      45      Trebuie adăugat că, în speță, nu este justificată temerea exprimată de Comisie că entitățile contractante vor eluda obligația
         de convocare la licitație impusă de Directiva 93/38 prin stabilirea unor condiții excesiv de stricte sau imposibil de respectat
         pentru a putea califica drept „inadecvate” toate ofertele prezentate înainte de atribuirea contractului de achiziții fără
         o prealabilă convocare la licitație.

      46      Astfel, mai întâi, după ce a considerat că ofertele depuse în cursul primei proceduri de convocare la licitație nu îndeplineau
         condițiile prevăzute de cerințele tehnice stabilite, entitatea contractantă a lansat a doua procedură de cerere de oferte
         și, prin urmare, nu a utilizat imediat procedura prevăzută la articolul 20 alineatul (2) litera (a) din Directiva 93/38.

      47      Apoi, în cadrul procedurii de negociere pe care a lansat‑o în temeiul articolului 20 alineatul (2) litera (a) din Directiva
         93/38, entitatea contractantă i‑a invitat pe toți candidații care participaseră la a doua procedură de convocare la licitație
         să își transmită ofertele, deși dispozițiile directivei menționate referitoare la procedura de negociere, mai precis articolul
         1 alineatul (7) litera (c) din aceasta, nu o obliga să acționeze astfel.

      48      În sfârșit, nici nu s‑a dovedit, nici măcar nu s‑a invocat că cerințele tehnice stabilite de entitatea contractantă și care
         au determinat‑o să considere inadecvate ofertele pe care le primise erau excesiv de stricte sau chiar imposibil de respectat.

      49      Dimpotrivă, astfel cum a susținut Republica Elenă fără a fi contrazisă cu privire la acest aspect de Comisie, condițiile referitoare
         la volumele garantate, pe care ofertanții nu puteau să le încalce, au fost în cele din urmă respectate de unii dintre candidații
         la atribuirea contractului.

      50      Având în vedere aceste considerații, trebuie să se constate că entitatea contractantă a putut în mod legal să califice ofertele
         în discuție drept „inadecvate”, în sensul articolului 20 alineatul (2) litera (a) din Directiva 93/38.

      51      În aceste condiții, trebuie să se verifice în plus dacă, astfel cum a susținut Comisia, entitatea contractantă a modificat
         în mod substanțial condițiile inițiale ale contractului cu ocazia procedurii de negociere fără o prealabilă convocare la licitație,
         contrar celor prevăzute la articolul 20 alineatul (2) litera (a) din Directiva 93/38.

      52      În această privință, trebuie arătat că, prin analogie cu modul în care Curtea s‑a pronunțat în privința renegocierii contractelor
         deja atribuite (a se vedea Hotărârea din 19 iunie 2008, Pressetext Nachrichtenagentur, C‑454/06, Rep., p. I‑4401, punctul
         35), modificarea unei condiții inițiale a unui contract poate fi considerată substanțială, în sensul articolului 20 alineatul
         (2) litera (a) din Directiva 93/38, în special atunci când condiția modificată, dacă ar fi fost inclusă în procedura de atribuire
         inițială, ar fi permis ca ofertele transmise în cadrul procedurii cu o prealabilă convocare la licitație să fie considerate
         adecvate sau ar fi permis altor ofertanți decât cei care au participat la procedura inițială să depună oferte.

      53      În măsura în care, astfel cum rezultă din observațiile Comisiei, aceasta consideră că situația de fapt în discuție face parte
         în mod evident din primul dintre aceste două cazuri, trebuie să se examineze dacă cerințele inițiale ale contractului inițial,
         a căror nerespectare a determinat entitatea contractantă să califice ca inadecvate ofertele depuse, au fost modificate în
         mod substanțial cu ocazia procedurii de negociere.

      54      Referitor la aceste condiții, Republica Elenă susține, fără să fie contrazisă cu privire la acest aspect de Comisie, că toate
         ofertele depuse cu ocazia celei de a doua proceduri cu o prealabilă convocare la licitație au fost declarate inadecvate din
         cauza faptului că nu erau conforme condițiilor privitoare la volumele garantate de emisii de deșeuri.

      55      Or, trebuie să se constate că dispozițiile referitoare la volumele respective nu au fost modificate în cadrul celei de a treia
         proceduri și că, în mod similar primelor două proceduri, respectarea dispozițiilor menționate era obligatorie pentru entitatea
         contractantă. De altfel, tocmai din cauza faptului că nu era permisă nicio discrepanță față de aceste dispoziții, candidații
         trebuiau să prezinte o declarație pe proprie răspundere prin care se angajau să își corecteze ofertele pentru a se conforma
         condițiilor din anunț referitoare la aceste volume garantate.

      56      Cu privire la celelalte cerințe tehnice, trebuie precizat că, deși anumite discrepanțe față de aceste cerințe puteau fi acceptate
         în cadrul celei de a doua proceduri cu o convocare la licitație, costurile determinate de corectarea acestor discrepanțe puteau
         fi lăsate, astfel cum a subliniat Republica Elenă fără a fi contrazisă de Comisie, în sarcina ofertanților. Împrejurarea că,
         în cadrul celei de a treia proceduri, ofertanții trebuiau ei înșiși să suporte costurile corectării discrepanțelor tehnice
         nu poate să fie, prin urmare, considerată ca reprezentând o obligație nouă.

      57      În cursul acestei a treia proceduri, ofertanții nu aveau de altfel obligația de a proceda la corectările în cauză, ci trebuiau
         numai să furnizeze o estimare a costului total al corectărilor respective și să transmită o ofertă financiară finală. Această
         a treia procedură acorda astfel tuturor ofertanților care participaseră la a doua procedură posibilitatea de a revedea unele
         dintre propunerile lor în cadrul unei oferte financiare finale și de a evalua încă o dată discrepanțele față de cerințele
         tehnice prevăzute în cererea de oferte.

      58      Rezultă că entitatea contractantă nu a modificat în mod substanțial condițiile inițiale ale contractului, în sensul articolului
         20 alineatul (2) litera (a) din Directiva 93/38, cu ocazia procedurii de negociere fără o prealabilă convocare la licitație.

      59      În aceste condiții, trebuie să se concluzioneze că nu s‑a dovedit, de către Comisie, încălcarea de către Republica Elenă a
         articolului 20 alineatul (2) litera (a) din Directiva 93/38. În consecință, primul aspect al primului său motiv trebuie să
         fie respins.

      60      În ceea ce privește pretinsa încălcare a articolului 20 alineatul (2) litera (d) din Directiva 93/38, trebuie amintit că,
         astfel cum reiese de la punctul 34 din prezenta hotărâre, acest articol 20 alineatul (2) litera (d) constituie o dispoziție
         derogatorie și că sarcina probei pentru a demonstra că sunt întrunite condițiile aplicării sale incumbă părții care dorește
         să se prevaleze de aceasta.

      61      În această privință, este suficient să se arate că, astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 25 din concluzii, Republica
         Elenă nu a invocat această dispoziție în susținerea deciziei prin care DEI a procedat la atribuirea contractului în discuție
         fără o prealabilă convocare la licitație, ci s‑a limitat să indice că această decizie fusese adoptată în temeiul articolului
         20 alineatul (2) litera (a) din Directiva 93/38.

      62      Astfel, Comisia nu poate susține în mod legal că Republica Elenă a încălcat o dispoziție de care acest stat nu s‑a prevalat
         în mod efectiv, astfel încât și al doilea aspect al primului motiv trebuie să fie respins.

      63      În aceste condiții, primul motiv invocat de către Comisie trebuie să fie respins în întregime ca neîntemeiat.

       Cu privire la al doilea motiv
       Argumentele părților
      64      Prin intermediul celui de al doilea motiv, Comisia critică Republica Elenă pentru faptul că nu și‑a îndeplinit obligația care
         îi revenea în temeiul articolului 41 alineatul (4) din Directiva 93/38, și anume aceea de a „comunic[a], cât mai curând posibil
         de la data primirii unei cereri scrise, oricărui candidat sau ofertant respins, motivele respingerii candidaturii sau a ofertei
         sale”.

      65      În speță, ar fi trecut un termen de două luni între cererea ofertantului respins și răspunsul entității contractante. Or,
         un asemenea termen nu ar putea în nici un caz să fie considerat un răspuns formulat „cât mai curând posibil”. În ceea ce privește
         interpretarea acestei expresii, Comisia face trimitere la dispozițiile analoage din Directiva 92/50/CEE a Consiliului din
         18 iunie 1992 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de servicii (JO L 209, p. 1,
         Ediție specială, 06/vol. 2, p. 50), din Directiva 93/36/CEE a Consiliului din 14 iunie 1993 privind coordonarea procedurilor
         de atribuire a contractelor de achiziții publice de bunuri (JO L 199, p. 1), din Directiva 93/37 și din Directiva 2004/17/CE
         a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 de coordonare a procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții
         în sectoarele apei, energiei, transporturilor și serviciilor poștale (JO L 134, p 1, Ediție specială, 06/vol. 8, p. 116),
         care prevăd un termen de 15 zile.

      66      Republica Elenă recunoaște că a fost efectuată cu o anumită întârziere comunicarea motivelor care justificau respingerea ofertei
         unuia dintre ofertanți. Totuși, această întârziere nu ar fi adus atingere efectului util al Directivei 93/38 și nu ar fi împiedicat
         ofertantul în cauză să își poată valorifica în mod corespunzător drepturile în justiție. De altfel, contractul ar fi fost
         semnat numai după ce acțiunea în justiție a ofertantului menționat a fost respinsă. Republica Elenă adaugă că termenele prevăzute
         de diferitele directive invocate de Comisie nu pot fi transpuse în speță din moment ce, pe de o parte, Directiva 93/38 nu
         prevede un termen precis și că, pe de altă parte, Directiva 2004/17 nu se afla încă în vigoare la data desfășurării situației
         de fapt care face obiectul prezentei cauze.

       Aprecierea Curții
      67      În ceea ce privește acest motiv, trebuie arătat că, în măsura în care Directiva 93/38, spre deosebire de alte directive invocate
         în această privință de Comisie, nu prevede un termen precis în care ofertantul a cărui candidatură sau ofertă a fost respinsă
         trebuie să fie informat cu privire la motivele respingerii, ci se limitează să prevadă, la articolul 41 alineatul (4), că
         această informare trebuie să se facă „cât mai curând posibil”, nu este posibil, astfel cum a subliniat avocatul general la
         punctul 27 din concluzii, să se adopte o interpretare a acestei dispoziții care ar determina să se considere că entitatea
         contractantă trebuie să ofere informația respectivă în termen de 15 zile de la primirea cererii scrise a ofertantului.

      68      Cu toate acestea, este necesar să se precizeze că, impunând entității contractante să transmită informația solicitată „cât
         mai curând posibil”, legiuitorul comunitar a stabilit în sarcina acesteia o obligație de diligență care reprezintă mai degrabă
         o obligație de mijloace decât o obligație de rezultat. Astfel, trebuie să se examineze de la caz la caz, precum și în funcție
         de caracteristicile concrete ale contractului în discuție și, mai ales, de complexitatea acestuia, dacă entitatea contractantă
         vizată a comunicat sau nu a comunicat informația respectivă cu diligența solicitată. Împrejurarea că această comunicare intervine
         înaintea expirării termenului pentru contestarea deciziei de respingere a candidaturii sau a ofertei, ceea ce înseamnă că
         ofertantul a fost, prin urmare, în măsură să utilizeze căile de atac care îi sunt recunoscute pentru efectuarea controlului
         de legalitate a deciziei de către o instanță, nu constituie decât un element dintr‑o serie de indicii de care trebuie să se
         țină seama pentru a stabili dacă entitatea contractantă a respectat obligația de diligență care îi incumbă în temeiul articolului
         41 alineatul (4) din Directiva 93/38 și nu constituie, în mod individual, o probă suficientă în această privință.

      69      Din moment ce, în speță, Republica Elenă admite existența unei întârzieri în comunicarea către ofertantul a cărui ofertă a
         fost respinsă a motivelor acestei respingeri, afirmând în același timp că această comunicare a intervenit în conformitate
         cu dispozițiile articolului 41 alineatul (4) din Directiva 93/38, acest stat membru are obligația de a face dovada existenței
         unor elemente obiective de natură să justifice întârzierea cu care a fost efectuată comunicarea respectivă și susceptibile
         să facă plauzibil termenul care s‑a scurs între data primirii cererii ofertantului și răspunsul entității contractante.

      70      Or, trebuie să se constate că, în afara argumentului potrivit căruia termenul scurs nu l‑a împiedicat pe ofertantul vizat
         să își valorifice în mod corespunzător drepturile în justiție, Republica Elenă nu a invocat niciun element concret susceptibil
         să justifice întârzierea cu care s‑a efectuat comunicarea motivelor respingerii ofertei sau să expună motivele pentru care,
         în speță, o perioadă de două luni ar trebui să fie considerată „cât mai curând posibil”, în sensul articolului 41 alineatul
         (4) din Directiva 93/38.

      71      Prin urmare, trebuie să se considere că al doilea motiv invocat de Comisie este întemeiat.

      72      În consecință, trebuie să se constate că, prin faptul că a întârziat în mod nejustificat să răspundă la cererea unui ofertant
         de informare cu privire la motivele respingerii ofertei sale, Republica Elenă nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin
         în temeiul articolului 41 alineatul (4) din Directiva 93/38.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      73      În temeiul articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Cu toate acestea, potrivit articolului 69 alineatul (3) primul paragraf din același regulament,
         Curtea poate să repartizeze cheltuielile de judecată sau poate decide ca fiecare parte să suporte propriile cheltuieli de
         judecată, în cazul în care părțile cad în pretenții cu privire la unul sau la mai multe capete de cerere. Întrucât Republica
         Elenă și Comisia au căzut fiecare parțial în pretenții, trebuie să se dispună ca fiecare parte să suporte propriile cheltuieli
         de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:
      1)      Prin faptul că a întârziat în mod nejustificat să răspundă la cererea unui ofertant de informare cu privire la motivele respingerii
            ofertei sale, Republica Elenă nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 41 alineatul (4) din Directiva
            93/38/CEE a Consiliului din 14 iunie 1993 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții în sectoarele
            apei, energiei, transporturilor și telecomunicațiilor, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2001/78/CE a Comisiei din
            13 septembrie 2001.
      2)      Respinge acțiunea cu privire la restul motivelor.
      3)      Republica Elenă și Comisia Comunităților Europene suportă propriile cheltuieli de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: greaca.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 28 februarie 2002. # Atlantic Container Line AB și alții împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență - Regulamentul (CEE) nr. 4056/86 - Regulamentul (CEE) nr. 1017/68. # Cauza T-395/94.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din 8 decembrie 2011.#Merck Sharp & Dohme Corp. împotriva Deutsches Patent- und Markenamt.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundespatentgericht - Germania.#Proprietate intelectuală și industrială - Brevete - Regulamentul (CEE) nr. 1768/92 - Articolul 13 - Certificat suplimentar de protecție pentru medicamente - Posibilitate de eliberare a acestui certificat în cazul în care perioada scursă între data depunerii cererii de brevet de bază și data primei autorizații de introducere pe piață în Uniune este mai mică de cinci ani -Regulamentul (CE) nr. 1901/2006 - Articolul 36 - Prelungirea duratei certificatului suplimentar de protecție.#Cauza C-125/10.

text:
      Cauza C‑125/10
      Merck Sharp & Dohme Corp., fostă Merck & Co. Inc.
      împotriva
      Deutsches Patent- und Markenamt
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Bundespatentgericht)
      „Proprietate intelectuală și industrială – Brevete – Regulamentul (CEE) nr. 1768/92 – Articolul 13 – Certificat suplimentar de protecție pentru medicamente – Posibilitate de eliberare a acestui certificat în cazul în care perioada scursă între data depunerii cererii de brevet de
         bază și data primei autorizații de introducere pe piață în Uniune este mai mică de cinci ani – Regulamentul (CE) nr. 1901/2006 – Articolul 36 – Prelungirea duratei certificatului suplimentar de protecție”

      Sumarul hotărârii
      Apropierea legislațiilor – Legislații uniforme – Proprietate industrială și comercială – Drept asupra brevetului – Certificat
            suplimentar de protecție pentru medicamente – Durata certificatului
      (Regulamentul nr. 1901/2006 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 36; Regulamentul nr. 1768/92 al Consiliului,
            art. 13)
      Articolul 13 din Regulamentul nr. 1768/92 privind instituirea unui certificat suplimentar de protecție pentru medicamente,
         astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1901/2006 privind medicamentele de uz pediatric, coroborat cu articolul
         36 din Regulamentul nr. 1901/2006 trebuie interpretat în sensul că certificatul suplimentar de protecție poate fi eliberat
         pentru medicamente atunci când perioada care s‑a scurs între data depunerii cererii de brevet de bază și data primei autorizații
         de introducere pe piață în Uniunea Europeană este mai mică de cinci ani. În această situație, durata prelungirii pediatrice
         prevăzută de acest din urmă regulament începe să curgă de la data stabilită prin scăderea din data expirării brevetului a
         diferenței dintre cinci ani și perioada scursă între depunerea cererii de brevet și obținerea primei autorizații de introducere
         pe piață.

      În cazul în care o cerere de certificat suplimentar de protecție ar fi refuzată pentru motivul că calculul prevăzut la articolul
         13 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1768/92 ar conduce la o durată negativă sau nulă, titularul brevetului de bază nu ar
         putea obține o prelungire a protecției conferite de un astfel de brevet, chiar dacă a efectuat toate studiile potrivit planului
         de investigație pediatrică aprobat, în sensul articolului 36 din Regulamentul nr. 1901/2006. Un astfel de refuz ar fi de natură
         să afecteze efectul util al Regulamentului nr. 1901/2006 și ar putea avea drept consecință punerea în pericol a obiectivelor
         urmărite de acest regulament, și anume de a compensa eforturile realizate în scopul de a evalua efectele pediatrice ale medicamentului
         în cauză.

      În consecință, din coroborarea Regulamentului nr. 1768/92 cu Regulamentul nr. 1901/2006 reiese că certificatul suplimentar
         de protecție și prelungirea pediatrică conferă împreună titularului unui brevet de bază un drept exclusiv având o durată maximă
         de 15 ani și 6 luni de la data acordării primei autorizații de introducere pe piață a medicamentului în cauză în Uniune.

      Rezultă din această durată maximă că o prelungire pediatrică prezintă utilitate dacă durata negativă a unui certificat suplimentar
         de protecție nu depășește șase luni. Cu alte cuvinte, obiectivul Regulamentului nr. 1901/2006 este îndeplinit atunci când
         titularul brevetului de bază a obținut prima sa autorizație de introducere pe piață a medicamentului în cauză în Uniune într‑o
         perioadă cuprinsă între patru ani și jumătate și cinci ani de la data cererii de brevet de bază. Prin urmare, un certificat
         suplimentar de protecție poate fi acordat atunci când s‑au scurs mai puțin de cinci ani între cererea de brevet de bază și
         data obținerii unei astfel de autorizații de introducere pe piață.

      Rezultă că eliberarea unui certificat suplimentar de protecție nu poate fi refuzată numai pentru motivul că durata stabilită
         în conformitate cu modalitățile de calcul prevăzute la articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1768/92 nu este pozitivă.

      În ceea ce privește problema de a stabili momentul de la care trebuie să înceapă să curgă prelungirea pediatrică având durata
         de șase luni, în cazul în care perioada care s‑a scurs între data depunerii cererii de brevet de bază și data primei autorizații
         de introducere pe piață a medicamentului în cauză în Uniune este mai mică de cinci ani, punctul de pornire al acestei prelungiri
         nu poate fi stabilit începând de la data expirării brevetului de bază, astfel încât durata certificatului menționat să fie
         considerată egală cu zero. Astfel, o asemenea soluție ar fi contrară modalităților de calcul prevăzute la articolul 13 alineatul
         (1) din Regulamentul nr. 1768/92, în măsura în care această dispoziție prevede că durata certificatului suplimentar de protecție
         corespunde perioadei scurse între data depunerii cererii de brevet de bază și data primei autorizații de introducere pe piață
         în Uniune, redusă cu o perioadă de cinci ani. Prin urmare, atunci când durata unui certificat suplimentar de protecție este
         negativă, aceasta nu poate fi rotunjită la zero. Durata prelungirii pediatrice prevăzute de Regulamentul nr. 1901/2006 începe
         să curgă de la data stabilită prin scăderea din data expirării brevetului a diferenței dintre cinci ani și perioada scursă
         între depunerea cererii de brevet și obținerea primei autorizații de introducere pe piață.

      (a se vedea punctele 37-42 și 45 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      8 decembrie 2011(*)

      „Proprietate intelectuală și industrială – Brevete – Regulamentul (CEE) nr. 1768/92 – Articolul 13 – Certificat suplimentar de protecție pentru medicamente – Posibilitate de eliberare a acestui certificat în cazul în care perioada scursă între data depunerii cererii de brevet de
         bază și data primei autorizații de introducere pe piață în Uniune este mai mică de cinci ani –Regulamentul (CE) nr. 1901/2006 – Articolul 36 – Prelungirea duratei certificatului suplimentar de protecție”

      În cauza C‑125/10,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Bundespatentgericht
         (Germania), prin decizia din 28 ianuarie 2010, primită de Curte la 9 martie 2010, în procedura

      Merck Sharp & Dohme Corp., fostă Merck & Co. Inc.,

      împotriva
      Deutsches Patent- und Markenamt,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul J. N. Cunha Rodrigues, președinte de cameră, domnii U. Lõhmus (raportor), A. Rosas, A. Ó Caoimh și A. Arabadjiev,
         judecători,

      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul K. Malacek, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 4 mai 2011,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Merck Sharp & Dohme Corp., fostă Merck & Co. Inc., de M. Heinemann, M. Gundt, A. Rollins și A. von Falck, Rechtsanwälte;
      –        pentru guvernul francez, de domnii G. de Bergues și S. Menez, precum și de doamna R. Loosli‑Surrans, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul lituanian, de domnul D. Kriaučiūnas și de doamna V. Balčiūnaitė, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul ungar, de domnii M. Ficsor și M. Fehér, precum și de doamna Z. Tóth, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul portughez, de domnii L. Inez Fernandes și P. A. Antunes, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de doamna H. Walker, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnii G. Braun și F. W. Bulst, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 9 iunie 2011,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 13 alineatul (1) din Regulamentul (CE)
         nr. 469/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 6 mai 2009 privind certificatul suplimentar de protecție pentru
         medicamente (versiune codificată) (JO L 152, p. 1).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Merck Sharp & Dohme Corp., fostă Merck & Co. Inc. (denumită în
         continuare „Merck”), pe de o parte, și Deutsches Patent- und Markenamt (Oficiul German pentru Brevete și Mărci), pe de altă
         parte, cu privire la refuzul acestuia din urmă de a elibera un certificat suplimentar de protecție (denumit în continuare
         „CSP”) pentru substanța farmaceutică sitagliptin.

       Cadrul juridic
       Regulamentul (CEE) nr. 1768/92
      3        Primul și al doilea considerent ale Regulamentului (CEE) nr. 1768/92 al Consiliului din 18 iunie 1992 privind instituirea
         unui certificat suplimentar de protecție pentru medicamente (JO L 182, p. 1, Ediție specială, 13/vol. 11, p. 130), astfel
         cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1901/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2006
         (JO L 378, p. 1, Ediție specială, 13/vol. 58, p. 83, denumit în continuare „Regulamentul nr. 1768/92”), au următorul cuprins:

      „întrucât cercetarea în domeniul farmaceutic contribuie decisiv la îmbunătățirea continuă a sănătății publice;
      întrucât medicamentele, în special cele apărute în urma unei cercetări îndelungi și costisitoare, nu continuă să fie dezvoltate
         în Comunitate și în Europa decât în cazul în care beneficiază de o reglementare favorabilă, care să prevadă o protecție suficientă
         pentru a încuraja o astfel de cercetare”.

      4        Al treilea‑al cincilea considerent ale acestui regulament prevăd că perioada care se scurge între depunerea unei cereri de
         brevet pentru un nou medicament și autorizația de introducere pe piață (denumită în continuare „AIP”) a medicamentului respectiv
         reduce protecția efectivă conferită de brevet la o perioadă insuficientă pentru amortizarea investițiilor efectuate în cercetare,
         ceea ce penalizează cercetarea farmaceutică și creează riscul unei deplasări a centrelor de cercetare în afara statelor membre.

      5        Al optulea și al nouălea considerent ale aceluiași regulament prevăd:

      „întrucât durata protecției conferite de [CSP] trebuie să fie stabilită astfel încât acesta să permită o protecție efectivă
         suficientă; întrucât, de fapt, titularul atât al unui brevet, cât și al unui [CSP] trebuie să poată beneficia în total de
         cincisprezece ani de exclusivitate maximum, începând cu prima [AIP], în Comunitate, a medicamentului în cauză;

      întrucât, cu toate acestea, toate interesele în joc, inclusiv cele ale sănătății publice, într‑un sector atât de complex și
         important ca cel farmaceutic trebuie luate în considerare; întrucât, în acest scop, [CSP‑ul] nu se poate elibera pe o durată
         mai mare de cinci ani; întrucât protecția pe care acesta o conferă trebuie de altfel limitată strict la produsul reglementat
         de [AIP] în calitate de medicament.”

      6        Potrivit articolului 3 din Regulamentul nr. 1768/92, intitulat „Condițiile de obținere a [CSP‑ului]”:

      „[CSP‑ul] se eliberează în cazul în care în statul membru în care se prezintă cererea menționată la articolul 7 și la data
         prezentei cereri:

      (a)      produsul este protejat de un brevet de bază în vigoare;
      (b)      produsul, în calitate de medicament, a obținut o [AIP] în curs de validitate în conformitate cu Directiva 65/65/CEE [a Consiliului
         din 26 ianuarie 1965 de apropiere a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind medicamentele (JO 1965,
         22, p. 369), astfel cum a fost modificată prin Directiva 89/341/CEE a Consiliului din 3 mai 1989 (JO L 142, p. 11)] sau cu
         Directiva 81/851/CEE [a Consiliului din 28 septembrie 1981 privind apropierea legislațiilor a statelor membre cu privire la
         produsele medicamentoase veterinare (JO L 317, p. 1), astfel cum a fost modificată prin Directiva 90/676/CEE a Consiliului
         din 13 decembrie 1990 (JO L 373, p. 15)], după caz [...];

      (c)      produsul nu a făcut deja obiectul unui [CSP];
      d)      [AIP] menționată la litera (b) este prima [AIP] a produsului, în calitate de medicament.”
      7        Articolul 7 alineatul (1) din regulamentul menționat prevede că „[c]ererea de [CSP] trebuie depusă în termen de șase luni
         de la data la care produsul, în calitate de medicament, a obținut [AIP]”.

      8        Articolul 8 din Regulamentul nr. 1768/92 enumeră mențiunile pe care trebuie să le cuprindă cererea de CSP. Acesta prevede,
         printre altele, la alineatul (1) litera (d) punctul (i), că, dacă cererea de CSP conține o cerere de prelungire a duratei,
         aceasta trebuie să includă o copie a declarației care atestă conformitatea cu un plan de investigație pediatrică, astfel cum
         se prevede la articolul 36 din Regulamentul nr. 1901/2006.

      9        Articolul 10 din Regulamentul nr. 1768/92, care prevede condițiile de eliberare a CSP‑ului sau de respingere a cererii de
         CSP, prevede la alineatele (1) și (2):

      „(1)      În cazul în care cererea de [CSP] și produsul care face obiectul ei îndeplinesc condițiile prevăzute de prezentul regulament,
         autoritatea menționată la articolul 9 alineatul (1) eliberează [CSP‑ul].

      (2)      Sub rezerva alineatului (3), autoritatea menționată la articolul 9 alineatul (1) respinge cererea de [CSP] în cazul în care
         această cerere sau produsul care face obiectul acesteia nu îndeplinesc condițiile prevăzute de prezentul regulament.”

      10      Articolul 13 din acest regulament, intitulat „Durata [CSP‑ului]”, are următorul cuprins:

      „(1)      [CSP‑ul] intră în vigoare la sfârșitul duratei legale a brevetului de bază pentru o durată egală cu perioada scursă între
         data depunerii cererii de brevet de bază și data primei [AIP] în Comunitate, redusă cu o perioadă de cinci ani.

      (2)      Fără a aduce atingere alineatului (1), durata [CSP‑ului] nu poate depăși cinci ani de la data intrării în vigoare a acestuia.
      (3)      Perioadele menționate la alineatele (1) și (2) se prelungesc cu șase luni atunci când se aplică articolul 36 din Regulamentul
         (CE) nr. 1901/2006. În acest caz, perioada prevăzută la alineatul (1) din prezentul articol poate fi prelungită numai o singură
         dată.”

      11      Articolul 14 litera (a) din Regulamentul nr. 1768/92 prevede că CSP‑ul expiră „la sfârșitul perioadei menționate la articolul
         13”.

      12      Regulamentul nr. 469/2009 de codificare și de abrogare a Regulamentului nr. 1768/92 a intrat în vigoare la 6 iulie 2009. Articolul
         13 din acest regulament este formulat în termeni identici celor ai articolului 13 din Regulamentul nr. 1768/92. Cu toate acestea,
         ținând seama de data la care s‑au petrecut faptele din acțiunea principală, în privința acesteia rămâne aplicabil Regulamentul
         nr. 1768/92.

       Regulamentul nr. 1901/2006
      13      Considerentele (26) și (27) ale Regulamentului nr. 1902/2006 prevăd:

      „(26) În ceea ce privește produsele pentru care trebuie prezentate date pediatrice, în cazul în care sunt respectate toate măsurile
         cuprinse în planul de investigație pediatrică aprobat, în cazul în care produsul este autorizat în toate statele membre și
         informațiile relevante cu privire la rezultatele studiilor sunt incluse în informațiile despre produs, ar trebui să fie acordată
         o recompensă sub forma unei prelungiri cu 6 luni a [CSP‑ului] instituit prin Regulamentul (CEE) nr. 1768/92 [...]

      (27)      O cerere de prelungire a duratei [CSP‑ului] în temeiul prezentului regulament ar trebui să fie admisibilă numai atunci când
         [CSP‑ul] este acordat în temeiul Regulamentului (CEE) nr. 1768/92.”

      14      Potrivit articolului 36 alineatele (1) și (4) din Regulamentul nr. 1901/2006:

      „(1)      Atunci când o cerere în temeiul articolului 7 sau 8 include rezultatele tuturor studiilor efectuate în conformitate cu un
         plan de investigație pediatrică aprobat, titularul brevetului sau al [CSP‑ului] are dreptul la o prelungire cu șase luni a
         perioadei prevăzute la articolul 13 alineatele (1) și (2) din Regulamentul (CEE) nr. 1768/92 [(denumită în continuare «prelungire
         pediatrică»)].

      Primul paragraf se aplică și atunci când realizarea planului de investigație pediatrică aprobat nu reușește să ducă la autorizarea
         unei indicații pediatrice, dar rezultatele studiilor efectuate sunt reflectate în rezumatul caracteristicilor produsului și,
         după caz, în prospectul medicamentului în cauză.

      [...]
      (4)      Alineatele (1), (2) și (3) se aplică produselor protejate printr‑un [CSP], în conformitate cu Regulamentul (CEE) nr. 1768/92,
         sau printr‑un brevet care dă dreptul la acordarea unui [CSP]. [...]”

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      15      Merck este titulara unui brevet european privind compuși inhibitori ai dipeptidil peptidazei, pentru tratarea sau pentru prevenirea
         diabetului. Acest brevet de bază, valabil și pentru Republica Federală Germania, a fost solicitat la 5 iulie 2002.

      16      La 14 septembrie 2007, Merck a solicitat Deutsches Patent- und Markenamt eliberarea unui CSP pentru substanța farmaceutică
         sitagliptin, prevăzută de brevetul respectiv, eventual pentru forma unei săruri acceptabile la nivel farmaceutic, mai exact
         pentru fosfatul de sitagliptin monohidrat. Aceasta a indicat ca dată a primei AIP, în Uniunea Europeană și în Republica Federală
         Germania, 21 martie 2007, care este data autorizației europene eliberate pentru medicamentul care conține substanța fosfat
         de sitagliptin monohidrat. Acest medicament este comercializat în statul membru menționat sub marca Januvia.

      17      Această cerere a fost respinsă prin decizia din 1 iulie 2008 pentru motivul că se scursese numai o perioadă de patru ani,
         opt luni și șaisprezece zile între data depunerii cererii de brevet de bază și cea a eliberării primei AIP, astfel încât calculul
         duratei CSP‑ului ar fi condus, potrivit articolului 13 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1768/92, la o durată negativă de
         trei luni și paisprezece zile.

      18      Merck a introdus o acțiune împotriva acestei decizii la Bundespatentgericht. Merck susține că în cauză sunt îndeplinite toate
         condițiile pentru obținerea CSP‑ului, durata CSP‑ului nefăcând parte din aceste condiții.

      19      Merck arată că, deși CSP‑ul nu poate conduce la o durată pozitivă, acesta ar putea avea totuși o durată zero sau negativă.
         Cererea sa ar fi motivată de preocuparea de a‑și rezerva posibilitatea de a solicita, la o dată ulterioară, prelungirea acestui
         certificat. În acest sens, un plan de investigație pediatrică a fost autorizat de autoritatea competentă la 27 martie 2009,
         studiile prevăzute în acest plan trebuind să fie încheiate înainte de anul 2017.

      20      Instanța de trimitere ridică problema dacă intrarea în vigoare a Regulamentul nr. 1901/2006, care prevede o recompensă sub
         forma prelungirii pediatrice de șase luni, nu ar modifica abordarea adoptată până în prezent, potrivit căreia eliberarea CSP‑ului
         nu este posibilă decât dacă s‑au scurs cinci ani între cererea de brevet și prima AIP a medicamentului în cauză în Uniune.
         Ar fi important să se stabilească dacă, în urma intrării în vigoare a acestui regulament, trebuie să se elibereze CSP‑uri
         cu o durată negativă sau nulă.

      21      Astfel, instanța de trimitere a arătat că a apreciat necesar să sesizeze Curtea cu o cerere de interpretare a articolului
         13 alineatul (1) din Regulamentul nr. 469/2009.

      22      În aceste condiții, Bundespatentgericht a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare
         preliminară:

      „Poate fi eliberat un [CSP] pentru medicamente în cazul în care perioada scursă între data depunerii cererii de brevet de
         bază și data primei [AIP] în Comunitate este mai mică de cinci ani?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      23      Cu titlu introductiv, trebuie observat că, în cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare, instanța de trimitere se
         referă la Regulamentul nr. 469/2009 de codificare și de abrogare a Regulamentului nr. 1768/92.

      24      Or, întrucât Regulamentul nr. 469/2009 a intrat în vigoare la 6 iulie 2009, adică ulterior adoptării deciziei care face obiectul
         acțiunii din cauza principală, în privința acesteia rămâne aplicabil Regulamentul nr. 1768/92.

      25      În plus, chiar dacă durata prelungirii pediatrice este prevăzută la articolul 13 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1768/92,
         condițiile aplicării acesteia sunt prevăzute la articolul 36 din Regulamentul nr. 1901/2006. Prin urmare, acestea sunt cele
         două regulamente în lumina cărora trebuie să se răspundă la întrebarea adresată de instanța de trimitere.

      26      Astfel, trebuie să se considere că, prin întrebarea adresată, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească
         dacă articolul 13 din Regulamentul nr. 1768/92 coroborat cu articolul 36 din Regulamentul nr. 1901/2006 trebuie interpretat
         în sensul că CSP‑ul poate fi eliberat pentru medicamente atunci când perioada care s‑a scurs între data depunerii cererii
         de brevet de bază și data primei AIP în Uniune este mai mică de cinci ani.

      27      Având în vedere indicațiile din cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare, această instanță dorește de asemenea să
         afle dacă, în cazul unui răspuns afirmativ la întrebarea menționată, prelungirea cu o durată de șase luni prevăzută la articolul
         36 din Regulamentul nr. 1901/2006 trebuie să înceapă să curgă înainte de data expirării brevetului, adică de la data stabilită
         prin atribuirea unei valori negative CSP‑ului, sau dimpotrivă, dacă, rotunjind durata CSP‑ului la zero, această prelungire
         trebuie să curgă de la data expirării brevetului menționat.

      28      Trebuie subliniat de la bun început că articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1768/92 prevede că durata valabilității
         CSP‑ului este egală cu perioada scursă între data depunerii cererii de brevet de bază și data primei AIP în Uniune, redusă
         cu o perioadă de cinci ani. Nimic din cuprinsul dispoziției menționate și nici din cuprinsul altei dispoziții din acest regulament
         nu permite să se presupună că acesta se opune în mod imperativ ca un CSP să aibă o durată negativă.

      29      Prin urmare, articolul 13 din Regulamentul nr. 1768/92 nu trebuie interpretat exclusiv în lumina modului său de redactare,
         ci având în vedere și economia generală și obiectivele sistemului din care face parte (a se vedea în acest sens Hotărârea
         din 11 decembrie 2003, Hässle, C‑127/00, Rec., p. I‑14781, punctul 55, și Hotărârea din 3 septembrie 2009, AHP Manufacturing,
         C‑482/07, Rep., p. I‑7295, punctul 27).

      30      În ceea ce privește, în primul rând, economia generală a Regulamentului nr. 1768/92, trebuie constatat că articolul 10 din
         regulamentul menționat prevede că, în cazul în care cererea de CSP și produsul care face obiectul ei îndeplinesc condițiile
         prevăzute de acest regulament, autoritatea competentă eliberează certificatul. Or, trebuie constatat că condiția duratei pozitive
         a CSP‑ului nu figurează nici printre condițiile de fond de obținere a unui astfel de certificat, enumerate la articolul 3
         din Regulamentul nr. 1768/92, nici printre cele de formă, prevăzute la articolele 7-9 din regulamentul menționat.

      31      În ceea ce privește, în al doilea rând, obiectivele urmărite de Regulamentul nr. 1768/92, trebuie amintit că obiectivul său
         fundamental, astfel cum este prevăzut în primul și în al doilea considerent al acestuia, constă în garantarea unei protecții
         suficiente pentru a încuraja cercetarea în domeniul farmaceutic, care contribuie în mod decisiv la îmbunătățirea continuă
         a sănătății publice (a se vedea în acest sens Hotărârea AHP Manufacturing, citată anterior, punctul 30).

      32      În această privință, adoptarea regulamentului menționat este motivată, în al treilea, al patrulea și al optulea considerent
         ale acestuia, de perioada insuficientă de protecție efectivă conferită de brevet pentru amortizarea investițiilor efectuate
         în cercetarea farmaceutică, ținând seama de perioada care se scurge între depunerea unei cereri de brevet pentru un nou medicament
         și eliberarea AIP a acestui medicament (a se vedea în acest sens Hotărârea AHP Manufacturing, citată anterior, punctul 30).

      33      Regulamentul nr. 1768/92 urmărește astfel să înlăture acest neajuns prin crearea unui CSP pentru medicamente. Pe lângă acest
         obiectiv, regulamentul menționat recunoaște, astfel cum rezultă din al nouălea considerent, necesitatea, într‑un sector atât
         de complex și de important ca acela farmaceutic, de a se lua în considerare toate interesele în joc, inclusiv cele ale sănătății
         publice, asigurând ca monopolul de exploatare astfel garantat să nu depășească ceea ce este necesar pentru amortizarea investițiilor
         și să nu întârzie în mod abuziv momentul în care produsul în cauză intră în domeniul public (a se vedea în acest sens Hotărârea
         AHP Manufacturing, citată anterior, punctele 30 și 39).

      34      În ceea ce privește Regulamentul nr. 1901/2006, care a modificat, printre altele, articolul 13 din Regulamentul nr. 1768/92,
         în versiunea sa inițială, trebuie să se constate că, astfel cum reiese din considerentul (26) al acestuia, regulamentul menționat
         urmărește obiectivul de a compensa eforturile realizate în scopul evaluării efectelor medicamentului în cauză asupra populației
         pediatrice, acordând titularului unui brevet de bază care a efectuat toate cercetările avute în vedere în planul de investigație
         pediatrică aprobat pentru medicamentul în cauză o recompensă sub forma unei prelungiri cu șase luni a CSP‑ului.

      35      Desigur, cu toate că un CSP care are o durată negativă sau nulă nu prezintă nicio utilitate în sine, nu este mai puțin adevărat
         că, în urma adoptării Regulamentului nr. 1901/2006, un astfel de CSP poate să prezinte utilitate pentru titularul unui brevet
         de bază care dorește să obțină o prelungire pediatrică. Astfel, articolul 13 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1768/92 prevede
         posibilitatea de a prelungi cu șase luni durata CSP‑ului, calculată în conformitate cu alineatul (1) al acestui articol, și
         permite, în consecință, prelungirea perioadei de 15 ani de exclusivitate, prevăzută în al optulea considerent al Regulamentului
         nr. 1768/92.

      36      Or, astfel cum rezultă din considerentul (27) al Regulamentului nr. 1901/2006 și din coroborarea articolului 13 alineatul
         (3) din Regulamentul nr. 1768/92 cu articolul 36 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1901/2006, acordarea prelungirii pediatrice
         nu este posibilă decât atunci când CSP‑ul este eliberat în temeiul Regulamentului nr. 1768/92.

      37      Astfel, în cazul în care cererea de CSP ar fi refuzată pentru motivul că calculul prevăzut la articolul 13 alineatul (1) din
         acest din urmă regulament ar conduce la o durată negativă sau nulă, titularul brevetului de bază nu ar putea obține o prelungire
         a protecției conferite de un astfel de brevet, chiar dacă a efectuat toate studiile potrivit planului de investigație pediatrică
         aprobat, în sensul articolului 36 din Regulamentul nr. 1901/2006. Un astfel de refuz ar fi de natură să afecteze efectul util
         al Regulamentului nr. 1901/2006 și ar putea avea drept consecință punerea în pericol a obiectivelor urmărite de acest regulament,
         și anume de a compensa eforturile realizate în scopul de a evalua efectele pediatrice ale medicamentului în cauză.

      38      În consecință, trebuie să se considere că rezultă din coroborarea Regulamentului nr. 1768/92 cu Regulamentul nr. 1901/2006
         că CSP‑ul și prelungirea pediatrică conferă împreună titularului unui brevet de bază un drept exclusiv având o durată maximă
         de 15 ani și 6 luni de la data acordării primei AIP a medicamentului în cauză în Uniune.

      39      Rezultă din această durată maximă că o prelungire pediatrică prezintă utilitate dacă durata negativă a unui CSP nu depășește
         șase luni. Cu alte cuvinte, obiectivul Regulamentului nr. 1901/2006 este îndeplinit atunci când titularul brevetului de bază
         a obținut prima AIP a medicamentului în cauză în Uniune într‑o perioadă cuprinsă între patru ani și jumătate și cinci ani
         de la data cererii de brevet de bază. Prin urmare, un CSP poate fi acordat atunci când s‑au scurs mai puțin de cinci ani între
         cererea de brevet de bază și data obținerii unei astfel de AIP.

      40      Rezultă că trebuie să se considere că eliberarea CSP‑ului nu poate fi refuzată numai pentru motivul că durata stabilită în
         conformitate cu modalitățile de calcul prevăzute la articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1768/92 nu este pozitivă.

      41      În ceea ce privește problema de a stabili momentul de la care trebuie să înceapă să curgă prelungirea pediatrică având durata
         de șase luni, trebuie să se considere că, în cazul în care perioada care s‑a scurs între data depunerii cererii de brevet
         de bază și data primei AIP a medicamentului în cauză în Uniune este mai mică de cinci ani, punctul de pornire al acestei prelungiri
         nu poate fi stabilit începând de la data expirării brevetului de bază, astfel încât durata certificatului menționat să fie
         considerată egală cu zero. Astfel, o asemenea soluție ar fi contrară modalităților de calcul prevăzute la articolul 13 alineatul
         (1) din Regulamentul nr. 1768/92, în măsura în care această dispoziție prevede că durata CSP‑ului corespunde perioadei scurse
         între data depunerii cererii de brevet de bază și data primei AIP în Uniune, redusă cu o perioadă de cinci ani.

      42      Prin urmare, atunci când durata unui CSP este negativă, aceasta nu poate fi rotunjită la zero. Durata prevăzută de Regulamentul
         nr. 1901/2006 a prelungirii pediatrice începe să curgă de la data stabilită prin scăderea din data expirării brevetului a
         diferenței dintre cinci ani și perioada scursă între depunerea cererii de brevet și obținerea primei AIP.

      43      CSP‑ul poate avea o durată egală cu zero, iar data la care începe prelungirea pediatrică cu o durată de șase luni coincide
         cu data expirării brevetului de bază numai în situația în care perioada dintre depunerea cererii de brevet de bază și data
         primei AIP în Uniune a medicamentului în cauză este de exact cinci ani.

      44      În împrejurările din acțiunea principală, CSP‑ul și prelungirea pediatrică ar conferi împreună titularului unui brevet de
         bază o durată de protecție de două luni și șaisprezece zile care intră în vigoare la sfârșitul duratei legale a brevetului
         de bază. Prin urmare, acordarea, în cauză, a unui CSP cu durată negativă permite îndeplinirea obiectivului Regulamentului
         nr. 1901/2006.

      45      Rezultă din toate cele ce precedă că se impune să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 13 din Regulamentul nr. 1768/92
         coroborat cu articolul 36 din Regulamentul nr. 1901/2006 trebuie interpretat în sensul că CSP‑ul poate fi eliberat pentru
         medicamente atunci când perioada care s‑a scurs între data depunerii cererii de brevet de bază și data primei AIP în Uniune
         este mai mică de cinci ani. În această situație, durata prelungirii pediatrice prevăzută de acest din urmă regulament începe
         să curgă de la data stabilită prin scăderea din data expirării brevetului a diferenței dintre cinci ani și perioada scursă
         între depunerea cererii de brevet și obținerea primei AIP.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      46      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      Articolul 13 din Regulamentul (CEE) nr. 1768/92 al Consiliului din 18 iunie 1992 privind instituirea unui certificat suplimentar
            de protecție pentru medicamente, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1901/2006 al Parlamentului European
            și al Consiliului din 12 decembrie 2006, coroborat cu articolul 36 din Regulamentul nr. 1901/2006 trebuie interpretat în sensul
            că certificatul suplimentar de protecție poate fi eliberat pentru medicamente atunci când perioada care s‑a scurs între data
            depunerii cererii de brevet de bază și data primei autorizații de introducere pe piață în Uniunea Europeană este mai mică
            de cinci ani. În această situație, durata prelungirii pediatrice prevăzută de acest din urmă regulament începe să curgă de
            la data stabilită prin scăderea din data expirării brevetului a diferenței dintre cinci ani și perioada scursă între depunerea
            cererii de brevet și obținerea primei autorizații de introducere pe piață.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.