title: Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 19 noiembrie 2009.#Christopher Sturgeon, Gabriel Sturgeon și Alana Sturgeon împotriva Condor Flugdienst GmbH (C-402/07) și Stefan Böck și Cornelia Lepuschitz împotriva Air France SA (C-432/07).#Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesgerichtshof - Germania și Handelsgericht Wien - Austria.#Transport aerian - Regulamentul (CE) nr. 261/2004 - Articolul 2 litera (l) şi articolele 5, 6 şi 7 - Noţiunile «întârziere» şi «anulare» a zborurilor - Drept la compensaţie în caz de întârziere - Noţiunea «împrejurări excepţionale».#Cauze conexate C-402/07 și C-432/07.

text:
      Cauzele conexate C‑402/07 și C‑432/07
      Christopher Sturgeon și alții
      împotriva
      Condor Flugdienst GmbH
      și
      Stefan Böck și Cornelia Lepuschitz
      împotriva
      Air France SA
      (cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare formulate de Bundesgerichtshof și de Handelsgericht Wien)
      „Transport aerian — Regulamentul (CE) nr. 261/2004 — Articolul 2 litera (l) și articolele 5, 6 și 7 — Noțiunile «întârziere» și «anulare» a zborurilor — Drept la compensație în caz de întârziere — Noțiunea «împrejurări excepționale»”
      Sumarul hotărârii
      1.        Transporturi — Transporturi aeriene — Regulamentul nr. 261/2004 — Norme comune în materie de compensare și de asistență a
            pasagerilor în eventualitatea refuzului la îmbarcare și anulării sau întârzierii prelungite a zborurilor
      [Regulamentul nr. 261/2004 al Parlamentului European și al Consiliului, art.2 lit. (l), art. 5 și 6]
      2.        Transporturi — Transporturi aeriene — Regulamentul nr. 261/2004 — Norme comune în materie de compensare și de asistență a
            pasagerilor în eventualitatea refuzului la îmbarcare și anulării sau întârzierii prelungite a zborurilor
      [Regulamentul nr. 261/2004 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 5, 6 și 7]
      3.        Transporturi — Transporturi aeriene — Regulamentul nr. 261/2004 — Compensarea și asistența pasagerilor în cazul anulării unui
            zbor
      [Regulamentul nr. 261/2004 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 5 alin. (3)]
      1.        Articolul 2 litera (l), articolul 5 și articolul 6 din Regulamentul nr. 261/2004 de stabilire a unor norme comune în materie
         de compensare și de asistență a pasagerilor în eventualitatea refuzului la îmbarcare și  anulării sau întârzierii prelungite
         a zborurilor trebuie să fie interpretate în sensul că un zbor întârziat, indiferent de durata întârzierii, chiar dacă este
         prelungită, nu poate fi considerat zbor anulat dacă se efectuează în conformitate cu programarea prevăzută anterior de către
         operatorul de transport aerian.

      Astfel, un zbor este „întârziat”, în sensul articolului 6 din acest regulament, dacă este efectuat în conformitate cu programarea
         prevăzută anterior și dacă ora efectivă de plecare a acestuia este întârziată față de ora de plecare prevăzută, în timp ce,
         potrivit articolului 2 litera (l) din același regulament, anularea este consecința faptului că zborul prevăzut anterior nu
         s‑a efectuat.

      (a se vedea punctele 32, 33 și 39 și dispozitiv 1)
      2.        Articolele 5, 6 și 7 din Regulamentul nr. 261/2004 de stabilire a unor norme comune în materie de compensare și de asistență
         a pasagerilor în eventualitatea refuzului la îmbarcare și anulării sau întârzierii prelungite a zborurilor trebuie să fie
         interpretate în sensul că pasagerii zborurilor întârziate pot fi asimilați pasagerilor zborurilor anulate în vederea aplicării
         dreptului la compensație și pot astfel invoca dreptul la compensație prevăzut la articolul 7 din acest regulament atunci când
         suportă, ca urmare a întârzierii unui zbor, o pierdere de timp egală sau mai mare de trei ore, cu alte cuvinte atunci când
         ajung la destinația lor finală cu trei ore sau mai mult după ora de sosire prevăzută inițial de operatorul de transport aerian.
         Cu toate acestea, o asemenea întârziere nu dă naștere unui drept la compensație în favoarea pasagerilor dacă operatorul de
         transport aerian poate face dovada că întârzierea prelungită este cauzată de împrejurări excepționale care nu au putut fi
         evitate, în pofida adoptării tuturor măsurilor posibile, cu alte cuvinte împrejurări care scapă de sub controlul efectiv al
         operatorului de transport aerian.

      (a se vedea punctul 69 și dispozitiv 2)
      3.        Articolul 5 alineatul (3) din Regulamentul nr. 261/2004 de stabilire a unor norme comune în materie de compensare și de asistență
         a pasagerilor în eventualitatea refuzului la îmbarcare și anulării sau întârzierii prelungite a zborurilor trebuie interpretat
         în sensul că o problemă tehnică survenită la o aeronavă, care determină anularea sau întârzierea unui zbor, nu intră în sfera
         noțiunii „împrejurări excepționale” în sensul acestei prevederi decât în cazul în care această problemă este urmarea unor
         evenimente care, prin natura sau prin originea lor, nu sunt inerente exercitării normale a activității operatorului de transport
         aerian vizat și scapă de sub controlul efectiv al acestuia.

      (a se vedea punctul 72 și dispozitiv 3)
HOTĂRÂREA CURŢII (Camera a patra)
      19 noiembrie 2009(*)

      „Transport aerian – Regulamentul (CE) nr. 261/2004 – Articolul 2 litera (l) şi articolele 5, 6 şi 7 – Noţiunile «întârziere» şi «anulare» a zborurilor – Drept la compensaţie în caz de întârziere – Noţiunea «împrejurări excepţionale»”
      În cauzele conexate C‑402/07 şi C‑432/07,
      având ca obiect cereri de pronunţare a unor hotărâri preliminare formulate în temeiul articolului 234 CE de Bundesgerichtshof
         (Germania) şi de Handelsgericht Wien (Austria) prin deciziile din 17 iulie şi din 26 iunie 2007, primite de Curte la 30 august
         şi, respectiv, la 18 septembrie 2007, în procedurile

      Christopher Sturgeon,
      Gabriel Sturgeon,
      Alana Sturgeon
      împotriva
      Condor Flugdienst GmbH (C‑402/07),

      şi
      Stefan Böck,
      Cornelia Lepuschitz
      împotriva
      Air France SA (C‑432/07),

      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul K. Lenaerts, preşedintele Camerei a treia, îndeplinind funcţia de preşedinte al Camerei a patra, doamna
         R. Silva de Lapuerta, domnii E. Juhász, G. Arestis şi J. Malenovský (raportor), judecători,

      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: doamna R. Şereş, administrator,
      având în vedere procedura scrisă şi în urma şedinţei din 24 septembrie 2008,
      luând în considerare observaţiile prezentate:
      –        pentru domnii C. Sturgeon şi G. Sturgeon, precum şi pentru domnişoara A. Sturgeon, de R. Schmid, Rechtsanwalt;
      –        pentru domnul Böck şi doamna Lepuschitz, de M. Wukoschitz, Rechtsanwalt;
      –        pentru Condor Flugdienst GmbH, de C. Marko şi C. Döring, Rechtsanwälte;
      –        pentru Air France SA, de O. Borodajkewycz, Rechtsanwalt;
      –        pentru guvernul austriac, de domnul E. Riedl, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul elen, de doamnele S. Chala şi D. Tsagkaraki, în calitate de agenţi;
      –        pentru guvernul francez, de domnul G. de Bergues şi de doamna A. Hare, în calitate de agenţi;
      –        pentru guvernul italian, de domnul I. M. Braguglia, în calitate de agent, asistat de doamna W. Ferrante, avvocato dello Stato;
      –        pentru guvernul polonez, de domnul M. Dowgielewicz, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul suedez, de doamna A. Falk, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de doamna T. Harris, în calitate de agent, asistată de domnul D. Beard, barrister;
      –        pentru Comisia Comunităţilor Europene, de domnul R. Vidal‑Puig şi de doamna P. Dejmek, în calitate de agenţi.
      după ascultarea concluziilor avocatului general în şedinţa din 2 iulie 2009,
      pronunţă prezenta
      Hotărâre
      1        Cererile de pronunţare a unor hotărâri preliminare privesc interpretarea articolului 2 litera (l) şi a articolelor 5, 6 şi
         7 din Regulamentul (CE) nr. 261/2004 al Parlamentului European şi al Consiliului din 11 februarie 2004 de stabilire a unor
         norme comune în materie de compensare şi de asistenţă a pasagerilor în eventualitatea refuzului la îmbarcare şi anulării sau
         întârzierii prelungite a zborurilor şi de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 295/91 (JO L 46, p. 1, Ediţie specială, 07/vol. 12,
         p. 218).

      2        Aceste cereri au fost formulate în cadrul a două litigii, primul (C‑402/07) între domnul Sturgeon şi familia acestuia (denumiţi
         în continuare „membrii familiei Sturgeon”), pe de o parte, şi compania aeriană Condor Flugdienst GmbH (denumită în continuare
         „Condor”), pe de altă parte,  iar al doilea (C‑432/07) între domnul Böck şi doamna  Lepuschitz, pe de o parte, şi compania
         aeriană Air France SA (denumită în continuare „Air France”), pe de altă parte, referitoare la refuzul acestor companii aeriene
         de a‑i compensa pe aceşti pasageri care au ajuns la aeroportul de destinaţie cu întârzieri de 25 şi, respectiv, de 22 de ore
         faţă de ora de sosire prevăzută.

       Cadrul juridic
      3        Considerentele (1)-(4) ale Regulamentului nr. 261/2004 enunţă:

      „(1)      Măsurile adoptate de Comunitate în domeniul transportului aerian ar trebui, între altele, să urmărească asigurarea unui înalt
         nivel de protecţie a pasagerilor. De asemenea, ar trebui să se ia în considerare cerinţele legate de protecţia consumatorilor
         în general.

       (2)      Refuzul la îmbarcare şi anularea sau întârzierea prelungită a zborurilor pot cauza pasagerilor dificultăţi şi neplăceri grave.
       (3)      Cu toate că Regulamentul (CEE) nr. 295/91 al Consiliului din 4 februarie 1991 de stabilire a normelor comune privind sistemul
         de compensare pentru refuzul la îmbarcare din cadrul transporturilor aeriene regulate [(JO L 36, p. 5)] a stabilit o protecţie
         de bază a pasagerilor, numărul pasagerilor cărora le este refuzată îmbarcarea împotriva voinţei lor rămâne în continuare excesiv
         de ridicat, la fel ca şi numărul pasagerilor afectaţi de anulări fără o avertizare prealabilă, precum şi al celor afectaţi
         de întârzieri prelungite.

       (4)      Comunitatea ar trebui, aşadar, să îmbunătăţească standardele de protecţie stabilite în acest regulament atât pentru consolidarea
         drepturilor pasagerilor, cât şi pentru garantarea desfăşurării activităţilor transportatorilor aerieni în condiţii armonizate,
         pe o piaţă liberalizată.”

      4        Potrivit considerentului (15) al Regulamentului nr. 261/2004:

      „Ar trebui să se considere că există circumstanţe extraordinare în cazul în care impactul unei decizii de gestionare a traficului
         aerian asupra unei anumite aeronave dintr‑o anumită zi cauzează o întârziere prelungită, o întârziere de o noapte sau anularea
         unuia sau mai multor zboruri ale aeronavei respective, în pofida adoptării tuturor măsurilor rezonabile de către operatorul
         de transport aerian în cauză, în scopul evitării întârzierilor sau anulărilor.”

      5        Articolul 2 din acest regulament, intitulat „Definiţii”, prevede:

      „În înţelesul prezentului regulament:
      […]
      (l)      «anulare» înseamnă neefectuarea unui zbor programat anterior şi pentru care s‑a făcut cel puţin o rezervare.”
      6        Articolul 5 din regulamentul menţionat, intitulat „Anularea zborului”, enunţă:

      „(1)      În cazul anulării unui zbor, pasagerilor în cauză trebuie:
      (a)       să li se ofere asistenţă de către operatorul de transport aerian în conformitate cu articolul 8;
      […]
      (c)      să primească o compensaţie din partea operatorului de transport aerian, în conformitate cu articolul 7, cu excepţia în care
         intervine oricare din următoarele:

               […]
      (iii) în cazul în care sunt informaţi despre această anulare cu mai puţin de şapte zile înainte de ora de plecare prevăzută şi li
         se oferă o redirecţionare care să le permită să plece cel târziu cu o oră înainte de ora de plecare prevăzută şi să ajungă
         la destinaţia finală în mai puţin de două ore după ora de sosire prevăzută.

      […]
      (3)      Operatorul de transport aerian nu este obligat să plătească compensaţii în conformitate cu articolul 7, în cazul în care poate
         face dovada că anularea este cauzată de împrejurări excepţionale care nu au putut fi evitate în pofida adoptării tuturor măsurilor
         posibile.

      […]”
      7        Articolul 6 din Regulamentul nr. 261/2004, intitulat „Întârzierea zborului”, are următorul cuprins:

      „(1)      În oricare din cazurile în care un operator de transport aerian anticipează o posibilă întârziere a unui zbor peste ora de
         plecare prevăzută, după cum urmează:

      (a)      timp de două ore, în cazul zborurilor de [] 1 500 de kilometri sau mai puţin;
      (b)      timp de trei ore sau mai mult, în cazul tuturor zborurilor intracomunitare de peste 1 500 de kilometri şi al oricăror alte
         zboruri cuprinse între 1 500 şi 3 500 de kilometri;

      (c)      timp de patru ore sau mai mult, în cazul tuturor zborurilor care nu se încadrează la literele (a) sau (b),
      pasagerilor li se oferă de către operatorul de transport aerian:
      (i)      asistenţa specificată la articolul 9 alineatul (1) litera (a) şi articolul 9 alineatul (2);
      (ii)      în cazul în care ora de plecare anticipată este la cel puţin o zi după ora de plecare anunţată iniţial, asistenţa specificată
         la articolul 9 alineatul (1) litera (b) şi litera (c);

      (iii) în cazul în care întârzierea este de cel puţin cinci ore, asistenţa specificată la articolul 8 alineatul (1) litera (a).
      (2)      În orice caz, asistenţa se oferă în limitele de timp stabilite în cele de mai sus corespunzător fiecărei distanţe de zbor.”
      8        Articolul 7 din acest regulament, intitulat „Dreptul la compensaţie”, prevede:

      „(1)      Când se face trimitere la prezentul articol, pasagerii primesc o compensaţie în valoare de:
      (a)      250 EUR pentru toate zborurile de 1 500 kilometri sau mai puţin;
      (b)      400 EUR pentru toate zborurile intracomunitare de peste 1 500 kilometri şi pentru toate zborurile cuprinse între 1 500 şi
         3 500 kilometri;

      (c)      600 EUR pentru toate zborurile care nu intră sub incidenţa literei (a) sau (b).
      Pentru stabilirea distanţei se ia în considerare ultima destinaţie unde pasagerul urmează să sosească după ora prevăzută datorită
         refuzului la îmbarcare sau anulării zborului.

      (2)      Atunci când, în conformitate cu articolul 8, pasagerilor li se oferă redirecţionarea spre destinaţia finală cu un zbor alternativ,
         a cărui oră de sosire nu depăşeşte ora de sosire prevăzută a zborului rezervat iniţial:

      (a)      cu două ore, pentru toate zborurile de 1 500 kilometri sau mai puţin sau
      (b)      cu trei ore, pentru toate zborurile intracomunitare de peste 1 500 kilometri şi pentru toate celelalte zboruri cuprinse între
         1 500 şi 3 500 kilometri sau

      (c)      cu patru ore, pentru toate zborurile care nu intră sub incidenţa literei (a) sau (b),
      operatorul de transport aerian poate reduce cu 50 % compensaţia prevăzută la alineatul (1).
      […]”
      9        Articolul 8 alineatul (1) din regulamentul menţionat prevede că, atunci când se face trimitere la acest articol, pasagerilor
         li se oferă posibilitatea de a alege între, potrivit literei (a) din acest alineat, rambursarea întregului cost al biletului
         şi un zbor de retur la punctul de plecare iniţial sau, potrivit literelor (b) şi (c) ale aceluiaşi alineat, redirecţionarea,
         în condiţii de transport comparabile, spre destinaţia finală.

      10      În temeiul articolului 9 din Regulamentul nr. 261/2004, când se face trimitere la acest articol, pasagerii au dreptul de a
         li se oferi gratuit, potrivit articolului 9 alineatul (1) litera (a), mese şi băuturi răcoritoare, iar potrivit articolului
         9 alineatul (1) literele (b) şi (c) cazare hotelieră şi transport între aeroport şi locul cazării, precum şi, potrivit articolului
         9 alineatul (2), dreptul la două apeluri telefonice gratuite sau dreptul de a trimite gratuit mesaje prin telex, fax sau e‑mail.

       Acţiunile principale şi întrebările preliminare
       Cauza C‑402/07
      11      Membrii familiei Sturgeon au făcut o rezervare la Condor pentru efectuarea unei călătorii dus‑întors de la Frankfurt am Main
         (Germania) la Toronto (Canada).

      12      Plecarea zborului de retur Toronto-Frankfurt am Main era prevăzută pentru 9 iulie 2005, la ora 16.20. După efectuarea operaţiunilor
         de înregistrare, pasagerii au fost informaţi că acest zbor a fost anulat, astfel cum se indica şi pe panoul de afişaj din
         aeroport. Pasagerii acestui zbor şi‑au recuperat bagajele, după care au fost conduşi la un hotel unde şi‑au petrecut noaptea.
         În ziua următoare, aceştia au fost înregistraţi la ghişeul altei companii aeriene pentru un zbor care avea acelaşi număr ca
         şi cel care figura pe rezervare. Condor nu a programat un zbor nou cu acelaşi număr pentru ziua respectivă. Pasagerilor li
         s‑au atribuit alte locuri decât cele atribuite cu o zi înainte. Rezervarea nu a fost transformată într‑o rezervare pentru
         un zbor programat de altă companie aeriană. Zborul respectiv a ajuns la Frankfurt am Main la 11 iulie 2005, în jurul orei
         7, cu alte cuvinte cu aproximativ 25 de ore întârziere faţă de orarul prevăzut.

      13      Membrii familiei Sturgeon au considerat că, având în vedere toate împrejurările menţionate mai sus, în special întârzierea
         de mai mult de 25 de ore, zborul respectiv fusese nu doar întârziat, ci anulat.

      14      Membrii familiei Sturgeon au formulat la Amtsgericht Rüsselsheim (Germania) o acţiune împotriva companiei Condor, căreia i‑au
         solicitat, pe de o parte, plata unei compensaţii de 600 euro/persoană, precum şi, pe de altă parte, despăgubiri, în măsura
         în care, în opinia lor, prejudiciul suferit rezulta nu dintr‑o întârziere, ci dintr‑o anulare a zborului.

      15      Condor a solicitat respingerea cererii astfel formulate, motivând că zborul respectiv fusese întârziat, iar nu anulat. După
         ce, anterior procesului, explicase această întârziere prin trecerea unui uragan pe deasupra Mării Caraibilor, în cursul procesului,
         Condor a arătat că întârzierea respectivă fusese motivată de probleme tehnice survenite la avion şi de îmbolnăvirea personalului
         de la bord.

      16      Amtsgericht Rüsselsheim a ajuns la concluzia că nu existase o anulare, ci o întârziere, şi, în consecinţă, a respins cererea
         de compensare formulată de membrii familiei Sturgeon. Aceştia din urmă au declarat apel împotriva acestei hotărâri la Landgericht
         Darmstadt, care a confirmat hotărârea din primă instanţă.

      17      Ulterior, membrii familiei Sturgeon au formulat un recurs la Bundesgerichtshof.

      18      Considerând că soluţionarea recursului respectiv depinde de interpretarea articolului 2 litera (l) şi a articolului 5 alineatul
         (1) litera (c) din Regulamentul nr. 261/2004, Bundesgerichtshof a hotărât să suspende judecarea cauzei şi să adreseze Curţii
         următoarele întrebări preliminare:

      „1)      În vederea interpretării noţiunii «anulare», este decisivă împrejurarea că se renunţă la programarea iniţială a zborului,
         astfel încât o întârziere, indiferent de durata acesteia, nu reprezintă o anulare în cazul în care operatorul de transport
         aerian nu renunţă, în fapt, la programarea zborului iniţial?

      2)      În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare: în ce împrejurări întârzierea unui zbor programat nu mai trebuie considerată
         întârziere, ci anulare? Răspunsul la această întrebare depinde de durata întârzierii?”

       Cauza C‑432/07
      19      Domnul Böck şi doamna Lepuschitz au făcut o rezervare la Air France pentru efectuarea unei călătorii dus‑întors cu un zbor
         regulat de la Viena (Austria) la Mexico (Mexic), via Paris (Franţa).

      20      Plecarea zborului Mexico‑Paris, pe care trebuiau să se îmbarce domnul Böck şi doamna Lepuschitz, era prevăzută pentru 7 martie
         2005, la ora 21.30. În timp ce efectuau operaţiunile de înregistrare, pasagerii interesaţi au fost imediat informaţi, înainte
         ca înregistrarea să aibă loc efectiv, că zborul respectiv era anulat. Această anulare era consecinţa unei modificări a programării
         zborurilor între Mexico şi Paris efectuate ca urmare a unei probleme tehnice la un aparat care trebuia să asigure legătura
         între Paris şi Mexico şi a respectării timpului de odihnă regulamentar al personalului de zbor.

      21      Pentru a ajunge mai devreme la destinaţie, domnul Böck şi doamna Lepuschitz au acceptat oferta care li s‑a făcut de către
         Air France de a se îmbarca pe un zbor operat de compania aeriană Continental Airlines, a cărui plecare era prevăzută în ziua
         următoare, 8 martie 2005, la ora 12.20. Biletele acestora au fost, mai întâi, anulate, iar după aceea li s‑au eliberat bilete
         noi de la ghişeul acestei din urmă companii aeriene.

      22      Ceilalţi pasageri ai zborului Mexico‑Paris, care nu au recurs la zborul operat de Continental Airlines, au părăsit Mexico,
         însoţiţi de alţi câţiva pasageri, la 8 martie 2005, la ora 19.35. Acest zbor, al cărui număr iniţial era urmat de litera „A”,
         a fost efectuat în plus faţă de zborul regulat operat de asemenea de către Air France în aceeaşi zi.

      23      Domnul Böck şi doamna Lepuschitz au ajuns la Viena cu aproape 22 de ore întârziere faţă de orarul prevăzut.

      24      Aceştia au formulat la Bezirksgericht für Handelssachen Wien (Austria) o acţiune împotriva Air France, căreia i‑au solicitat
         plata unei sume de 600 euro/persoană cu titlu de compensaţie, în temeiul articolului 5 şi a articolului 7 alineatul (1) litera
         (c) din Regulamentul nr. 261/2004, ca urmare a anulării zborului lor. Instanţa respectivă a respins această cerere pentru
         motivul că, în pofida întârzierii evidente a zborului, Regulamentul nr. 261/2004 nu permite să se concluzioneze că acesta
         fusese anulat. Domnul Böck şi doamna Lepuschitz au declarat apel împotriva acestei hotărâri la Handelsgericht Wien.

      25      În aceste condiţii, Handelsgericht Wien a hotărât să suspende judecarea cauzei şi să adreseze Curţii următoarele întrebări
         preliminare:

      „1)      Articolul 5 coroborat cu articolul 2 litera (l) şi cu articolul 6 din Regulamentul […] nr. 261/2004 […] trebuie interpretat
         în sensul că o întârziere de 22 de ore de la ora de plecare prevăzută reprezintă o «întârziere» în sensul articolului 6?

      2)      Articolul 2 litera (l) din Regulamentul […] nr. 261/2004 trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care pasagerii sunt
         transportaţi cu o întârziere considerabilă (22 de ore), cu un zbor purtând un număr modificat (numărul de zbor iniţial la
         care s‑a adăugat litera «A»), care transportă numai o parte – deşi semnificativă – a pasagerilor care aveau rezervare pentru
         zborul iniţial, dar la care se adaugă alţi pasageri care nu au avut rezervare pentru zborul iniţial, zborul respectiv a fost
         mai degrabă «anulat», iar nu «întârziat»?

      În cazul unui răspuns afirmativ la a [doua] întrebare […]:
      3)      Articolul 5 alineatul (3) din Regulamentul […] nr. 261/2004 trebuie interpretat în sensul că o problemă tehnică survenită
         la aparat şi modificările orarelor de zbor pe care aceasta le determină reprezintă împrejurări excepţionale (care nu ar fi
         putut fi evitate, în pofida adoptării tuturor măsurilor posibile)?”

      26      Prin Ordonanţa preşedintelui Curţii din 19 octombrie 2007, cauzele C‑402/07 şi C‑432/07 au fost conexate pentru buna desfăşurare
         a procedurii scrise şi orale, precum şi în vederea pronunţării hotărârii.

       Cu privire la întrebările preliminare
      27      În faţa instanţelor de trimitere, reclamanţii din acţiunile principale solicită obligarea companiei Condor şi, respectiv,
         a companiei Air France la plata compensaţiei prevăzute la articolul 7 din Regulamentul nr. 261/2004 pentru motivul că aceste
         companii i‑au transportat la aeroportul de destinaţie cu întârzieri de 25 şi, respectiv, de 22 de ore faţă de ora de sosire
         prevăzută. Condor şi Air France afirmă că aceşti reclamanţi nu au dreptul la nicio compensaţie întrucât, pe de o parte, zborurile
         respective nu au fost anulate, ci întârziate, şi, pe de altă parte, Regulamentul nr. 261/2004 nu prevede un drept la compensaţie
         decât în cazul anulării zborurilor. În plus, aceste companii aeriene susţin că sosirea tardivă a zborurilor respective s‑a
         datorat unor probleme tehnice survenite la aeronavă, care se încadrează în noţiunea „împrejurări excepţionale”, în sensul
         articolului 5 alineatul (3) din Regulamentul nr. 261/2004, ceea ce le‑ar elibera de obligaţia de a plăti o compensaţie.

      28      În aceste condiţii, pentru a oferi instanţelor de trimitere un răspuns util, întrebările adresate trebuie să fie înţelese
         în sensul că se referă, în esenţă, la următoarele aspecte:

      –        dacă întârzierea unui zbor trebuie considerată anulare a zborului în sensul articolului 2 litera (l) şi al articolului 5 din
         Regulamentul nr. 261/2004 în cazul în care această întârziere este prelungită;

      –        dacă articolele 5, 6 şi 7 din Regulamentul nr. 261/2004 trebuie să fie interpretate în sensul că pasagerii zborurilor întârziate
         pot fi asimilaţi pasagerilor zborurilor anulate în vederea aplicării dreptului la compensaţie prevăzut la articolul 7 din
         acest regulament şi

      –         dacă o problemă tehnică survenită la o aeronavă se încadrează în noţiunea „împrejurări excepţionale”, în sensul articolului
         5 alineatul (3) din Regulamentul nr. 261/2004.

       Cu privire la prima parte a întrebărilor preliminare, referitoare la noţiunea de întârziere
      29      Regulamentul nr. 261/2004 nu conţine o definiţie a „întârzierii zborurilor”. Această noţiune poate fi totuşi precizată prin
         prisma contextului în care se integrează.

      30      În această privinţă, trebuie amintit, în primul rând, că noţiunea „zbor” în sensul Regulamentului nr. 261/2004 reprezintă
         o operaţiune de transport aerian realizată de către un operator de transport aerian care îşi stabileşte itinerarul (Hotărârea
         din 10 iulie 2008, Emirates Airlines, C‑173/07, Rep., p. I‑5237, punctul 40). Astfel, itinerarul constituie un element esenţial
         al zborului, acesta din urmă fiind efectuat în conformitate cu o programare stabilită dinainte de către operatorul de transport.

      31      Pe de altă parte, de la articolul 6 din Regulamentul nr. 261/2004 rezultă că legiuitorul comunitar a reţinut o noţiune „întârziere
         a zborurilor” care nu este concepută decât prin raportare la ora de plecare prevăzută şi care presupune, aşadar, că, ulterior
         orei de plecare, celelalte elemente care afectează zborul trebuie să rămână neschimbate.

      32      Astfel, un zbor este „întârziat”, în sensul articolului 6 din Regulamentul nr. 261/2004, dacă este efectuat în conformitate
         cu programarea prevăzută anterior şi dacă ora efectivă de plecare a acestuia este întârziată faţă de ora de plecare prevăzută.

      33      În al doilea rând, trebuie subliniat că, potrivit articolului 2 litera (l) din Regulamentul nr. 261/2004, spre deosebire de
         întârzierea unui zbor, anularea este consecinţa faptului că zborul prevăzut anterior nu s‑a efectuat. Rezultă că, în această
         privinţă, zborurile anulate şi zborurile întârziate reprezintă două categorii de zboruri distincte. Prin urmare, nu se poate
         deduce din acest regulament că un zbor întârziat poate fi calificat drept „zbor anulat” pentru singurul motiv că durata întârzierii
         este îndelungată, indiferent dacă această întârziere este prelungită.

      34      În consecinţă, un zbor întârziat, indiferent de durata întârzierii, chiar dacă este prelungită, nu poate fi considerat zbor
         anulat dacă plecarea se efectuează în conformitate cu programarea prevăzută anterior.

      35      În aceste condiţii, în măsura în care pasagerii sunt transportaţi cu un zbor a cărui oră de plecare este întârziată faţă de
         ora de plecare prevăzută iniţial, zborul nu poate fi calificat drept „anulat” decât dacă operatorul de transport aerian asigură
         transportul pasagerilor cu un zbor alternativ, a cărui programare anterioară diferă de cea a zborului prevăzut anterior.

      36      Astfel, în principiu, se poate concluziona că un zbor este anulat atunci când zborul prevăzut anterior şi întârziat este transferat
         pe un zbor alternativ, cu alte cuvinte atunci când programarea zborului iniţial este abandonată, iar pasagerii acestui din
         urmă zbor se alătură celor ai unui zbor de asemenea programat, indiferent de zborul pentru care pasagerii astfel transferaţi
         îşi efectuaseră rezervările.

      37      În schimb, în principiu, nu se poate concluziona că un zbor este întârziat sau anulat pe baza indicaţiei de pe panoul de afişaj
         din aeroport sau celei date de personalul operatorului de transport aerian în sensul că un zbor a fost „întârziat” sau „anulat”.
         De asemenea, în principiu, nu constituie un element decisiv împrejurarea că pasagerii îşi recuperează bagajele sau obţin cărţi
         de îmbarcare noi. Astfel, aceste împrejurări nu au legătură cu caracteristicile obiective ale zborului ca atare. Ele pot fi
         puse pe seama unor erori de calificare sau a unor factori care prevalează în aeroportul în cauză ori se pot impune având în
         vedere durata de aşteptare şi necesitatea pasagerilor vizaţi de a petrece noaptea la hotel.

      38      În principiu, nu este determinant nici ca grupul iniţial de pasageri, titulari ai unei rezervări, să fie, în esenţă, identic
         în compunere cu grupul de pasageri transportat ulterior. Astfel, în măsura în care întârzierea faţă de ora de plecare prevăzută
         iniţial se prelungeşte, numărul de pasageri care compun primul dintre aceste grupuri se poate micşora ca urmare a faptului
         că anumitor pasageri li s‑au oferit o redirecţionare cu un zbor alternativ, iar alţi pasageri au renunţat din motive personale
         să se îmbarce pe zborul întârziat. Invers, în măsura în care s‑au eliberat locuri pe zborul prevăzut anterior, nimic nu se
         opune ca operatorul de transport să admită alţi pasageri înainte de decolarea avionului al cărui zbor a fost întârziat.

      39      Având în vedere consideraţiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima parte a întrebărilor adresate că articolul 2
         litera (l), articolul 5 şi articolul 6 din Regulamentul nr. 261/2004 trebuie să fie interpretate în sensul că un zbor întârziat,
         indiferent de durata întârzierii, chiar dacă este prelungită, nu poate fi considerat zbor anulat dacă se efectuează în conformitate
         cu programarea prevăzută anterior de către operatorul de transport aerian.

       Cu privire la a doua parte a întrebărilor preliminare, referitoare la dreptul la compensaţie în caz de întârziere
      40      Articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul nr. 261/2004 prevede că, în cazul anulării unui zbor, pasagerii în cauză au dreptul
         la o compensaţie din partea operatorului de transport aerian, în conformitate cu articolul 7 din acest regulament.

      41      În schimb, din modul de redactare a Regulamentului nr. 261/2004 nu rezultă în mod expres că pasagerii zborurilor întârziate
         beneficiază de un astfel de drept. Cu toate acestea, astfel cum Curtea a subliniat în jurisprudenţa sa, la interpretarea unei
         dispoziţii de drept comunitar trebuie să se ţină cont nu doar de termenii utilizaţi, ci şi de contextul acesteia şi de obiectivele
         urmărite de reglementarea din care face parte (a se vedea în special Hotărârea din 19 septembrie 2000, Germania/Comisia, C‑156/98,
         Rec., p. I‑6857, punctul 50, şi Hotărârea din 7 decembrie 2006, SGAE, C‑306/05, Rec., p. I‑11519, punctul 34).

      42      În această privinţă, dispozitivul unui act comunitar nu poate fi disociat de motivarea acestuia şi, dacă este necesar, trebuie
         să fie interpretat luându-se în considerare motivele care au condus la adoptarea lui (Hotărârea din 29 aprilie 2004, Italia/Comisia,
         C‑298/00 P, Rec., p. I‑4087, punctul 97 şi jurisprudenţa citată).

      43      Or, trebuie subliniat că, chiar dacă posibilitatea de a invoca „împrejurările excepţionale”, care permit operatorilor de transport
         aerian să fie scutiţi de plata compensaţiei prevăzute la articolul 7 din Regulamentul nr. 261/2004, nu este prevăzută decât
         la articolul 5 alineatul (3) din acest regulament, care se referă la anularea unui zbor, considerentul (15) al regulamentului
         menţionat arată totuşi că această justificare poate fi invocată şi atunci când impactul unei decizii de gestionare a traficului
         aerian asupra unei anumite aeronave dintr‑o anumită zi cauzează „o întârziere prelungită [sau] o întârziere de o noapte”.
         Având în vedere că noţiunea de întârziere prelungită este evocată în contextul împrejurărilor excepţionale, trebuie să se
         considere că legiuitorul comunitar a stabilit, de asemenea, o legătură între aceasta şi dreptul la compensaţie.

      44      Această concluzie este susţinută implicit de obiectivul Regulamentului nr. 261/2004, în măsura în care din considerentele
         (1)-(4) ale acestui regulament şi în special din considerentul (2) rezultă că regulamentul menţionat urmăreşte asigurarea
         unui înalt nivel de protecţie a pasagerilor aerieni, indiferent dacă se află într‑o situaţie de refuz la îmbarcare, de anulare
         sau de întârziere prelungită a zborurilor, întrucât toţi sunt victime ale unor dificultăţi şi neplăceri grave similare care
         au legătură cu transportul aerian.

      45      Situaţia se prezintă a fortiori astfel în măsura în care dispoziţiile care acordă drepturi pasagerilor aerieni, inclusiv cele care acordă un drept la compensaţie,
         trebuie să fie interpretate în sens larg (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 decembrie 2008, Wallentin‑Hermann, C‑549/07,
         nepublicată încă în Repertoriu, punctul 17).

      46      În aceste împrejurări, nu se poate prezuma de la bun început că pasagerii zborurilor întârziate sunt privaţi de dreptul la
         compensaţie şi nu pot fi asimilaţi pasagerilor zborurilor anulate în vederea recunoaşterii unui asemenea drept.

      47      Apoi, trebuie subliniat că, potrivit unui principiu general de interpretare, un act comunitar trebuie interpretat, în măsura
         posibilului, astfel încât să nu repună în discuţie validitatea acestuia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 octombrie
         2001, Italia/Comisia, C‑403/99, Rec., p. I‑6883, punctul 37). De asemenea, în cazul în care o prevedere din dreptul comunitar
         poate primi mai multe interpretări, trebuie să se acorde prioritate celei care este de natură să îi păstreze efectul util
         (a se vedea în special Hotărârea din 22 septembrie 1988, Land de Sarre şi alţii, 187/87, Rec., p. 5013, punctul 19, şi Hotărârea
         din 24 februarie 2000, Comisia/Franţa, C‑434/97, Rec., p. I‑1129, punctul 21).

      48      În această privinţă, orice act comunitar trebuie interpretat în conformitate cu dreptul primar în ansamblul său, inclusiv
         în concordanţă cu principiul egalităţii de tratament care impune ca situaţii comparabile să nu fie tratate în mod diferit
         şi ca situaţii diferite să nu fie tratate în acelaşi mod, cu excepţia cazului în care un astfel de tratament este justificat
         în mod obiectiv (Hotărârea din 14 decembrie 2004, Swedish Match, C‑210/03, Rec., p. I‑11893, punctul 70, precum şi Hotărârea
         din 10 ianuarie 2006, IATA şi ELFAA, C‑344/04, Rec., p. I‑403, punctul 95).

      49      Ţinând seama de obiectivul Regulamentului nr. 261/2004, care este întărirea protecţiei pasagerilor aerieni prin repararea
         prejudiciilor cauzate persoanelor interesate cu ocazia unui transport aerian, situaţiile care intră în domeniul de aplicare
         al acestui regulament trebuie să fie comparate în special în funcţie de tipul şi de importanţa diferitelor neplăceri şi prejudicii
         suferite de pasagerii în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea IATA şi ELFAA, citată anterior, punctele 82, 85, 97 şi
         98).

      50      În speţă, trebuie să se compare situaţia pasagerilor zborurilor întârziate cu cea a pasagerilor zborurilor anulate.

      51      În această privinţă, trebuie amintit că Regulamentul nr. 261/2004 vizează repararea prejudiciilor în mod standardizat şi imediat,
         iar aceasta prin diverse forme de intervenţii care fac obiectul unor regimuri care se referă la refuzul la îmbarcare, la anularea
         şi la întârzierea prelungită a zborurilor (a se vedea în acest sens Hotărârea IATA şi ELFAA, citată anterior, punctul 43).

      52      Prin aceste intervenţii, Regulamentul nr. 261/2004 are obiectivul de a remedia, printre altele, prejudiciul care constă, pentru
         pasagerii vizaţi, într‑o pierdere de timp care nu poate fi reparată, având în vedere caracterul ireversibil al acestuia, decât
         printr‑o compensare.

      53      Or, în această privinţă, trebuie constatat că prejudiciul respectiv este suferit atât de pasagerii zborurilor anulate, cât
         şi de pasagerii zborurilor întârziate dacă, înainte de a ajunge la destinaţia lor, aceştia suportă o perioadă de timp de transport
         mai îndelungată decât aceea care fusese stabilită iniţial de către operatorul de transport aerian.

      54      În consecinţă, trebuie să se constate că pasagerii al căror zbor a făcut obiectul unei anulări şi pasagerii vizaţi de o întârziere
         a unui zbor suportă un prejudiciu analog, care constă într‑o pierdere de timp, şi se află astfel în situaţii comparabile în
         vederea aplicării dreptului la compensaţie prevăzut la articolul 7 din Regulamentului nr. 261/2004.

      55      Mai precis, situaţia pasagerilor zborurilor întârziate nu se diferenţiază cu nimic de cea a pasagerilor zborurilor anulate
         care sunt redirecţionaţi în conformitate cu articolul 5 alineatul (1) litera (c) punctul (iii) din Regulamentul nr. 261/2004
         şi care pot fi informaţi cu privire la anularea zborului, in extremis, chiar în momentul în care ajung la aeroport (a se vedea Hotărârea din 9 iulie 2009, Rehder, C‑204/08, nepublicată încă în
         Repertoriu, punctul 19).

      56      Astfel, pe de o parte, aceste două categorii de pasageri sunt informate, în principiu, în acelaşi moment cu privire la incidentul
         care le face mai dificil transportul aerian. Pe de altă parte, chiar dacă sunt transportate până la destinaţia lor finală,
         acestea ajung acolo după ora prevăzută iniţial şi suportă, prin urmare, o pierdere de timp similară.

      57      În aceste condiţii, pasagerilor redirecţionaţi în conformitate cu articolul 5 alineatul (1) litera (c) punctul (iii) din Regulamentului
         nr. 261/2004 li se acordă dreptul la compensaţie prevăzut la articolul 7 din acest regulament în măsura în care operatorul
         de transport nu i‑a redirecţionat cu un zbor care să plece cu cel puţin o oră mai devreme decât ora de plecare prevăzută şi
         care să ajungă la destinaţia lor finală cel mult cu două ore după ora de sosire prevăzută. Aceşti pasageri dobândesc astfel
         un drept la compensaţie atunci când suportă o pierdere de timp care este egală sau mai mare de trei ore faţă de durata care
         era prevăzută iniţial de către operatorul de transport aerian.

      58      În schimb, în ipoteza în care pasagerii zborurilor întârziate nu ar dobândi un drept la compensaţie, aceştia ar fi trataţi
         în mod mai puţin favorabil, chiar dacă suportă, eventual, o pierdere de timp similară, de trei ore sau mai mult, cu ocazia
         transportului lor.

      59      Or, nicio consideraţie obiectivă nu pare să poată justifica o asemenea diferenţă de tratament.

      60      Având în vedere că prejudiciile suferite de pasagerii aerieni în cazul anulării sau al întârzierii prelungite sunt similare,
         pasagerii zborurilor întârziate nu pot fi trataţi diferit de cei ai zborurilor anulate fără a se aduce atingere principiului
         egalităţii de tratament. Situaţia este a fortiori aceasta dacă ne raportăm la obiectivul urmărit de Regulamentul nr. 261/2004, care este acela de a consolida protecţia tuturor
         pasagerilor aerieni.

      61      În aceste condiţii, trebuie să se constate că pasagerii zborurilor întârziate pot invoca dreptul la compensaţie prevăzut la
         articolul 7 din Regulamentul nr. 261/2004 atunci când suferă, ca urmare a unor asemenea zboruri, o pierdere de timp egală
         sau mai mare de trei ore, cu alte cuvinte atunci când ajung la destinaţia lor finală cu trei ore sau mai mult după ora de
         sosire prevăzută iniţial de către operatorul de transport aerian.

      62      Pe de altă parte, această soluţie este conformă cu considerentul (15) al Regulamentului nr. 261/2004. Într‑adevăr, astfel
         cum s‑a arătat la punctul 43 din prezenta hotărâre, trebuie să se considere că, prin acest considerent, legiuitorul a stabilit,
         de asemenea, o legătură între noţiunea „întârziere prelungită” şi dreptul la compensaţie. Or, este necesar să se sublinieze
         că această noţiune corespunde unei întârzieri care dă naştere, prin voinţa legiuitorului comunitar, anumitor consecinţe juridice.
         Întrucât articolul 6 din acest regulament admite deja asemenea consecinţe juridice în cazul anumitor zboruri cu întârzieri
         de cel puţin două ore, considerentul (15) al regulamentului menţionat se referă în mod obligatoriu la întârzieri de trei ore
         sau mai mari.

      63      Trebuie precizat că cuantumul compensaţiei datorate unui pasager în temeiul articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 261/2004
         poate fi redus cu 50 % dacă sunt întrunite condiţiile prevăzute la articolul 7 alineatul (2) din acest regulament. Chiar dacă
         această din urmă dispoziţie nu face referire la ipoteza redirecţionării pasagerului, este necesar să se constate că reducerea
         cuantumului compensaţiei prevăzute se realizează doar în funcţie de întârzierea suportată de pasageri, astfel încât nimic
         nu se opune unei aplicări mutatis mutandis a acestei dispoziţii în privinţa compensaţiilor plătite pasagerilor zborurilor întârziate. Prin urmare, cuantumul compensaţiei
         datorate unui pasager al unui zbor întârziat care ajunge la destinaţia sa finală cu trei ore sau mai mult după ora de sosire
         prevăzută iniţial poate fi redusă cu 50 %, în conformitate cu articolul 7 alineatul (2) litera (c) din Regulamentul nr. 261/2004
         atunci când întârzierea este, în cazul zborurilor care nu intră în domeniul de aplicare al articolului 7 alineatul (2) literele
         (a) şi (b), mai mică de patru ore.

      64      Concluzia enunţată la punctul 61 din prezenta hotărâre nu este infirmată de împrejurarea că articolul 6 din Regulamentul nr. 261/2004
         prevede diferite forme de asistenţă, în temeiul articolelor 8 şi 9 din acest regulament, pentru pasagerii zborurilor întârziate.

      65      Într‑adevăr, astfel cum Curtea a subliniat deja, Regulamentul nr. 261/2004 prevede diverse forme de intervenţii pentru a repara
         în mod standardizat şi imediat diferitele prejudicii constituite de neplăcerile cauzate de întârzierile în transportul aerian
         de pasageri (a se vedea în acest sens Hotărârea IATA şi ELFAA, citată anterior, punctele 43 şi 45).

      66      Aceste măsuri sunt autonome, în sensul că răspund unor obiective diferite şi vizează repararea unor prejudicii diferite pe
         care întârzierile respective le determină.

      67      În aceste condiţii, trebuie amintit că, prin adoptarea Regulamentului nr. 261/2004, legiuitorul viza şi evaluarea comparativă
         a intereselor pasagerilor aerieni şi a celor ale operatorilor de transport aerian. Stabilind anumite drepturi în favoarea
         acestor pasageri, legiuitorul comunitar a prevăzut, în acelaşi timp, în considerentul (15) şi la articolul 5 alineatul (3)
         din acest regulament, că operatorii de transport aerian nu au obligaţia să plătească compensaţii în cazul în care pot face
         dovada că anularea sau întârzierea prelungită este cauzată de împrejurări excepţionale care nu au putut fi evitate în pofida
         adoptării tuturor măsurilor posibile, cu alte cuvinte împrejurări care scapă de sub controlul efectiv al operatorului de transport
         aerian.

      68      Pe de altă parte, trebuie subliniat că obligaţiile prevăzute de Regulamentul nr. 261/2004 se achită fără a se aduce atingere
         dreptului acestor operatori de transport de a pretinde compensaţii de la orice persoană care a cauzat întârzierea, inclusiv
         de la părţi terţe, astfel cum se prevede la articolul 13 din acest regulament. O asemenea compensaţie este, prin urmare, susceptibilă
         să atenueze sau chiar să înlăture sarcina financiară suportată de operatorii de transport menţionaţi ca urmare a acestor obligaţii.
         În plus, nu este lipsit de un caracter rezonabil ca acestea să fie suportate de la bun început, sub rezerva dreptului la reparaţie
         menţionat mai sus, de către operatorii de transport aerian cu care pasagerii în cauză au încheiat un contract de transport
         care le dă dreptul la un zbor care nu ar trebui să fie nici anulat, nici întârziat (Hotărârea IATA şi ELFAA, citată anterior,
         punctul 90).

      69      Având în vedere consideraţiile care precedă, trebuie să se răspundă la a doua parte a întrebărilor preliminare că articolele
         5, 6 şi 7 din Regulamentul nr. 261/2004 trebuie să fie interpretate în sensul că pasagerii zborurilor întârziate pot fi asimilaţi
         pasagerilor zborurilor anulate în vederea aplicării dreptului la compensaţie şi pot astfel invoca dreptul la compensaţie prevăzut
         la articolul 7 din acest regulament atunci când suportă, ca urmare a întârzierii unui zbor, o pierdere de timp egală sau mai
         mare de trei ore, cu alte cuvinte atunci când ajung la destinaţia lor finală cu trei ore sau mai mult după ora de sosire prevăzută
         iniţial de operatorul de transport aerian. Cu toate acestea, o asemenea întârziere nu dă naştere unui drept la compensaţie
         în favoarea pasagerilor dacă operatorul de transport aerian poate face dovada că întârzierea prelungită este cauzată de împrejurări
         excepţionale care nu au putut fi evitate în pofida adoptării tuturor măsurilor posibile, cu alte cuvinte împrejurări care
         scapă de sub controlul efectiv al operatorului de transport aerian.

       Cu privire la a treia întrebare din cauza C‑432/07, referitoare la împrejurările excepţionale care rezultă dintr‑o problemă
            tehnică survenită la o aeronavă
      70      Curtea s‑a pronunţat deja în sensul că articolul 5 alineatul (3) din Regulamentul nr. 261/2004 trebuie interpretat în sensul
         că o problemă tehnică survenită la o aeronavă, care determină anularea unui zbor, nu intră în sfera noţiunii „împrejurări
         excepţionale” în sensul acestei prevederi decât în cazul în care această problemă este urmarea unor evenimente care, prin
         natura sau prin originea lor, nu sunt inerente exercitării normale a activităţii operatorului de transport aerian vizat şi
         scapă de sub controlul efectiv al acestuia (Hotărârea Wallentin‑Hermann, citată anterior, punctul 34).

      71      Aceeaşi concluzie se impune atunci când articolul 5 alineatul (3) din Regulamentul nr. 261/2004 este invocat în cazul întârzierii
         unui zbor.

      72      Astfel, trebuie să se răspundă la a treia întrebare din cauza C‑432/07 că articolul 5 alineatul (3) din Regulamentul nr. 261/2004
         trebuie interpretat în sensul că o problemă tehnică survenită la o aeronavă, care determină anularea sau întârzierea unui
         zbor, nu intră în sfera noţiunii „împrejurări excepţionale” în sensul acestei prevederi decât în cazul în care această problemă
         este urmarea unor evenimente care, prin natura sau prin originea lor, nu sunt inerente exercitării normale a activităţii operatorului
         de transport aerian vizat şi scapă de sub controlul efectiv al acestuia.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      73      Întrucât, în privinţa părţilor din acţiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanţa de trimitere,
         este de competenţa acesteia să se pronunţe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observaţii Curţii, altele decât cele ale părţilor menţionate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
      1)      Articolul 2 litera (l), articolul 5 şi articolul 6 din Regulamentul (CE) nr. 261/2004 al Parlamentului European şi al Consiliului
            din 11 februarie 2004 de stabilire a unor norme comune în materie de compensare şi de asistenţă a pasagerilor în eventualitatea
            refuzului la îmbarcare şi anulării sau întârzierii prelungite a zborurilor şi de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 295/91
            trebuie să fie interpretate în sensul că un zbor întârziat, indiferent de durata întârzierii, chiar dacă este prelungită,
            nu poate fi considerat zbor anulat dacă se efectuează în conformitate cu programarea prevăzută anterior de către operatorul
            de transport aerian.
      2)      Articolele 5, 6 şi 7 din Regulamentul nr. 261/2004 trebuie să fie interpretate în sensul că pasagerii zborurilor întârziate
            pot fi asimilaţi pasagerilor zborurilor anulate în vederea aplicării dreptului la compensaţie şi pot astfel invoca dreptul
            la compensaţie prevăzut la articolul 7 din acest regulament atunci când suportă, ca urmare a întârzierii unui zbor, o pierdere
            de timp egală sau mai mare de trei ore, cu alte cuvinte atunci când ajung la destinaţia lor finală cu trei ore sau mai mult
            după ora de sosire prevăzută iniţial de operatorul de transport aerian. Cu toate acestea, o asemenea întârziere nu dă naştere
            unui drept la compensaţie în favoarea pasagerilor dacă operatorul de transport aerian poate face dovada că întârzierea prelungită
            este cauzată de împrejurări excepţionale care nu au putut fi evitate în pofida adoptării tuturor măsurilor posibile, cu alte
            cuvinte împrejurări care scapă de sub controlul efectiv al operatorului de transport aerian.
      3)      Articolul 5 alineatul (3) din Regulamentul nr. 261/2004 trebuie interpretat în sensul că o problemă tehnică survenită la o
            aeronavă, care determină anularea sau întârzierea unui zbor, nu intră în sfera noţiunii „împrejurări excepţionale” în sensul
            acestei prevederi decât în cazul în care această problemă este urmarea unor evenimente care, prin natura sau prin originea
            lor, nu sunt inerente exercitării normale a activităţii operatorului de transport aerian vizat şi scapă de sub controlul efectiv
            al acestuia.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din 17 octombrie 2013. # Comisia Europeană împotriva Republicii Elene. # Neîndeplinirea obligaţiilor de către un stat membru - Ajutoare de stat - Deciziei a Comisiei prin care se dispune recuperarea unui ajutor - Neexecutare. # Cauza C-263/12.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 26 octombrie 2004. # Philippe Brendel împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Nomination - Acțiune în despăgubiri. # Cauza T-55/03.


title: Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 12 iunie 2014.#Užsienio reikalų ministerija și Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnyba împotriva Vladimir Peftiev și alții.#Cerere de decizie preliminară formulată de Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas.#Trimitere preliminară – Politica externă și de securitate comună – Măsuri restrictive luate împotriva Belarusului – Înghețarea fondurilor și a resurselor economice – Derogări – Plata de onorarii profesionale aferente unor servicii juridice – Putere de apreciere a autorității naționale competente – Dreptul la protecție jurisdicțională efectivă – Incidența originii ilegale a fondurilor – Absență.#Cauza C‑314/13.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑314/13,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lituania), prin decizia din 3 mai 2013, primită de Curte la 7 iunie 2013, în procedura
            Užsienio reikalų ministerija,
            Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnyba
            împotriva
            Vladimir Peftiev,
            BelTechExport ZAO,
            Sport‑Pari ZAO,
            BT Telecommunications PUE,
            CURTEA (Camera a cincea),
            compusă din domnul T. von Danwitz, președinte de cameră, și domnii E. Juhász, A. Rosas (raportor), D. Šváby și C. Vajda, judecători,
            avocat general: domnul P. Mengozzi,
            grefier: domnul A. Calot Escobar,
            având în vedere procedura scrisă,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru domnul Peftiev, BelTechExport ZAO, Sport‑Pari ZAO și BT Telecommunications PUE, de V. Vaitkutė Pavan și de E. Matulionytė, advokatės;
            – pentru guvernul lituanian, de D. Kriaučiūnas și de J. Nasutavičienė, în calitate de agenți;
            – pentru Comisia Europeană, de M. Konstantinidis și de A. Steiblytė, în calitate de agenți,
            având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 765/2006 al Consiliului din 18 mai 2006 privind măsuri restrictive împotriva Belarusului (JO L 134, p. 1, Ediție specială, 18/vol. 5, p. 71), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 84/2011 al Consiliului din 31 ianuarie 2011 (JO L 28, p. 17) și prin Regulamentul (UE) nr. 588/2011 al Consiliului din 20 iunie 2011 (JO L 161, p. 1, denumit în continuare „Regulamentul nr. 765/2006”).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Užsienio reikalų ministerija (Ministerul Afacerilor Externe) și Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnyba (Serviciul de investigare a infracțiunilor financiare de pe lângă Ministerul de Interne), pe de o parte, și domnul Peftiev, BelTechExport ZAO, Sport‑Pari ZAO și BT Telecommunications PUE (denumiți în continuare „pârâții din litigiul principal”), pe de altă parte, în legătură cu măsurile restrictive luate împotriva acestora din urmă.
            Cadrul juridic
            3. Considerentul (1) al Regulamentului nr. 765/2006 are următorul cuprins:
            „La 24 martie 2006, Consiliul European a deplâns faptul că autoritățile belaruse nu și‑au onorat angajamentele contractate în cadrul [Organizației pentru Securitate și Cooperare în Europa (OSCE)] în ceea ce privește organizarea de alegeri democratice, a apreciat că alegerile prezidențiale din 19 martie 2006 au fost esențial viciate de nereguli și a condamnat arestarea, în aceeași zi, de către autoritățile belaruse, a unor manifestanți pașnici care își exercitau dreptul legitim la libertatea de întrunire pentru a protesta împotriva desfășurării alegerilor prezidențiale. În consecință, Consiliul European a decis că ar fi necesară aplicarea de măsuri restrictive împotriva persoanelor răspunzătoare de încălcări ale normelor electorale internaționale.”
            4. Articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 765/2006 prevede înghețarea fondurilor și resurselor economice care aparțin președintelui Lukașenko și altor funcționari din Republica Belarus, precum și persoanelor fizice sau juridice, entităților sau organismelor asociate enumerate în anexa I la acest regulament.
            5. Articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 765/2006 prevede că se interzice punerea la dispoziția persoanelor fizice sau juridice, a entităților sau a organismelor menționate în anexa I la acest regulament, direct sau indirect, precum și utilizarea în beneficiul acestora a oricăror fonduri sau resurse economice.
            6. Articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 765/2006 prevede:
            „Prin derogare de la articolul 2, autoritățile competente ale statelor membre menționate pe site‑urile internet enumerate în anexa II pot autoriza deblocarea anumitor fonduri sau resurse economice înghețate sau punerea la dispoziție a anumitor fonduri sau resurse economice, în condițiile pe care le consideră adecvate, după ce au stabilit că fondurile sau resursele economice sunt:
            (a) necesare pentru a acoperi nevoile de bază ale persoanelor enumerate în anexa I sau în anexa IA și ale membrilor de familie aflați în întreținerea acestora, inclusiv cheltuielile pentru alimente, chirie sau rate ipotecare, medicamente și tratamente medicale, impozite, prime de asigurare și servicii publice;
            (b) destinate exclusiv plății unor onorarii profesionale rezonabile și rambursării cheltuielilor suportate în legătură cu prestarea unor servicii juridice; […]
            […]”
            7. Conform informațiilor care figurează pe site‑ul internet menționat în anexa II la Regulamentul nr. 765/2006, autoritatea competentă pentru Republica Lituania este Užsienio reikalų ministerija.
            8. Potrivit punctului 3 din Documentul Consiliului intitulat „Cele mai bune practici ale Uniunii Europene de aplicare eficientă a măsurilor restrictive”, în versiunea din 24 aprilie 2008 (Documentul 8666/1/08 REV 1, denumit în continuare „Cele mai bune practici”), ele trebuie să fie considerate recomandări neexhaustive, cu caracter general, pentru aplicarea eficientă a măsurilor restrictive, în conformitate cu dreptul Uniunii, precum și cu dreptul intern în vigoare. Acestea nu au forță juridică obligatorie și nu ar trebui interpretate în sensul recomandării unor măsuri incompatibile cu dreptul Uniunii sau cu dreptul intern în vigoare, inclusiv cu legislația privind protecția datelor.
            9. Punctele 54 și 55 din titlul C capitolul VII din Cele mai bune practici, intitulat „Derogările din rațiuni umanitare”, sunt redactate după cum urmează:
            „54 Această secțiune abordează exclusiv aplicarea așa‑zisei derogări «din rațiuni umanitare», care ar trebui să contribuie la încercarea de a garanta că pot fi satisfăcute nevoile de bază ale persoanelor desemnate, și nu tratează nicio altă derogare (cum ar fi cea pentru cheltuieli judiciare sau cheltuieli extraordinare).
            55 Autoritatea competentă acționează în conformitate cu litera și spiritul regulamentelor și ține seama în același timp de drepturile fundamentale atunci când acordă derogări cu scopul de a răspunde acestor nevoi de bază.”
            10. Punctele 57 și 59-61 din titlul C capitolul VIII din Cele mai bune practici, intitulat „Orientări în vederea analizării cererilor de derogare”, precizează:
            „57 Persoanele fizice sau juridice desemnate pot solicita o autorizație de utilizare a fondurilor sau resurselor lor economice, de exemplu pentru a returna un credit. […]
            […]
            59 O persoană fizică sau juridică care dorește să pună la dispoziția unei persoane fizice sau juridice desemnate fonduri sau resurse economice trebuie să solicite o autorizație în acest sens. Atunci când analizează astfel de cereri, autoritățile competente ar trebui, printre altele, să țină seama de toate dovezile furnizate în sprijinul justificării cererii și să verifice dacă legăturile solicitantului cu persoana fizică sau juridică desemnată sunt de natură să sugereze că aceștia acționează împreună în scopul de a eluda măsurile de înghețare.
            60 Atunci când analizează cereri de autorizare în vederea utilizării de fonduri sau resurse economice înghețate sau în vederea punerii la dispoziția persoanelor fizice sau juridice desemnate a unor fonduri sau resurse economice, autoritățile competente ar trebui să efectueze toate cercetările suplimentare pe care le consideră necesare, ținând seama de situație, inclusiv să consulte, eventual, orice alt stat membru interesat. De asemenea, autoritățile competente ar trebui să ia în considerare condițiile sau măsurile de garantare pentru a evita utilizarea fondurilor sau resurselor economice deblocate în scopuri incompatibile cu motivul derogării. Astfel, de exemplu, transferurile bancare directe ar putea fi mai adecvate decât plățile în numerar.
            De asemenea, la acordarea unei autorizații, ar trebui să se ia în considerare, atunci când este necesar, stabilirea unor condiții sau limitări adecvate (de exemplu cu privire la cantitatea sau valoarea de revânzare a fondurilor sau resurselor economice care pot fi puse lunar la dispoziția persoanei fizice sau juridice desemnate), ținându‑se seama de criteriile prevăzute în regulamente. Toate autorizările ar trebui să fie acordate în scris și înainte ca fondurile sau resursele economice în cauză să fie utilizate sau puse la dispoziția persoanelor fizice sau juridice desemnate.
            61 Regulamentele impun autorităților competente să informeze autorul cererii, precum și alte state membre, dacă autorizația a fost acordată sau nu. […]”
            Situația de fapt din litigiul principal și întrebările preliminare
            11. Prin Regulamentul nr. 588/2011, precum și prin Decizia 2011/357/PESC a Consiliului din 20 iunie 2011 de modificare a Deciziei 2010/639/PESC privind măsurile restrictive împotriva anumitor funcționari din Belarus (JO L 161, p. 25), pârâții din litigiul principal au fost înscriși pe listele persoanelor supuse unor măsuri restrictive aplicabile în statele membre ale Uniunii.
            12. Pentru a contesta aceste măsuri restrictive, pârâții s‑au adresat unui cabinet de avocatură lituanian care a introdus acțiuni în anulare la Tribunalul Uniunii Europene [cauzele BelTechExport/Consiliul, T‑438/11 (JO 2011, C 290, p. 15), Sport‑Pari/Consiliul, T‑439/11 (JO 2011, C 290, p. 15), BT Telecommunications/Consiliul, T‑440/11 (JO 2011, C 290, p. 16), și Peftiev/Consiliul, T‑441/11 (JO 2011, C 290, p. 17)].
            13. La 3 august 2011, acest cabinet de avocatură a emis pe numele pârâților din litigiul principal patru facturi pentru serviciile juridice prestate, pe baza cărora pârâții din litigiul principal au transferat sumele corespunzătoare în contul bancar al cabinetului menționat. Sumele transferate au fost însă înghețate în contul bancar al cabinetului de avocatură în discuție, în conformitate cu măsurile restrictive stabilite de Uniune.
            14. În conformitate cu dispozițiile articolului 3 din Regulamentul nr. 765/2006, în perioada cuprinsă între 2 decembrie 2011 și 6 decembrie 2011, pârâții din litigiul principal au adresat cereri Užsienio reikalų ministerija și Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnyba prin care solicitau neaplicarea măsurilor de înghețare a resurselor financiare întrucât ele erau necesare pentru remunerarea serviciilor juridice în cauză.
            15. Prin deciziile din 4 ianuarie 2012, Užsienio reikalų ministerija a decis să nu acorde pârâților din litigiul principal derogarea prevăzută la articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 765/2006. În aceste decizii se precizează că „s‑a ținut seama de toate împrejurările juridice și politice”. Instanța de trimitere precizează că, atunci când a examinat cauza de contencios administrativ, Užsienio reikalų ministerija a menționat că deținea informații potrivit cărora lichiditățile pârâților din litigiul principal destinate remunerării serviciilor juridice prestate de cabinetul de avocatură în cauză fuseseră obținute în mod ilegal.
            16. La 19 ianuarie 2012, Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnyba a adoptat o serie de decizii în care a precizat că, având în vedere refuzul Užsienio reikalų ministerija, nu putea admite cererile de derogare formulate de pârâții din litigiul principal.
            17. Pârâții din litigiul principal au sesizat Vilniaus apygardos administracinis teismas (Tribunalul Administrativ Regional Vilnius) cu o acțiune, solicitând anularea deciziilor din 4 ianuarie 2012 adoptate de Užsienio reikalų ministerija și a deciziilor din 19 ianuarie 2012 adoptate de Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnyba, precum și obligarea acestora din urmă să examineze din nou cererile lor și să adopte decizii motivate, ținând seama de legislația aplicabilă.
            18. Prin hotărârea din 27 august 2012, Vilniaus apygardos administracinis teismas a admis în totalitate acțiunea formulată de pârâții din litigiul principal și a trimis cererile lor spre reexaminare la Užsienio reikalų ministerija și la Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnyba.
            19. Užsienio reikalų ministerija a declarat recurs împotriva hotărârii pronunțate de Vilniaus apygardos administracinis teismas la Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Curtea Administrativă Supremă a Lituaniei), solicitând anularea acestei hotărâri și pronunțarea unei noi hotărâri. Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnyba a formulat de asemenea o astfel de cerere.
            20. În fața instanței de trimitere, Užsienio reikalų ministerija, întemeindu‑se pe modul de redactare a articolului 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 765/2006, susține că dispune de o putere de apreciere absolută pentru a decide dacă acordă sau nu acordă derogarea în cauză. Această interpretare ar fi confirmată de faptul că este vorba despre aspecte politice referitoare la relațiile externe ale statelor membre cu alte state, domeniu în care autoritățile statelor membre ar trebui să dispună de o libertate de acțiune extinsă.
            21. Instanța de trimitere consideră totuși, în lumina Celor mai bune practici și a jurisprudenței Curții, că interpretarea dispoziției menționate trebuie să țină seama de necesitatea de a garanta protecția drepturilor fundamentale, printre care figurează dreptul la o acțiune în justiție. Instanța de trimitere subliniază în această privință că unica posibilitate de a anula măsurile restrictive este formularea unei acțiuni la Tribunal, dar că, pentru aceasta, reprezentarea de către un avocat este indispensabilă, conform articolelor 43 și 44 din Regulamentul de procedură al Tribunalului. Instanța de trimitere subliniază în final că, în cauze de această natură, Tribunalul examinează în mod detaliat cererile de asistență judiciară formulate de reclamanți și, atunci când este necesar, acordă această asistență judiciară.
            22. În aceste condiții, Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „1) Articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 765/2006 […] trebuie interpretat în sensul că autoritatea responsabilă cu aplicarea excepției prevăzute la această dispoziție a regulamentului dispune de o putere de apreciere absolută atunci când se pronunță cu privire la aplicarea acestei excepții?
            2) Dacă răspunsul la prima întrebare este negativ, care sunt criteriile după care ar trebui să se orienteze autoritatea respectivă și care sunt criteriile obligatorii pentru aceasta atunci când se pronunță cu privire la aplicarea excepției prevăzute la articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 765/2006 […]?
            3) Articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 765/2006 […] trebuie interpretat în sensul că autoritatea responsabilă cu aplicarea excepției menționate are dreptul sau obligația de a lua în considerare, atunci când examinează cererea de aplicare a excepției, printre altele, faptul că solicitanții urmăresc să își exercite prin cerere drepturile fundamentale (în speță, dreptul la acțiune), fiind în același timp obligată să se asigure că, în cazul particular în care excepția este acordată, nu se aduce atingere obiectivului sancțiunii prevăzute și nu se abuzează de derogarea acordată (de exemplu dacă suma destinată asigurării asistenței juridice ar fi în mod vădit disproporționată în raport cu întinderea serviciilor juridice prestate)?
            4) Articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 765/2006 […] trebuie interpretat în sensul că ilegalitatea dobândirii fondurilor a căror utilizare este invocată pentru punerea în aplicare a acestei excepții constituie unul dintre motivele care pot justifica neaplicarea excepției prevăzute la această dispoziție?”
            Cu privire la întrebările preliminare
            Cu privire la prima, la a doua și la a treia întrebare
            23. Prin intermediul primei, al celei de a doua și al celei de a treia întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 765/2006 trebuie interpretat în sensul că, atunci când se pronunță cu privire la o cerere de derogare prezentată în conformitate cu această dispoziție în vederea formulării unei acțiuni având ca obiect contestarea legalității unor măsuri restrictive impuse de Uniune, autoritatea națională competentă dispune de o putere de apreciere absolută și, în caz negativ, care sunt elementele și criteriile pe care această autoritate trebuie să le ia în considerare.
            24. Este necesar să se constate că, atunci când se pronunță asupra unei cereri de deblocare a unor fonduri înghețate, conform articolului 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 765/2006, autoritatea națională competentă pune în aplicare dreptul Uniunii. Rezultă de aici că autoritatea respectivă este obligată să respecte Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), conform articolului 51 alineatul (1) din aceasta.
            25. Întrucât articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 765/2006 are drept obiectiv facilitarea accesului la servicii juridice, acesta trebuie să facă, așadar, obiectul unei interpretări conforme cu cerințele care decurg din articolul 47 din cartă. Articolul 47 al doilea paragraf a doua teză din cartă, referitor la dreptul la o cale de atac efectivă, prevede că orice persoană are posibilitatea de a fi consiliată, apărată și reprezentată. Al treilea paragraf al articolului menționat prevede în mod specific că asistența judiciară se acordă celor care nu dispun de resurse suficiente, în măsura în care aceasta este necesară pentru a le asigura accesul efectiv la justiție.
            26. Astfel, articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 765/2006 trebuie interpretat în conformitate cu articolul 47 din cartă în sensul că o înghețare de fonduri nu poate avea drept consecință privarea persoanelor ale căror fonduri au fost înghețate de accesul efectiv la justiție.
            27. În speță, trebuie amintit că, potrivit articolului 19 al treilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și potrivit articolului 43 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul de procedură al Tribunalului, o acțiune precum cea care a fost formulată de pârâții din litigiul principal și despre care este vorba în decizia de trimitere poate fi semnată doar de un avocat.
            28. Cerința impusă la articolul 19 din Statutul Curții își găsește rațiunea de a fi în faptul că avocatul este considerat colaborator al justiției chemat să acorde, în deplină independență și în interesul superior al acesteia, asistența legală de care clientul are nevoie (a se vedea în acest sens Hotărârea AM & S Europe/Comisia, 155/79, EU:C:1982:157, punctul 24, Hotărârea Akzo Nobel Chemicals și Akcros Chemicals/Comisia, C‑550/07 P, EU:C:2010:512, punctul 42, precum și Hotărârea Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej și Polonia/Comisia, C‑422/11 P și C‑423/11 P, EU:C:2012:553, punctul 23). Pe de altă parte, Curtea a statuat deja că, întrucât Statutul Curții sau Regulamentul de procedură al acesteia nu prevede nicio derogare sau excepție de la obligația menționată, prezentarea unei cereri introductive semnate de reclamantul însuși nu poate fi suficientă pentru introducerea unei acțiuni (a se vedea Ordonanța Correia de Matos/Parlamentul European, C‑502/06 P, EU:C:2007:696, punctul 12).
            29. Din aceste elemente rezultă că, atunci când se pronunță cu privire la o cerere de derogare de la înghețarea fondurilor și a resurselor economice conform articolului 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 765/2006, autoritatea națională competentă nu dispune de o putere de apreciere absolută, ci trebuie să își exercite competențele cu respectarea drepturilor prevăzute la articolul 47 al doilea paragraf a doua teză din cartă și, într‑o situație precum cea din litigiul principal, a caracterului indispensabil al reprezentării de către un avocat pentru a introduce o acțiune având ca obiect contestarea legalității unor măsuri restrictive.
            30. Guvernul lituanian susține că refuzul în sine de a acorda derogarea prevăzută la articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 765/2006 nu aduce atingere esenței dreptului la protecție jurisdicțională efectivă, întrucât persoana, fizică sau juridică, care efectuează prestarea de servicii juridice ar putea să dispună de resursele financiare care îi sunt datorate după ridicarea măsurii de înghețare a fondurilor și a resurselor economice. Acest argument este întemeiat totuși pe premisa că acțiunea formulată este admisă, deși o astfel de acțiune poate fi respinsă. Pe de altă parte, un stat membru nu poate solicita unui profesionist care prestează servicii juridice să suporte un astfel de risc și un astfel de cost financiar, în condițiile în care articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 765/2006 prevede posibilitatea de a acorda o derogare de la înghețarea fondurilor și a resurselor economice pentru a se asigura plata unor onorarii profesionale rezonabile și rambursarea cheltuielilor pentru prestarea de servicii juridice.
            31. În ceea ce privește obiecția guvernului lituanian potrivit căreia pârâții din litigiul principal puteau să solicite asistența judiciară prevăzută de dreptul național pentru a obține asistența unui avocat, este necesar să se constate că, prin articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 765/2006, legiuitorul Uniunii a instituit un sistem coerent care permite asigurarea respectării drepturilor garantate de articolul 47 din cartă, în pofida înghețării fondurilor. Atunci când trebuie să obțină serviciile juridice de care are nevoie, o persoană menționată în lista care constituie anexa I la acest regulament nu poate fi considerată ca fiind lipsită de resurse din cauza acestei înghețări, ci trebuie, dimpotrivă, să solicite în acest scop deblocarea anumitor fonduri sau resurse înghețate, de îndată ce ansamblul condițiilor prevăzute la această dispoziție sunt îndeplinite. Articolul 3 alineatul (1) litera (b) menționat, în sine, se opune astfel refuzului autorității naționale competente de a autoriza deblocarea unor fonduri pentru motivul că o astfel de persoană ar putea să recurgă la asistență judiciară.
            32. În ceea ce privește criteriile pe care autoritatea națională competentă trebuie să le ia în considerare atunci când se pronunță cu privire la o cerere de derogare, este necesar să se constate că articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 765/2006 prevede limitări referitoare la utilizarea fondurilor, respectiv acestea trebuie să fie destinate exclusiv plății unor onorarii profesionale rezonabile și rambursării cheltuielilor pentru prestarea de servicii juridice.
            33. În sfârșit, pentru a controla mai bine utilizarea fondurilor deblocate, autoritatea națională competentă poate ține seama de recomandările prevăzute de titlul C capitolul VII din Cele mai bune practici referitor la derogările din rațiuni umanitare, aplicabile mutatis mutandis cererii de derogare despre care este vorba în litigiul principal, întrucât prin aceasta se urmărește să se beneficieze de protecție jurisdicțională efectivă prin formularea unei acțiuni împotriva măsurilor restrictive al căror obiect l‑au făcut pârâții din litigiul principal. Potrivit Celor mai bune practici, autoritatea națională competentă poate stabili condițiile pe care le consideră adecvate pentru a garanta printre altele că nu se aduce atingere obiectivului sancțiunii pronunțate și că nu se abuzează de derogarea acordată. În special, această autoritate poate acorda prioritate transferurilor bancare în raport cu plățile în numerar.
            34. Având în vedere aceste elemente, trebuie să se răspundă la prima, la a doua și la a treia întrebare după cum urmează:
            – Articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 765/2006 trebuie interpretat în sensul că, atunci când se pronunță cu privire la o cerere de derogare prezentată în conformitate cu această dispoziție în vederea formulării unei acțiuni având ca obiect contestarea legalității unor măsuri restrictive impuse de Uniune, autoritatea națională competentă nu dispune de o putere de apreciere absolută, ci trebuie să își exercite competențele cu respectarea drepturilor prevăzute la articolul 47 al doilea paragraf a doua teză din cartă, precum și a caracterului indispensabil al reprezentării de către un avocat pentru a introduce o astfel de acțiune la Tribunal.
            – Autoritatea națională competentă are dreptul să verifice dacă fondurile a căror deblocare este solicitată sunt destinate exclusiv plății unor onorarii profesionale rezonabile și rambursării cheltuielilor pentru prestarea de servicii juridice. Această autoritate poate stabili de asemenea condițiile pe care le consideră adecvate pentru a garanta printre altele că nu se aduce atingere obiectivului sancțiunii pronunțate și că nu se abuzează de derogarea acordată.
            Cu privire la a patra întrebare
            35. Prin intermediul celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 765/2006 trebuie interpretat în sensul că unul dintre motivele care pot justifica neaplicarea excepției prevăzute la dispoziția menționată poate fi ilegalitatea dobândirii fondurilor a căror utilizare este invocată pentru punerea în aplicare a acestei excepții.
            36. Astfel cum arată pârâții din litigiul principal și Comisia Europeană, indisponibilizarea sau confiscarea unor fonduri dobândite în mod ilegal poate fi efectuată în temeiul unor diverse reglementări care își au originea atât în dreptul Uniunii, cât și în dreptul național.
            37. Aceste reglementări sunt distincte de Regulamentul nr. 765/2006, în temeiul căruia au fost înghețate fondurile pârâților din litigiul principal. Astfel, regulamentul menționat nu are ca obiect sancționarea dobândirii ilegale a unor fonduri ci, astfel cum reiese din considerentul (1) al acestuia, aplicarea de măsuri împotriva persoanelor răspunzătoare de încălcări ale normelor electorale internaționale săvârșite cu ocazia alegerilor din 19 martie 2006 desfășurate în Belarus.
            38. Prin urmare, înghețarea fondurilor și a resurselor economice ale pârâților din litigiul principal trebuie efectuată în conformitate cu dispozițiile Regulamentului nr. 765/2006, care prevede modalitățile acestei înghețări a fondurilor și a resurselor economice, precum și regimul aplicabil fondurilor și resurselor economice respective.
            39. Astfel, întrucât este o derogare de la înghețarea fondurilor și a resurselor economice în vederea remunerării unor servicii juridice, ea trebuie apreciată în conformitate cu articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 765/2006, care nu face nicio aluzie la originea fondurilor și la eventuala dobândire ilegală a acestora.
            40. În consecință, trebuie să se răspundă la a patra întrebare că articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 765/2006 trebuie interpretat în sensul că, într‑o situație precum cea din litigiul principal, în care înghețarea de fonduri și de resurse economice este întemeiată pe regulamentul menționat, o derogare de la înghețarea fondurilor și a resurselor economice în vederea remunerării unor servicii juridice trebuie apreciată în conformitate cu această dispoziție, care nu face nicio aluzie la originea fondurilor și la eventuala dobândire ilegală a acestora.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            41. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:
            1) Articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 765/2006 al Consiliului din 18 mai 2006 privind măsuri restrictive împotriva Belarusului, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 84/2011 al Consiliului din 31 ianuarie 2011 (JO L 28, p. 17) și prin Regulamentul (UE) 588/2011 al Consiliului din 20 iunie 2011, trebuie interpretat în sensul că, atunci când se pronunță cu privire la o cerere de derogare prezentată în conformitate cu această dispoziție în vederea formulării unei acțiuni având ca obiect contestarea legalității unor măsuri restrictive impuse de Uniunea Europeană, autoritatea națională competentă nu dispune de o putere de apreciere absolută, ci trebuie să își exercite competențele cu respectarea drepturilor prevăzute la articolul 47 al doilea paragraf a doua teză din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, precum și a caracterului indispensabil al reprezentării de către un avocat pentru a introduce o astfel de acțiune la Tribunalul Uniunii Europene.
            Autoritatea națională competentă are dreptul să verifice dacă fondurile a căror deblocare este solicitată sunt destinate exclusiv plății unor onorarii profesionale rezonabile și rambursării cheltuielilor pentru prestarea de servicii juridice. Această autoritate poate stabili de asemenea condițiile pe care le consideră adecvate pentru a garanta, printre altele, că nu se aduce atingere obiectivului sancțiunii pronunțate și că nu se abuzează de derogarea acordată.
            2) Articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 765/2006, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 588/2011, trebuie interpretat în sensul că, într‑o situație precum cea din litigiul principal, în care înghețarea de fonduri și de resurse economice este întemeiată pe regulamentul menționat, o derogare de la înghețarea fondurilor și a resurselor economice în vederea remunerării unor servicii juridice trebuie apreciată în conformitate cu această dispoziție, care nu face nicio aluzie la originea fondurilor și la eventuala dobândire ilegală a acestora.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a opta) din 8 decembrie 2011. # Aktieselskabet af 21. november 2001 împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative only givenchy - Mărci verbale comunitare și naționale anterioare ONLY - Motiv relativ de refuz - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 - Renume - Articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009. # Cauza T-586/10.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 8 decembrie 2011 – Aktieselskabet af 21. november 2001/OAPI – Parfums Givenchy
            (only givenchy)
      (Cauza T‑586/10)
      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative only givenchy – Mărcile verbale comunitară și națională anterioare ONLY – Motiv relativ de refuz – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 – Renume – Articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009”
      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau
         similare – Risc de confuzie cu marca anterioară [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele
         23, 24, 35-37, 48 și 53)

      Obiectul

               Cerere de anulare a Deciziei Camerei a doua de recurs a OAPI din 7 octombrie 2010 (cauza R 1556/2009‑2) privind o procedură
                  de opoziție între Aktieselskabet af 21. november 2001 și Parfums Givenchy SA

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Aktieselskabet af 21. november 2001 la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 4 iulie 1985. # J. P. Ambrosetti și alții împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Dobânzi la sumele salariale plătite cu întârziere. # Cauza 247/83.


Hotărârea Curții din data de 17 septembrie 1987. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Țărilor de Jos. # Neîndeplinirea obligațiilor. # Cauza 291/84.