title: Hotărârea Curții (camera a doua) din 28 ianuarie 2010.#Belgische Staat împotriva Direct Parcel Distribution Belgium NV.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hof van Cassatie - Belgia.#Codul vamal comunitar - Datorie vamală - Valoarea taxelor - Articolele 217 și 221 - Resurse proprii ale Comunităților - Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1150/2000 - Articolul 6 - Cerința unei înscrieri în evidența contabilă a valorii taxelor anterior comunicării acesteia către debitor - Noțiunea de valoare «legal datorată».#Cauza C-264/08.

text:
      Cauza C‑264/08
      Belgische Staat
      împotriva
      Direct Parcel Distribution Belgium NV
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Hof van Cassatie)
      „Codul vamal comunitar – Datorie vamală – Valoarea taxelor – Articolele 217 și 221 – Resurse proprii ale Comunităților – Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1150/2000 – Articolul 6 − Cerința unei înscrieri în evidența contabilă a valorii taxelor anterior comunicării acesteia către debitor
         – Noțiunea de valoare «legal datorată»”

      Sumarul hotărârii
      1.        Resurse proprii ale Comunităților Europene – Recuperarea ulterioară a taxelor la import sau la export
      [Regulamentul nr. 2913/92 al Consiliului, art. 217 alin. (1) și art. 221 alin. (1)]
      2.        Resurse proprii ale Comunităților Europene – Recuperarea ulterioară a taxelor la import sau la export
      [Regulamentul nr. 2913/92 al Consiliului, art. 217 alin. (1) și art. 221 alin. (1), și Regulamentul nr. 1150/2000 al Consiliului,
            art. 6]
      3.        Resurse proprii ale Comunităților Europene – Recuperarea ulterioară a taxelor la import sau la export – Cerința înscrierii
            în evidența contabilă a valorii taxelor anterior comunicării către debitor
      [Regulamentul nr. 2913/92 al Consiliului, art. 221 alin. (1)]
      4.        Resurse proprii ale Comunităților Europene – Recuperarea ulterioară a taxelor la import sau la export – Cerința înscrierii
            în evidența contabilă a valorii taxelor anterior comunicării către debitor
      (Regulamentul nr. 2913/92 al Consiliului, art. 217)
      5.        Resurse proprii ale Comunităților Europene – Rambursarea sau remiterea taxelor la import sau la export – Cerința înscrierii
            în evidența contabilă a valorii taxelor anterior comunicării către debitor
      [Regulamentul nr. 2913/92 al Consiliului, art. 217 alin. (1) și art. 221 alin. (1)]
      6.        Resurse proprii ale Comunităților Europene – Rambursarea sau remiterea taxelor la import sau la export – Cerința înscrierii
            în evidența contabilă a valorii taxelor anterior comunicării către debitor
      [Regulamentul nr. 2913/92 al Consiliului, art. 221 alin. (1) și (3) și art. 236 alin. (1) primul paragraf]
      1.        Articolul 221 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2913/92 de instituire a Codului vamal comunitar trebuie interpretat în sensul
         că „înscrierea în evidența contabilă” a valorii taxelor care trebuie recuperate prevăzută în acesta constituie „înscrierea
         în evidența contabilă” a valorii respective, astfel cum este aceasta definită la articolul 217 alineatul (1) din regulamentul
         menționat.

      (a se vedea punctul 17 și dispozitiv 1)
      2.        Trebuie să se facă distincție între „înscrierea în evidența contabilă” în sensul articolului 217 alineatul (1) din Regulamentul
         nr. 2913/92 de instituire a Codului vamal comunitar și înscrierea taxelor constatate în contabilitatea resurselor proprii
         prevăzută la articolul 6 din Regulamentul nr. 1150/2000 privind punerea în aplicare a Deciziei 94/728 referitoare la sistemul
         resurselor proprii ale Comunităților. În condițiile în care articolul 217 din Regulamentul nr. 2913/92 nu prevede reguli practice
         referitoare la „înscrierea în evidența contabilă” în sensul acestei dispoziții și nici, prin urmare, cerințe minime de ordin
         tehnic sau formal, această înscriere în evidența contabilă, care se poate realiza prin înregistrarea valorii într‑un proces‑verbal
         de constatare a unei încălcări vamale, trebuie să fie efectuată astfel încât să asigure înscrierea de către autoritățile vamale
         competente a valorii exacte a taxelor la import sau a taxelor la export care rezultă dintr‑o datorie vamală în evidențele
         contabile sau pe orice alt suport echivalent, pentru a permite, în special, ca înscrierea în evidența contabilă a valorilor
         respective să fie dovedită cu certitudine, inclusiv în privința debitorului.

      (a se vedea punctele 18-20 și 22-25 și dispozitiv 2)
      3.        Articolul 221 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2913/92 de instituire a Codului vamal comunitar trebuie interpretat în sensul
         că nu poate fi efectuată în mod valabil comunicarea de către autoritățile vamale către debitor, în conformitate cu normele
         corespunzătoare, a valorii taxelor la import sau la export care trebuie plătite decât dacă valoarea acestor taxe a fost înscrisă
         anterior în evidența contabilă de autoritățile menționate. Astfel, o asemenea derulare cronologică a operațiunilor de înscriere
         în evidența contabilă și de comunicare a valorii taxelor trebuie respectată pentru a nu da naștere unor diferențe de tratament
         între contribuabili și pentru a nu dăuna funcționării armonioase a uniunii vamale.

      Pe de altă parte, statele membre nu sunt obligate să adopte norme de procedură specifice referitoare la regulile potrivit
         cărora trebuie să aibă loc comunicarea către debitor a valorii taxelor menționate în condițiile în care acestei comunicări
         îi pot fi aplicate norme de procedură interne cu caracter general care garantează o informare adecvată a debitorului și care
         îi permite acestuia să asigure, în deplină cunoștință de cauză, apărarea drepturilor sale.

      (a se vedea punctele 26-30 și dispozitiv 3)
      4.        Dreptul comunitar nu se opune ca instanța națională să se întemeieze pe o prezumție referitoare la declarația autorităților
         vamale, potrivit căreia valoarea taxelor la import sau la export a fost „înscrisă în evidența contabilă”, în sensul articolului
         217 din Regulamentul nr. 2913/92 de instituire a Codului vamal comunitar, înainte de comunicarea acestei valori către debitor,
         cu condiția ca principiul efectivității și cel al echivalenței să fie respectate.

      Astfel, în lipsa unei reglementări comunitare într‑o anumită materie, revine ordinii juridice interne din fiecare stat membru
         atribuția de a desemna instanțele competente și de a stabili modalitățile procedurale aplicabile acțiunilor destinate să asigure
         protecția drepturilor conferite justițiabililor ca urmare a efectului direct al dreptului comunitar, cu condiția ca, prin
         aplicarea principiului echivalenței, aceste modalități să nu fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor acțiuni similare
         din dreptul intern și ca, prin aplicarea principiului efectivității, să nu facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă
         exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică comunitară. Aceste considerații sunt valabile de asemenea în ceea ce
         privește, mai ales, mijloacele de probă, în special normele privind împărțirea sarcinii probei, aplicabile acțiunilor referitoare
         la o încălcare a dreptului comunitar.

      Astfel, în cazul în care, într‑o anumită cauză, instanța națională constată că obligarea debitorului datoriei vamale să suporte
         sarcina probei lipsei înscrierii în evidența contabilă a acestei datorii poate să facă imposibilă sau excesiv de dificilă
         administrarea unei astfel de probe, în special din cauza faptului că aceasta privește date de care debitorul nu poate să dispună,
         aceasta este obligată, pentru a asigura respectarea principiului efectivității, să recurgă la toate mijloacele procedurale
         puse la dispoziția sa de dreptul național, printre care se numără și acela de a dispune activitățile de cercetare judecătorească
         necesare, inclusiv prezentarea de către una dintre părți sau de către un terț a unui act sau a unui înscris.

      (a se vedea punctele 32-36 și dispozitiv 4)
      5.        Articolul 221 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2913/92 de instituire a Codului vamal comunitar trebuie interpretat în sensul
         că, anterior comunicării valorii taxelor care trebuie recuperate, trebuie să fi fost realizată înscrierea în evidența contabilă
         a acestei valori de către autoritățile vamale ale statului membru respectiv, iar în cazul în care valoarea menționată nu a
         făcut obiectul unei înscrieri în evidența contabilă, în conformitate cu articolul 217 alineatul (1) din același regulament,
         aceasta nu poate să fie recuperată de autoritățile menționate, care au totuși posibilitatea de a proceda la o nouă comunicare
         a aceleiași valori, cu respectarea condițiilor prevăzute la articolul 221 alineatul (1) din regulamentul menționat și a normelor
         privind prescripția în vigoare la data la care a luat naștere datoria vamală.

      (a se vedea punctele 37-39 și dispozitiv 5)
      6.        Deși valoarea taxelor la import sau a taxelor la export rămâne „legal datorată” în sensul articolului 236 alineatul (1) primul
         paragraf din Regulamentul nr. 2913/92 de instituire a Codului vamal comunitar chiar și în cazul în care această valoare a
         fost comunicată debitorului fără să fi fost anterior înscrisă în evidența contabilă în conformitate cu articolul 221 alineatul
         (1) din acest regulament, nu este mai puțin adevărat că, dacă o astfel de comunicare nu mai este posibilă din cauza faptului
         că termenul stabilit la articolul 221 alineatul (3) din regulamentul menționat a expirat, debitorul menționat trebuie, în
         principiu, să poată obține rambursarea acestei valori de către statul membru care a perceput‑o.

      În lipsa unei reglementări comunitare în materia restituirii taxelor percepute fără a fi datorate, revine ordinii juridice
         interne din fiecare stat membru atribuția de a desemna instanțele competente și de a stabili modalitățile procedurale aplicabile
         acțiunilor în justiție destinate să asigure protecția drepturilor conferite justițiabililor de dreptul comunitar, cu condiția,
         pe de o parte, ca aceste modalități să nu fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor acțiuni similare din dreptul
         intern (principiul echivalenței) și, pe de altă parte, ca acestea să nu facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea
         drepturilor conferite de ordinea juridică comunitară (principiul efectivității).

      (a se vedea punctele 40-47 și dispozitiv 6)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      28 ianuarie 2010(*)

      „Codul vamal comunitar – Datorie vamală – Valoarea taxelor – Articolele 217 și 221 – Resurse proprii ale Comunităților – Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1150/2000 – Articolul 6 − Cerința unei înscrieri în evidența contabilă a valorii taxelor anterior comunicării acesteia către debitor
         – Noțiunea de valoare «legal datorată»”

      În cauza C‑264/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Hof van Cassatie
         (Belgia), prin decizia din 22 mai 2008, primită de Curte la 19 iunie 2008, în procedura

      Belgische Staat
      împotriva
      Direct Parcel Distribution Belgium NV,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul C. W. A. Timmermans (raportor), îndeplinind funcția de președinte al Camerei a doua, domnii K. Schiemann
         și L. Bay Larsen, judecători,

      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Direct Parcel Distribution Belgium NV, de K. Wille, advocaat;
      –        pentru guvernul belgian, de domnul J.‑C. Halleux, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul polonez, de domnul M. Dowgielewicz, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul finlandez, de doamna A. Guimaraes‑Purokoski, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnul W. Roels, în calitate de agent,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 217 alineatul (1) și a articolului 221
         alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar
         (JO L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58, denumit în continuare „Codul vamal”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Belgische Staat (statul belgian), pe de o parte, și Direct Parcel
         Distribution Belgium NV (denumită în continuare „Direct Parcel”), pe de altă parte, având ca obiect recuperarea ulterioară
         a unor taxe vamale la import.

       Cadrul juridic
       Codul vamal
      3        Articolul 217 din Codul vamal prevede:

      „(1)      Orice valoare a drepturilor de import sau export care rezultă dintr‑o datorie vamală, denumită în continuare «valoarea drepturilor»,
         se calculează de autoritățile vamale de îndată ce intră în posesia datelor necesare și este înregistrată de autoritățile respective
         în evidențele contabile sau pe orice alt suport echivalent (înscrierea în evidența contabilă).

      […]
      (2)      Statele membre stabilesc regulile practice pentru înscrierea în evidența contabilă a valorii drepturilor. Aceste reguli pot
         varia în momentul în care autoritățile vamale, având în vedere condițiile în care datoria vamală a luat naștere, au certitudinea
         că sumele menționate vor fi plătite.”

      4        Potrivit articolului 221 alineatele (1) și (3) din Codul vamal:

      „(1)      De îndată ce a fost înscrisă în evidența contabilă, valoarea drepturilor se comunică debitorului în conformitate cu normele
         corespunzătoare.

      […]
      (3)      Comunicarea către debitor nu poate fi făcută după expirarea unui termen de trei ani de la data la care a luat naștere datoria
         vamală. Cu toate acestea, dacă incapacitatea autorităților vamale de a stabili valoarea exactă legal datorată este rezultatul
         unui act care poate declanșa urmărirea penală, în măsura în care dispozițiile în vigoare o permit, această comunicare poate
         fi făcută după expirarea acestei perioade de trei ani.”

       Reglementarea privind resursele proprii ale Comunităților Europene
      5        Articolul 6 din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1150/2000 al Consiliului din 22 mai 2000 privind punerea în aplicare a Deciziei
         94/728/CE, Euratom referitoare la sistemul resurselor proprii ale Comunităților (JO L 130, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 2,
         p. 184) prevede în special reguli privind înscrierea drepturilor rezultate dintr‑o datorie vamală în contabilitatea resurselor
         proprii, înscriere care este condiționată de constatarea drepturilor respective în conformitate cu articolul 2 din acest regulament.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      6        La 18 noiembrie 1999, Boeckmans België NV (denumită în continuare „Boeckmans België”) a depus o declarație sumară la Administrația
         vămilor și accizelor din Anvers cu privire la un container cu produse de brutărie al cărui destinatar era Direct Parcel.

      7        Acest container a fost livrat societății Direct Parcel fără ca declarația prezentată acestei administrații să fi fost acceptată,
         respectivul container fiind totuși, pentru acest motiv, exclus de la supravegherea vamală.

      8        Prin scrisoarea din 26 mai 2000, respectiva administrație a comunicat societății Boeckmans België că perioada de încheiere
         era deja mult depășită și că, din acest motiv, a luat naștere o datorie vamală.

      9        Prin scrisoarea din 3 octombrie 2000, aceeași administrație a propus o tranzacție amiabilă societății Boeckmans België, împotriva
         căreia aceasta din urmă a introdus o reclamație care a fost respinsă la 10 ianuarie 2001.

      10      Contestând faptul că datorează respectiva datorie vamală, Boeckmans België a acționat în justiție, la 2 februarie 2001, Belgische
         Staat în fața rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Tribunalul de Primă Instanță din Anvers). Prin citația din 8 februarie
         2001, Boeckmans België a chemat Direct Parcel în garanție pentru toate creanțele puse în sarcina sa de Belgische Staat.

      11      Belgische Staat a introdus o acțiune incidentală având ca obiect obligarea solidară a Direct Parcel și a Boeckmans België
         la plata taxelor vamale datorate.

      12      Prin hotărârea din 7 aprilie 2004, rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen a respins acțiunea Boeckmans België și a obligat‑o
         pe aceasta din urmă, precum și pe Direct Parcel la plata acestor taxe vamale.

      13      Prin hotărârea din 7 noiembrie 2006, hof van beroep te Antwerpen (Curtea de apel din Anvers) a modificat hotărârea menționată.
         Această instanță a declarat caduc dreptul Belgische Staat de a proceda la recuperarea respectivei datorii vamale, pentru motivul
         că Belgische Staat nu furnizase nicio probă a unei înscrieri în evidența contabilă anterioare a valorii taxelor respective
         în conformitate cu articolul 221 alineatul (1) din Codul vamal.

      14      În aceste condiții, Belgische Staat a sesizat instanța de trimitere cu un recurs în casație împotriva acestei hotărâri a hof
         van beroep te Antwerpen, susținând că lipsa înscrierii în evidența contabilă sau înscrierea în evidența contabilă tardivă
         a datoriei vamale respective nu împiedica recuperarea acesteia de către autoritățile vamale.

      15      În aceste condiții, Hof van Cassatie (Curtea de Casație) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele
         întrebări preliminare:

      „1)      Înscrierea în evidența contabilă prevăzută la articolul 221 din [Codul vamal] reprezintă înscrierea în evidența contabilă
         menționată la articolul 217 [din acest cod], care prevede că orice valoare este înregistrată de autoritățile vamale în evidențele
         contabile sau pe orice alt suport echivalent?

      2)      În cazul în care răspunsul la prima întrebare este afirmativ, cum trebuie interpretat textul prevederii articolului 217 din
         [Codul vamal], potrivit căreia valoarea taxelor «este înregistrată de autoritățile vamale în evidențele contabile sau pe orice
         alt suport echivalent»? De această prevedere sunt legate cerințe minime determinate, de ordin tehnic sau formal, ori [articolul
         menționat] acordă în totalitate statelor membre sarcina de a stabili norme detaliate cu privire la practica înscrierii în
         evidența contabilă a valorii taxelor, fără a asocia acestei prevederi nicio cerință minimală? Trebuie să se facă o distincție
         între această înscriere în evidența contabilă și înscrierea valorii taxelor în contabilitatea resurselor proprii menționată
         la articolul 6 din [Regulamentul nr. 1150/2000]?

      3)      Articolul 221 alineatul (1) din [Codul vamal] trebuie să fie interpretat în sensul în care comunicarea valorii taxelor în
         conformitate cu normele corespunzătoare nu se consideră drept comunicarea către debitor a valorii taxelor în sensul [acestui
         articol] decât dacă valoarea taxelor a fost înscrisă în evidența contabilă înainte de a fi comunicată debitorului? Pe de altă
         parte, ce se înțelege prin sintagma «în conformitate cu normele corespunzătoare» din [articolul menționat]?

      4)      În cazul în care răspunsul la a treia întrebare este afirmativ, poate exista o prezumție, în favoarea statului, potrivit căreia
         înscrierea în evidența contabilă a valorii taxelor a fost efectuată înainte de comunicarea acestei valori către debitor? Instanța
         națională ar putea să se întemeieze pe o prezumție de adevăr a declarației autorităților vamale potrivit căreia valoarea taxelor
         a fost înscrisă în evidența contabilă înainte de comunicarea acestei valori către debitor sau autoritățile respective trebuie
         să prezinte în mod sistematic, în fața instanței naționale, proba scrisă a înscrierii în evidența contabilă a valorii taxelor?

      5)      Cerința înscrierii în evidența contabilă a valorii taxelor înainte de comunicarea acestei valori către debitor, impusă la
         articolul 221 alineatul (1) din [Codul vamal], trebuie să fie îndeplinită sub sancțiunea nulității sau a decăderii din dreptul
         de a percepe sau de a recupera datoria vamală? Cu alte cuvinte, [acest articol] trebuie să fie interpretat în sensul că, în
         cazul în care valoarea taxelor a fost comunicată debitorului de către autoritățile vamale în conformitate cu normele corespunzătoare,
         dar valoarea respectivă a taxelor nu a fost înscrisă în evidența contabilă de către [aceste autorități] anterior comunicării
         acesteia către debitor, această valoare nu mai poate fi percepută, consecința fiind aceea că [autoritățile menționate], pentru
         a putea totuși percepe valoarea respectivă, trebuie să o comunice în conformitate cu normele corespunzătoare către debitor
         după ce această valoare a taxelor a fost înscrisă în evidența contabilă și atât timp cât această înscriere în evidența contabilă
         a fost efectuată în termenul de prescripție prevăzut la [articolul menționat]?

      6)      În cazul în care răspunsul la a cincea întrebare este pozitiv, care este consecința plății de către debitor a valorii taxelor
         care i‑a fost comunicată fără să fie înscrisă anterior în evidența contabilă? Această plată trebuie să fie considerată o plată
         nedatorată care poate fi recuperată de la stat?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      16      În ceea ce privește această întrebare, este suficient să se amintească faptul că, în Ordonanța din 9 iulie 2008, Gerlach &
         Co. (C‑477/07, punctele 18 și 23), Curtea a răspuns deja în mod afirmativ la aceasta.

      17      În consecință, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 221 alineatul (1) din Codul vamal trebuie interpretat
         în sensul că „înscrierea în evidența contabilă” a valorii taxelor care trebuie recuperate prevăzută în acesta constituie „înscrierea
         în evidența contabilă” a valorii respective, astfel cum este aceasta definită la articolul 217 alineatul (1) din codul menționat.

       Cu privire la a doua întrebare
      18      În ceea ce privește a doua parte a acestei întrebări, prin care instanța de trimitere solicită Curții să se pronunțe cu privire
         la aspectul dacă trebuie să se facă distincție între „înscrierea în evidența contabilă” în sensul articolului 217 alineatul
         (1) din Codul vamal și înscrierea valorii taxelor în contabilitatea resurselor proprii prevăzută la articolul 6 din Regulamentul
         nr. 1150/2000, este necesar să se sublinieze că și la această întrebare Curtea a răspuns deja în Ordonanța Gerlach & Co.,
         citată anterior (punctele 22 și 23).

      19      Deși, în această ordonanță, Curtea s‑a pronunțat astfel cu privire la articolul 6 din Regulamentul (CEE, Euratom) nr. 1552/89
         al Consiliului din 29 mai 1989 de punere în aplicare a Deciziei 88/376/CE, Euratom privind resursele proprii ale Comunităților
         (JO L 155, p. 1), această concluzie este pe deplin aplicabilă articolului 6 din Regulamentul nr. 1150/2000, al cărui text
         este în esență identic cu cel al articolului 6 din Regulamentul nr. 1552/89.

      20      În consecință, se impune să se considere că trebuie să se facă distincție între „înscrierea în evidența contabilă” în sensul
         articolului 217 alineatul (1) din Codul vamal și înscrierea taxelor constatate în contabilitatea resurselor proprii prevăzută
         la articolul 6 din Regulamentul nr. 1150/2000.

      21      În ceea ce privește prima parte a acestei întrebări, privind aspectul dacă articolul 217 din Codul vamal impune cerințe minime
         de ordin tehnic sau formal cu privire la înscrierea în evidența contabilă a valorii taxelor, trebuie arătat că din articolul
         217 alineatul (1) primul paragraf din Codul vamal rezultă că înscrierea în evidența contabilă constă în înregistrarea de către
         autoritățile vamale a valorii taxelor la import sau la export care rezultă dintr‑o datorie vamală în evidențele contabile
         sau pe orice alt suport echivalent.

      22      Conform articolului 217 alineatul (2) din codul menționat, revine statelor membre sarcina de a stabili regulile practice pentru
         înscrierea în evidența contabilă a valorii taxelor. Aceste reguli pot varia în momentul în care autoritățile vamale, având
         în vedere condițiile în care datoria vamală a luat naștere, au certitudinea că valoarea taxelor care rezultă din datoria respectivă
         va fi plătită.

      23      Astfel, în condițiile în care articolul 217 din Codul vamal nu prevede reguli practice ale „înscrierii în evidența contabilă”
         în sensul acestei dispoziții și nici, prin urmare, cerințe minime de ordin tehnic sau formal, această înscriere în evidența
         contabilă trebuie să fie efectuată astfel încât să asigure înscrierea de către autoritățile vamale competente a valorii exacte
         a taxelor la import sau la export care rezultă dintr‑o datorie vamală în evidențele contabile sau pe orice alt suport echivalent,
         pentru a permite, în special, ca înscrierea în evidența contabilă a valorilor respective să fie stabilită cu certitudine și
         în privința debitorului.

      24      Pe de altă parte, Curtea s‑a pronunțat deja în sensul că, având în vedere marja de apreciere care le este conferită la articolul
         217 alineatul (2) din Codul vamal, trebuie să se considere că statele membre pot prevedea că înscrierea în evidența contabilă
         a valorii taxelor care rezultă dintr‑o datorie vamală se realizează prin înregistrarea valorii menționate în procesul‑verbal
         întocmit de autoritățile vamale competente în vederea constatării unei încălcări a legislației vamale aplicabile, precum autoritățile
         menționate la articolul 267 din Legea generală vamală și privind accizele (loi générale sur les douanes et accises), aprobată
         prin Decretul regal din 18 iulie 1977 (Belgisch Staatsblad, 21 septembrie 1977, p. 11425), confirmat prin Legea vamală și privind accizele din 6 iulie 1978 (loi du 6 juillet 1978 concernant
         les douanes et accises) (Belgisch Staatsblad, 12 august 1978, p. 9013) (Hotărârea din 16 iulie 2009, Distillerie Smeets Hasselt și alții, C‑126/08, nepublicată încă în
         Repertoriu, punctul 25).

      25      În consecință, având în vedere tot ceea ce precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că trebuie să se facă distincție
         între „înscrierea în evidența contabilă” în sensul articolului 217 alineatul (1) din Codul vamal și înscrierea taxelor constatate
         în contabilitatea resurselor proprii prevăzută la articolul 6 din Regulamentul nr. 1150/2000. În condițiile în care articolul
         217 din Codul vamal nu prevede reguli practice ale „înscrierii în evidența contabilă” în sensul acestei dispoziții și nici,
         prin urmare, cerințe minime de ordin tehnic sau formal, această înscriere în evidența contabilă trebuie să fie efectuată astfel
         încât să asigure înscrierea de către autoritățile vamale competente a valorii exacte a taxelor la import sau a taxelor la
         export care rezultă dintr‑o datorie vamală în evidențele contabile sau pe orice alt suport echivalent, pentru a permite, în
         special, ca înscrierea în evidența contabilă a valorilor respective să fie dovedită cu certitudine, inclusiv în privința debitorului.

       Cu privire la a treia întrebare
      26      Curtea a amintit că din formularea articolului 221 alineatul (1) din Codul vamal rezultă că înscrierea în evidența contabilă,
         care, potrivit articolului 217 alineatul (1) din codul menționat, constă în înregistrarea valorii taxelor de către autoritățile
         respective în evidențele contabile sau pe orice alt suport echivalent, trebuie în mod necesar să fie anterioară comunicării
         către debitor a valorii taxelor la import sau a taxelor la export (a se vedea în special Hotărârea din 16 iulie 2009, Snauwaert
         și alții, C‑124/08 și C‑125/08, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 21).

      27      Astfel, o asemenea derulare cronologică a operațiunilor de înscriere în evidența contabilă și de comunicare a valorii taxelor,
         consacrată prin titlul însuși al secțiunii 1 din titlul VII capitolul 3 din Codul vamal, și anume „Înscrierea în evidența
         contabilă și comunicarea valorii drepturilor debitorului vamal”, trebuie respectată, pentru a nu da naștere unor diferențe
         de tratament între contribuabili și pentru a nu dăuna, pe de altă parte, funcționării armonioase a uniunii vamale (a se vedea
         în special Hotărârea Snauwaert și alții, citată anterior, punctul 22).

      28      Prin urmare, Curtea s‑a pronunțat în sensul că articolul 221 alineatul (1) din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că
         nu poate fi efectuată în mod valabil comunicarea de către autoritățile vamale către debitor, în conformitate cu normele corespunzătoare,
         a valorii taxelor la import sau la export care trebuie plătite decât dacă valoarea acestor taxe a fost înscrisă anterior în
         evidența contabilă de autoritățile menționate (a se vedea în special Hotărârea Snauwaert și alții, citată anterior, punctul
         23).

      29      Curtea s‑a pronunțat de asemenea în sensul că statele membre nu sunt obligate să adopte norme de procedură specifice referitoare
         la regulile potrivit cărora trebuie să aibă loc comunicarea către debitor a valorii taxelor la import sau la export în condițiile
         în care respectivei comunicări îi pot fi aplicate norme de procedură interne cu caracter general care garantează o informare
         adecvată a debitorului și care îi permite acestuia să asigure, în deplină cunoștință de cauză, apărarea drepturilor sale (Hotărârea
         din 23 februarie 2006, Molenbergnatie, C‑201/04, Rec., p. I‑2049, punctul 54).

      30      În consecință, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că articolul 221 alineatul (1) din Codul vamal trebuie interpretat
         în sensul că nu poate fi efectuată în mod valabil comunicarea de către autoritățile vamale către debitor, în conformitate
         cu normele corespunzătoare, a valorii taxelor la import sau la export care trebuie plătite decât dacă valoarea acestor taxe
         a fost înscrisă anterior în evidența contabilă de autoritățile menționate. Statele membre nu sunt obligate să adopte norme
         de procedură specifice referitoare la regulile potrivit cărora trebuie să aibă loc comunicarea către debitor a valorii taxelor
         menționate în condițiile în care acestei comunicări îi pot fi aplicate norme de procedură interne cu caracter general care
         garantează o informare adecvată a debitorului și care îi permite acestuia să asigure, în deplină cunoștință de cauză, apărarea
         drepturilor sale.

       Cu privire la a patra întrebare
      31      Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă dreptul comunitar se
         opune ca instanța națională să se întemeieze pe o prezumție referitoare la declarația autorităților vamale, potrivit căreia
         valoarea taxelor a fost înscrisă în evidența contabilă înainte de comunicarea acestei valori către debitor sau dacă dreptul
         comunitar impune ca autoritățile respective să prezinte în mod sistematic, în fața instanței naționale, proba scrisă a înscrierii
         în evidența contabilă a valorii taxelor.

      32      În această privință, nu se contestă faptul că, în ceea ce privește acest aspect referitor la sarcina probei „înscrierii în
         evidența contabilă” a datoriei vamale în sensul articolului 217 din Codul vamal, dreptul comunitar nu prevede nicio dispoziție
         specială.

      33      Or, în lipsa unei reglementări comunitare în materie, revine ordinii juridice interne din fiecare stat membru atribuția de
         a desemna instanțele competente și de a stabili modalitățile procedurale aplicabile acțiunilor destinate să asigure protecția
         drepturilor conferite justițiabililor ca urmare a efectului direct al dreptului comunitar, cu condiția ca aceste modalități
         să nu fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor acțiuni similare din dreptul intern (principiul echivalenței) și
         să nu facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică comunitară (principiul
         efectivității) (a se vedea în special Hotărârea din 7 septembrie 2006, Laboratoires Boiron, C‑526/04, Rec., p. I‑7529, punctul
         51, precum și Hotărârea din 8 septembrie 2009, Budějovický Budvar, C‑478/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 88 și
         jurisprudența citată).

      34      Aceste considerații sunt valabile de asemenea în ceea ce privește, mai ales, mijloacele de probă, în special normele privind
         împărțirea sarcinii probei, aplicabile acțiunilor referitoare la o încălcare a dreptului comunitar (a se vedea în special
         Hotărârea din 24 aprilie 2008, Arcor, C‑55/06, Rep., p. I‑2931, punctul 191).

      35      Pentru a asigura respectarea principiului efectivității, instanța națională, în cazul în care constată că obligarea debitorului
         datoriei vamale să suporte sarcina probei lipsei înscrierii în evidența contabilă a acestei datorii poate să facă imposibilă
         sau excesiv de dificilă administrarea unei astfel de probe, în special din cauza faptului că aceasta privește date de care
         debitorul nu poate să dispună, este obligată să recurgă la toate mijloacele procedurale puse la dispoziția sa de dreptul național,
         printre care se numără și acela de a dispune activitățile de cercetare judecătorească necesare, inclusiv prezentarea de către
         una dintre părți sau de către un terț a unui act sau a unui înscris (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Laboratoires Boiron,
         citată anterior, punctul 55).

      36      În consecință, trebuie să se răspundă la a patra întrebare că dreptul comunitar nu se opune ca instanța națională să se întemeieze
         pe o prezumție referitoare la declarația autorităților vamale, potrivit căreia valoarea taxelor la import sau la export „a
         fost înscrisă în evidența contabilă”, în sensul articolului 217 din Codul vamal, înainte de comunicarea acestei valori către
         debitor, cu condiția ca principiul efectivității și cel al echivalenței să fie respectate.

       Cu privire la a cincea întrebare
      37      În ceea ce privește întrebarea privind consecințele unei lipse a înscrierii în evidența contabilă a datoriei vamale anterior
         comunicării valorii acesteia din urmă debitorului, Curtea s‑a pronunțat în sensul că, deși este adevărat că nerespectarea
         articolului 221 alineatul (1) din Codul vamal de către autoritățile vamale ale unui stat membru poate împiedica recuperarea
         valorii taxelor legal datorate sau perceperea de dobânzi de întârziere, nu este mai puțin adevărat că o astfel de nerespectare
         nu are nicio consecință asupra existenței acestor drepturi (a se vedea în special Hotărârea din 20 octombrie 2005, Transport
         Maatschappij Traffic, C‑247/04, Rec., p. I‑9089, punctul 28).

      38      Rezultă că autoritățile vamale au posibilitatea de a proceda la o nouă comunicare a acestei valori, cu respectarea condițiilor
         prevăzute la articolul 221 alineatul (1) din Codul vamal (Ordonanța Gerlach & Co., citată anterior, punctul 28).

      39      În consecință, trebuie să se răspundă la a cincea întrebare că articolul 221 alineatul (1) din Codul vamal trebuie interpretat
         în sensul că, anterior comunicării valorii taxelor care trebuie recuperate, trebuie să fi fost realizată înscrierea în evidența
         contabilă a acestei valori de către autoritățile vamale ale statului membru respectiv, iar în cazul în care valoarea menționată
         nu a făcut obiectul unei înscrieri în evidența contabilă, în conformitate cu articolul 217 alineatul (1) din Codul vamal,
         aceasta nu poate să fie recuperată de autoritățile menționate, care au totuși posibilitatea de a proceda la o nouă comunicare
         a aceleiași valori, cu respectarea condițiilor prevăzute la articolul 221 alineatul (1) din Codul vamal și a normelor privind
         prescripția în vigoare la data la care a luat naștere datoria vamală.

       Cu privire la a șasea întrebare
      40      Curtea a considerat că valoarea taxelor la import sau a taxelor la export rămâne „legal datorată” în sensul articolului 236
         alineatul (1) primul paragraf din Codul vamal, chiar și în cazul în care această valoare nu a fost comunicată debitorului
         în conformitate cu articolul 221 alineatul (1) din acest cod (Hotărârea Transport Maatschappij Traffic, citată anterior, punctul
         29).

      41      Aceste considerații sunt valabile de asemenea în cazul în care, deși valoarea acestor taxe a fost comunicată debitorului,
         comunicarea respectivă nu a fost precedată de o înscriere în evidența contabilă a acestei valori.

      42      Într‑un astfel de caz, după cum s‑a menționat la punctul 39 din prezenta hotărâre, autoritățile vamale au posibilitatea de
         a proceda la o nouă comunicare a valorii menționate, cu respectarea condițiilor prevăzute la articolul 221 alineatul (1) din
         Codul vamal și a normelor privind prescripția în vigoare la data la care a luat naștere datoria vamală.

      43      Cu toate acestea, dacă o astfel de comunicare nu mai este posibilă din cauza faptului că termenul stabilit la articolul 221
         alineatul (3) din Codul vamal a expirat, datoria este prescrisă și, prin urmare, stinsă în sensul articolului 233 din acest
         cod (Hotărârea Molenbergnatie, citată anterior, punctele 40 și 41).

      44      Într‑o astfel de situație, în principiu, debitorul trebuie să poată obține rambursarea valorilor plătite în temeiul acestei
         datorii vamale.

      45      Astfel, potrivit unei jurisprudențe consacrate, dreptul de a obține restituirea impozitelor percepute într‑un stat membru
         cu încălcarea normelor de drept comunitar este urmarea și completarea drepturilor conferite justițiabililor de dispozițiile
         comunitare, astfel cum au fost acestea interpretate de Curte. Statul membru este, prin urmare, ținut, în principiu, să restituie
         impozitele percepute cu încălcarea dreptului comunitar (a se vedea în special Hotărârea din 13 martie 2007, Test Claimants
         in the Thin Cap Group Litigation, C‑524/04, Rep., p. I‑2107, punctul 110 și jurisprudența citată).

      46      În lipsa unei reglementări comunitare în materia restituirii taxelor percepute fără a fi datorate, revine ordinii juridice
         interne din fiecare stat membru atribuția de a desemna instanțele competente și de a stabili modalitățile procedurale aplicabile
         acțiunilor în justiție destinate să asigure protecția drepturilor conferite justițiabililor de dreptul comunitar, cu condiția,
         pe de o parte, ca aceste modalități să nu fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor acțiuni similare din dreptul
         intern (principiul echivalenței) și, pe de altă parte, ca acestea să nu facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea
         drepturilor conferite de ordinea juridică comunitară (principiul efectivității) (a se vedea în special Hotărârea Test Claimants
         in the Thin Cap Group Litigation, citată anterior, punctul 111 și jurisprudența citată).

      47      Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a șasea întrebare că, deși valoarea taxelor la import
         sau a taxelor la export rămâne „legal datorată” în sensul articolului 236 alineatul (1) primul paragraf din Codul vamal chiar
         și în cazul în care această valoare a fost comunicată debitorului fără să fi fost anterior înscrisă în evidența contabilă
         în conformitate cu articolul 221 alineatul (1) din acest cod, nu este mai puțin adevărat că, dacă o astfel de comunicare nu
         mai este posibilă din cauza faptului că termenul stabilit la articolul 221 alineatul (3) din codul menționat a expirat, debitorul
         menționat trebuie, în principiu, să poată obține rambursarea acestei valori de către statul membru care a perceput‑o.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      48      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      1)      Articolul 221 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului
            vamal comunitar trebuie interpretat în sensul că „înscrierea în evidența contabilă” a valorii taxelor care trebuie recuperate
            prevăzută în acesta constituie „înscrierea în evidența contabilă” a valorii respective, astfel cum este aceasta definită la
            articolul 217 alineatul (1) din regulamentul menționat.
      2)      Trebuie să se facă distincție între „înscrierea în evidența contabilă” în sensul articolului 217 alineatul (1) din Regulamentul
            nr. 2913/92 și înscrierea taxelor constatate în contabilitatea resurselor proprii prevăzută la articolul 6 din Regulamentul
            (CE, Euratom) nr. 1150/2000 al Consiliului din 22 mai 2000 privind punerea în aplicare a Deciziei 94/728/CE, Euratom referitoare
            la sistemul resurselor proprii ale Comunităților. În condițiile în care articolul 217 din Regulamentul nr. 2913/92 nu prevede
            reguli practice ale „înscrierii în evidența contabilă” în sensul acestei dispoziții și nici, prin urmare, cerințe minime de
            ordin tehnic sau formal, această înscriere în evidența contabilă trebuie să fie efectuată astfel încât să asigure înscrierea
            de către autoritățile vamale competente a valorii exacte a taxelor la import sau a taxelor la export care rezultă dintr‑o
            datorie vamală în evidențele contabile sau pe orice alt suport echivalent, pentru a permite, în special, ca înscrierea în
            evidența contabilă a valorilor respective să fie dovedită cu certitudine, inclusiv în privința debitorului.
      3)      Articolul 221 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2913/92 trebuie interpretat în sensul că nu poate fi efectuată în mod valabil
            comunicarea de către autoritățile vamale către debitor, în conformitate cu normele corespunzătoare, a valorii taxelor la import
            sau la export care trebuie plătite decât dacă valoarea acestor taxe a fost înscrisă anterior în evidența contabilă de autoritățile
            menționate. Statele membre nu sunt obligate să adopte norme de procedură specifice referitoare la regulile potrivit cărora
            trebuie să aibă loc comunicarea către debitor a valorii taxelor menționate în condițiile în care acestei comunicări îi pot
            fi aplicate norme de procedură interne cu caracter general care garantează o informare adecvată a debitorului și care îi permite
            acestuia să asigure, în deplină cunoștință de cauză, apărarea drepturilor sale.
      4)      Dreptul comunitar nu se opune ca instanța națională să se întemeieze pe o prezumție referitoare la declarația autorităților
            vamale, potrivit căreia valoarea taxelor la import sau la export a fost „înscrisă în evidența contabilă”, în sensul articolului
            217 din Regulamentul nr. 2913/92, înainte de comunicarea acestei valori către debitor, cu condiția ca principiul efectivității
            și cel al echivalenței să fie respectate.
      5)      Articolul 221 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2913/92 trebuie interpretat în sensul că, anterior comunicării valorii taxelor
            care trebuie recuperate, trebuie să fi fost realizată înscrierea în evidența contabilă a acestei valori de către autoritățile
            vamale ale statului membru respectiv, iar în cazul în care valoarea menționată nu a făcut obiectul unei înscrieri în evidența
            contabilă, în conformitate cu articolul 217 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2913/92, aceasta nu poate să fie recuperată
            de autoritățile menționate, care au totuși posibilitatea de a proceda la o nouă comunicare a aceleiași valori, cu respectarea
            condițiilor prevăzute la articolul 221 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2913/92 și a normelor privind prescripția în vigoare
            la data la care a luat naștere datoria vamală.
      6)      Deși valoarea taxelor la import sau a taxelor la export rămâne „legal datorată” în sensul articolului 236 alineatul (1) primul
            paragraf din Regulamentul nr. 2913/92 chiar și în cazul în care această valoare a fost comunicată debitorului fără să fi fost
            anterior înscrisă în evidența contabilă în conformitate cu articolul 221 alineatul (1) din acest regulament, nu este mai puțin
            adevărat că, dacă o astfel de comunicare nu mai este posibilă din cauza faptului că termenul stabilit la articolul 221 alineatul
            (3) din regulamentul menționat a expirat, debitorul menționat trebuie, în principiu, să poată obține rambursarea acestei valori
            de către statul membru care a perceput‑o.
      Semnături
      * Limba de procedură: olandeza.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din 14 ianuarie 2010.#Milan Kyrian împotriva Celní úřad Tábor.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Nejvyšší správní soud - Republica Cehă.#Asistență reciprocă în materie de recuperare a creanțelor - Directiva 76/308/CEE - Competența de verificare a instanțelor statului membru în care se află sediul autorității solicitate - Forță executorie a titlului care permite executarea recuperării - Caracter corespunzător al notificării titlului către debitor - Notificare într-o limbă neînțeleasă de destinatar.#Cauza C-233/08.

text:
      Cauza C‑233/08
      Milan Kyrian
      împotriva
      Celní úřad Tábor
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Nejvyšší správní soud)
      „Asistență reciprocă în materie de recuperare a creanțelor – Directiva 76/308/CEE – Competența de verificare a instanțelor statului membru în care se află sediul autorității solicitate – Forță executorie a titlului care permite executarea recuperării – Caracter corespunzător al notificării titlului către debitor – Notificare într‑o limbă neînțeleasă de către destinatar”
      Sumarul hotărârii
      1.        Apropierea legislațiilor – Asistență reciprocă în materie de recuperare a creanțelor fiscale – Directiva 76/308
      [Directiva 76/308 a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2001/44, art. 12 alin. (3)]
      2.        Apropierea legislațiilor – Asistență reciprocă în materie de recuperare a creanțelor fiscale – Directiva 76/308
      (Directiva 76/308 a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2001/44)
      1.        Articolul 12 alineatul (3) din Directiva 76/308 privind asistența reciprocă în materie de recuperare a creanțelor privind
         anumite cotizații, drepturi, taxe și alte măsuri, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2001/44, trebuie interpretat
         în sensul că instanțele din statul membru în care se află sediul autorității solicitate, în principiu, nu sunt competente
         să verifice caracterul executoriu al titlului care permite executarea recuperării. În schimb, în ipoteza în care o instanță
         din acest stat membru este sesizată cu o acțiune îndreptată împotriva validității sau a caracterului corespunzător al măsurilor
         de executare, precum notificarea titlului executoriu, această instanță este competentă să verifice dacă măsurile respective
         au fost efectuate în mod corespunzător conform actelor cu putere de lege și normelor administrative ale statului membru menționat.

      Astfel, deși, în principiu, este de competența exclusivă a instanțelor statului membru în care se află sediul autorității
         solicitante să judece temeinicia contestațiilor care privesc creanța sau titlul executoriu, nu se poate exclude ca, cu titlu
         excepțional, instanțele statului membru în care se află sediul autorității solicitate să fie abilitate să verifice dacă executarea
         titlului menționat ar fi de natură să aducă atingere în special ordinii publice a acestui din urmă stat membru și, dacă este
         cazul, să refuze acordarea asistenței în tot sau în parte sau să o subordoneze respectării anumitor condiții.

      (a se vedea punctele 42 și 50 și dispozitiv 1)
      2.        În cadrul asistenței reciproce instituite în temeiul Directivei 76/308 privind asistența reciprocă în materie de recuperare
         a creanțelor privind anumite cotizații, drepturi, taxe și alte măsuri, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2001/44,
         destinatarul unui titlu executoriu care permite recuperarea trebuie, pentru a i se da posibilitatea să își invoce drepturile,
         să primească notificarea acestui titlu într‑o limbă oficială a statului membru în care se află sediul autorității solicitate.
         Pentru a garanta respectarea acestui drept, revine instanței naționale obligația de a aplica dreptul său național, asigurând
         în același timp deplina eficacitate a dreptului comunitar.

      Astfel, în lipsa unor dispoziții comunitare explicite, revine ordinii juridice interne a fiecărui stat membru atribuția de
         a stabili modalitățile procedurale aplicabile acțiunilor în justiție destinate să asigure protecția drepturilor conferite
         justițiabililor în temeiul efectului direct al dreptului comunitar, cu precizarea că aceste modalități nu pot fi mai puțin
         favorabile decât cele aplicabile unor drepturi ce își au originea în ordinea juridică internă (principiul echivalenței) și
         nu pot face practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică comunitară (principiul
         efectivității).

      (a se vedea punctele 62 și 63 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      14 ianuarie 2010(*)

      „Asistență reciprocă în materie de recuperare a creanțelor – Directiva 76/308/CEE – Competența de verificare a instanțelor statului membru în care se află sediul autorității solicitate – Forță executorie a titlului care permite executarea recuperării – Caracter corespunzător al notificării titlului către debitor – Notificare într‑o limbă neînțeleasă de către destinatar”
      În cauza C‑233/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Nejvyšší správní
         soud (Republica Cehă), prin decizia din 5 mai 2008, primită de Curte la 30 mai 2008, în procedura

      Milan Kyrian
      împotriva
      Celní úřad Tábor,

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, îndeplinind funcția de președinte al Camerei întâi, domnii E. Levits,
         A. Borg Barthet, M. Ilešič (raportor) și J.‑J. Kasel, judecători,

      avocat general: domnul J. Mazák,
      grefier: domnul K. Malacek, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 13 mai 2009,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru guvernul ceh, de domnul M. Smolek, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul german, de domnii M. Lumma și C. Blaschke, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul elen, de domnul I. Chalkias, precum și de doamnele E. Leftheriotou și V. Karra, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul polonez, de domnul M. Dowgielewicz, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul portughez, de domnul L. Inez Fernandes, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de doamna M. Afonso și de domnul L. Jelínek, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 15 septembrie 2009,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 12 alineatul (3) din Directiva 76/308/CEE
         a Consiliului din 15 martie 1976 privind asistența reciprocă în materie de recuperare a creanțelor privind anumite cotizații,
         drepturi, taxe și alte măsuri (JO L 73, p. 18, Ediție specială, 02/vol. 1, p. 35), astfel cum a fost modificată prin Directiva
         2001/44/CE a Consiliului din 15 iunie 2001 (JO L 175, p. 17, Ediție specială, 02/vol. 14, p. 148, denumită în continuare „Directiva
         76/308”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Kyrian, pe de o parte, și Celní úřad Tábor (Serviciul
         Vamal din Tábor), pe de altă parte, cu privire la verificarea caracterului executoriu al unui titlu care permite recuperarea
         unei creanțe emis de Hauptzollamt Regensburg (Biroul Vamal Principal din Ratisbonne, Germania).

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Directiva 76/308 are drept obiectiv eliminarea obstacolelor în calea stabilirii și a funcționării pieței comune care rezultă
         din limitarea teritorială a domeniului de aplicare al dispozițiilor naționale în materie de recuperare, printre altele, a
         taxelor vamale.

      4        Potrivit celui de al șaselea considerent al Directivei 76/308, diferitele forme de asistență reciprocă trebuie practicate
         de autoritatea solicitată în conformitate cu actele cu putere de lege sau actele administrative în vigoare în cazurile respective
         în statul membru în care se află sediul acesteia, în timp ce al șaptelea considerent al acestei directive prevede că este
         necesar să se determine condițiile în care autoritatea solicitantă înaintează cererile de asistență și definește limitele
         circumstanțelor speciale care permit, în fiecare dintre cazuri, autorității solicitate să nu dea curs solicitării de asistență.

      5        Al zecelea considerent al Directivei 76/308 prevede că în timpul procedurii de recuperare în statul membru în care se află
         sediul autorității solicitate, creanța sau titlul care permite executarea recuperării acesteia, emise în statul membru în
         care se află sediul autorității solicitante, pot fi contestate de beneficiar și că, în acest caz, este necesar să se prevadă
         ca acțiunea în contestare să fie înaintată de acesta din urmă instanței competente a statului membru în care se află sediul
         autorității solicitante, iar autoritatea solicitată trebuie să suspende procedura de executare pe care a inițiat‑o până în
         momentul luării unei decizii de către instanța competentă.

      6        Articolul 4 alineatul (3) din Directiva 76/308 prevede:

      „Autoritatea solicitată nu este obligată să transmită informații:
      (a)      pe care nu le‑ar putea obține în vederea recuperării creanțelor similare apărute în statul membru în care se află sediul acesteia;
      (b)      care ar constitui un secret comercial, industrial sau profesional;
      (c)      sau a căror comunicare ar aduce atingere securității sau ordinii publice din statul membru respectiv.”
      7        Potrivit articolului 5 alineatul (1) din această directivă, la cererea autorității solicitante, autoritatea solicitată notifică
         destinatarului, în funcție de normele legislative în vigoare privind notificarea actelor echivalente în statul membru în care
         se află sediul acesteia, toate actele și deciziile, inclusiv judiciare, privind o creanță sau recuperarea acesteia, stabilite
         de statul membru în care se află sediul autorității solicitante.

      8        Articolul 5 alineatul (2) din directiva menționată prevede că în cererea de notificare se menționează numele, adresa și orice
         alte informații necesare pentru identificarea destinatarului, la care autoritatea solicitantă are acces în mod normal, natura
         și obiectul actului sau ale deciziei care urmează să fie notificată și, după caz, numele, adresa și orice alte informații
         necesare pentru identificarea debitorului, la care autoritatea solicitantă are acces în mod normal, și creanța menționată
         în act sau în decizie, precum și alte informații necesare.

      9        Articolul 6 din Directiva 76/308 prevede:

      „(1) La solicitarea autorității solicitante, autoritatea solicitată procedează, în conformitate cu actele cu putere de lege
         sau actele administrative care se aplică în cazul recuperării unor creanțe similare apărute în statul membru în care se află
         sediul acesteia, la recuperarea creanțelor care fac obiectul unui titlu ce permite executarea acestora.

      (2) În acest sens, orice creanță care face obiectul unei cereri de recuperare este considerată o creanță a statului membru
         în care se află sediul autorității solicitate, cu excepția cazurilor în care se aplică articolul 12.”

      10      Articolul 7 alineatele (1), (2) și (3) din această directivă prevede:

      „(1)      Cererea de recuperare a unei creanțe, adresată de autoritatea solicitantă autorității solicitate, trebuie să fie însoțită
         de un exemplar oficial sau de o copie autentificată a titlului care permite executarea acesteia, emis în statul membru în
         care se află sediul autorității solicitante și, dacă este cazul, de originalul sau de o copie autentificată a altor documente
         necesare pentru recuperare.

      (2)      Autoritatea solicitantă nu poate formula o cerere de recuperare decât dacă:
      (a)      creanța sau titlul care permite executarea recuperării nu sunt contestate în statul membru în care se află sediul acesteia,
         cu excepția cazurilor în care se aplică articolul 12 alineatul (2) al doilea paragraf;

      (b)      a pus în aplicare, în statul membru în care se află sediul său, procedurile de recuperare adecvate care ar putea fi executate
         pe baza titlului menționat la alineatul (1), iar măsurile luate nu vor conduce la plata integrală a creanței.

      (3)      În cererea de recuperare se menționează:
      (a)      numele, adresa și orice alte informații necesare pentru identificarea persoanei în cauză și/sau a oricărui terț care deține
         bunurile acesteia;

      […]”
      11      Articolul 8 din directiva menționată prevede:

      „(1) Titlul care permite executarea recuperării creanței este recunoscut direct și considerat automat ca un titlu care permite
         executarea unei creanțe a statului membru în care se află sediul autorității solicitate.

      (2) Fără a aduce atingere alineatului (1), titlul executoriu care permite recuperarea creanței poate fi, după caz și în conformitate
         cu dispozițiile în vigoare în statul membru în care se află sediul autorității solicitate, omologat, recunoscut ca sau completat
         ori înlocuit cu un titlu care permite executarea sa pe teritoriul statului membru în cauză.

      În termen de trei luni de la data primirii cererii, statele membre fac toate eforturile pentru a finaliza formalitățile de
         omologare, de recunoaștere, de completare sau de înlocuire a titlului, cu excepția cazurilor în care se aplică dispozițiile
         din al treilea paragraf. Formalitățile în cauză nu pot face obiectul unui refuz, dacă titlul este redactat corect. În cazul
         depășirii termenului de trei luni, autoritatea solicitată informează autoritatea solicitantă asupra motivelor care au determinat
         depășirea.

      În cazul în care oricare dintre aceste formalități dă naștere unei contestații privind creanța și/sau titlul executoriu care
         permite recuperarea acesteia, emis de autoritatea solicitantă, se aplică articolul 12.”

      12      Articolul 12 alineatele (1)-(3) din Directiva 76/308 prevede:

      „(1) Dacă, în cursul procedurii de recuperare, creanța sau titlul care permite executarea recuperării acesteia, emis(ă) în
         statul membru în care se află sediul autorității solicitante, este contestat(ă) de un beneficiar, acesta prezintă cazul în
         fața instanței competente a statului membru în care se află sediul autorității solicitante, în conformitate cu normele legislative
         în vigoare în statul respectiv. Autoritatea solicitantă notifică autorității solicitate această acțiune. Beneficiarul poate,
         de asemenea, să notifice această acțiune autorității solicitate.

      (2) De îndată ce autoritatea solicitată primește notificarea menționată la alineatul (1), fie din partea autorității solicitante,
         fie din partea beneficiarului, ea suspendă procedura de executare și așteaptă decizia instanței competente în domeniu, cu
         excepția cazurilor în care autoritatea solicitantă formulează o cerere contrară, în conformitate cu al doilea paragraf. […]

      Fără a aduce atingere alineatului (2) primul paragraf, în conformitate cu actele cu putere de lege și practicile administrative
         în vigoare în statul membru în care se află sediul autorității solicitante, aceasta poate cere autorității solicitate să recupereze
         o creanță contestată, în măsura în care actele cu putere de lege și practicile administrative în vigoare în statul membru
         în care se află sediul autorității solicitate permit acest lucru. Dacă rezultatul contestației este favorabil debitorului,
         autoritatea solicitantă are obligația de a rambursa orice sumă recuperată, precum și de a plăti orice compensație datorată,
         în conformitate cu legislația în vigoare în statul membru în care se află sediul autorității solicitate.

      (3) În cazul în care constatarea [a se citi contestația] se referă la măsurile de executare luate de statul membru în care
         se află sediul autorității solicitate, acțiunea este înaintată instanței competente a statului membru respectiv, în conformitate
         cu dispozițiile legale și de reglementare din acest stat.”

      13      Articolul 17 din această directivă prevede:

      „Cererile de asistență, titlul executoriu care permite recuperarea și celelalte documente anexate sunt însoțite de traducerea
         în limba oficială sau în una dintre limbile oficiale ale statului membru în care se află sediul autorității solicitate, fără
         să aducă atingere posibilității acesteia de a renunța la comunicarea traducerii respective”.

      14      Potrivit articolului 23 din directiva menționată, aceasta nu împiedică „acordarea asistenței reciproce mai extinse decât își
         acordă sau și‑ar acorda anumite state membre în temeiul diferitelor tipuri de acorduri, inclusiv în domeniul notificării actelor
         judiciare sau extrajudiciare”.

       Reglementarea națională
      15      Potrivit articolului 2 alineatul 7 din Legea nr. 191/2004 privind asistența internațională în materie de recuperare a anumitor
         creanțe financiare (Zákon č. 191/2004 Sb., o mezinárodní pomoci při vymáhání některých finančních pohledávek), la punerea
         în aplicare a asistenței internaționale, se procedează potrivit Legii nr. 337/1992 privind administrarea impozitelor și a
         taxelor (Zákon č. 337/1992 Sb., o správě daní a poplatků) în măsura în care Legea nr. 191/2004 nu dispune altfel.

      16      Articolul 5 din Legea nr. 191/2004, intitulat „Recuperarea creanțelor”, prevede:

      „1. […] La cererea autorității competente a unui alt stat, ministerul asigură recuperarea creanțelor; […] Cererea de recuperare
         trebuie să fie însoțită de originalul sau de o copie autentificată a titlului executoriu care poate fi executat în statul
         autorității competente.

      2. Ministerul procedează la recuperare cu condiția ca cererea de recuperare să menționeze:
      a)      prenumele, numele și domiciliul persoanei fizice sau denumirea și sediul persoanei juridice debitoare sau, dacă este cazul,
         al persoanei obligate să plătească creanța în temeiul dreptului statului autorității competente [...], precum și alte informații
         necesare pentru identificarea debitorului sau a unei alte persoane aflate în posesia bunurilor acestuia,

      b)      natura creanței și valoarea capitalului inițial și a dobânzilor, a penalităților cu titlu cominatoriu, a penalităților și
         a cheltuielilor scadente, precizată în monedele celor două state, cu precizarea titlului executoriu,

      c)      informații cu privire la caracterul definitiv (autoritatea lucrului judecat) a titlului executoriu și la termenele de prescripție
         sau de decădere a dreptului de recuperare a creanței,

      […]
      f)      declarația autorității competente a celuilalt stat în temeiul articolului 6 alineatul 2, […]
      3. […] Dacă cererea nu conține informațiile prevăzute la alineatul 2, ministerul procedează la recuperare, cu condiția ca,
         la solicitarea sa, aceste informații să fie completate.”

      17      În temeiul articolului 6 alineatul 1 din Legea nr. 191/2004, documentul care constituie titlul care permite executarea recuperării
         creanței în statul autorității competente este considerat de la început, începând cu data primirii cererii de recuperare complete,
         ca fiind un titlu care permite executarea recuperării creanței în Republica Cehă. Potrivit alineatului 2 al acestui articol,
         în temeiul cererii de recuperare, ministerul nu poate iniția recuperarea creanței decât dacă autoritatea competentă a celuilalt
         stat declară că titlul care permite executarea recuperării creanței nu este contestat în statul autorității competente, cu
         excepția cazurilor prevăzute la articolul 7 alineatul (1) din legea menționată, și că procedura de executare a fost deja pusă
         în aplicare în statul autorității competente fără a conduce la plata integrală a creanței.

      18      Articolul 13 alineatul (1) din Legea nr. 191/2004 prevede:

      „Schimburile de informații între minister și autoritatea competentă a celuilalt stat se realizează în limba oficială a statului
         în care se află autoritatea care a primit o cerere de asistență în materie de recuperare. […] În cazul în care ministerul
         și autoritatea competentă a celuilalt stat convin în mod diferit, limba oficială a statului căruia îi este adresată cererea
         de asistență în materie de recuperare nu este utilizată.”

      19      Articolul 32 alineatul 1 din Legea nr. 337/1992 prevede:

      „Într‑o procedură fiscală nu se pot impune obligații sau recunoaște drepturi decât prin decizie. O astfel de decizie nu este
         aplicabilă din punct de vedere juridic pentru destinatar decât dacă îi este notificată sau comunicată în mod corespunzător,
         în măsura în care prezenta lege sau o lege specială nu dispune altfel.”

      20      Articolul 73 din Legea nr. 337/1992 descrie procedura de recuperare a impozitelor restante. În temeiul alineatului 7 al acestui
         articol, pentru executarea fiscală, codul de procedură civilă este aplicat în mod adaptat.

      21      În temeiul articolului 261a alineatul 1 din Legea nr. 99/1963 privind codul de procedură civilă (Zákon č. 99/1963 Sb., občanský
         soudní řád), cu modificările ulterioare, executarea unei decizii nu poate fi dispusă decât dacă aceasta desemnează beneficiarul
         și debitorul, delimitează întinderea și conținutul obligațiilor care fac obiectul cererii de executare și stabilește termenul
         pentru această executare.

      22      Astfel cum a precizat instanța de trimitere, potrivit jurisprudenței constante a instanțelor superioare cehe, identificarea
         precisă a persoanei debitorului nu trebuie să producă confuzie sau, cel puțin, titlul executoriu în cauză trebuie să permită,
         fără cea mai mică îndoială, să fie determinată persoana căreia i‑a fost impusă obligația (hotărârea Nejvyšší soud din Republica
         Cehă din 25 februarie 1999 cu referința 21 Cdo 2101/98, publicată în Soudní judikatura 6/1999, p. 233). De asemenea, în avizul Nejvyšší soud al Republicii Socialiste Cehe din 18 februarie 1981, cu referința Cpj
         159/79 (Sbírka soudních rozhodnutí a stanovisek, 1981, p. 499), s‑a stabilit că decizia care nu identifică în mod precis debitorul nu este o decizie executorie și nu poate
         servi drept bază pentru executarea recuperării. În același sens, din hotărârea Camerei extinse a instanței de trimitere din
         26 octombrie 2005, cu referința 2 Afs 81/2004-54, reiese că actele de executare efectuate în temeiul unui titlu care desemnează
         în mod insuficient destinatarul ar trebui să fie anulate.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      23      La 2 iulie 1999, Hauptzollamt Weiden (Biroul Vamal Principal din Weiden, Germania ) a emis o decizie de impunere adresată
         lui „Milan Kyrian, Studnicni 836, 39 811 Protivin, Republica Cehă”, prin care acesta era obligat la plata unor accize în valoare
         de 218 520 DEM. Titlul executoriu astfel eliberat de Hauptzollamt Weiden a fost notificat la 6 august 1999 prin intermediul
         Ministerstvo financí – Generální ředitelství cel (Ministerul de Finanțe – Direcția Generală a Vămilor, Republica Cehă) (denumită
         în continuare „autoritatea solicitată din acțiunea principală”).

      24      La 28 septembrie 2004, Hauptzollamt Regensburg, autoritate solicitantă, a emis o decizie de plată și, la 7 octombrie 2004,
         a solicitat autorității solicitate din acțiunea principală, în temeiul articolului 6 din Directiva 76/308, să procedeze la
         recuperarea accizelor în temeiul titlului executoriu eliberat de Hauptzollamt Weiden. Cererea de recuperare desemnează ca
         debitor reclamantul din acțiunea principală, menționând numele, prenumele, adresa și data nașterii acestuia, și precizează
         accizele majorate de penalități de întârziere în cuantum total de 3 258 625,30 CZK.

      25      În luna decembrie 2004, autoritatea solicitată din acțiunea principală a delegat către Celní úřad Tábor recuperarea impozitului
         restant în cauză. Astfel, aceasta din urmă a emis în decembrie 2004 două înștiințări de plată a impozitului restant în ceea
         ce privește acciza și, respectiv, penalitățile de întârziere acordând un termen de plată în temeiul articolului 73 alineatul
         1 din Legea nr. 337/1992. Domnul Kyrian a introdus o acțiune împotriva acestor două înștiințări, care a fost respinsă de Celní
         ředitelství České Budějovice (Direcția Vămilor din České Budějovice, Republica Cehă), prin două decizii din 4 martie și din
         6 aprilie 2005. Această respingere a fost confirmată prin Ordonanța Krajský soud v Českých Budějovicích din 5 octombrie 2005
         și prin Hotărârea Nejvyšší správní soud din 28 iunie 2006.

      26      La 6 martie 2006, Celní úřad Tábor a emis un ordin de executare a impozitului restant în cauză prin rețineri din salariul
         domnului Kyrian. Acesta din urmă a ridicat obiecții împotriva acestui ordin de executare, care au fost respinse de Celní úřad
         Tábor prin decizia din 31 octombrie 2006.

      27      Domnul Kyrian a sesizat Krajský soud v Českých Budějovicích cu o acțiune împotriva ordinului de executare menționat. Acesta
         a susținut în special că identificarea destinatarului din titlul executoriu eliberat de Hauptzollamt Weiden prin nume, prenume
         și adresă era insuficientă, întrucât titlul menționat era aplicabil și tatălui, și fiului acestuia, care se numesc de asemenea
         Milan Kyrian și care locuiesc la aceeași adresă. Cum documentul de notificare nu precizează căreia dintre cele trei persoane
         cu același nume i‑a fost remis titlul executoriu, acest titlu nu ar putea să fie executat, întrucât nu a fost notificat în
         mod corespunzător.

      28      Domnul Kyrian a susținut de asemenea că, întrucât nu a înțeles documentele care i‑au fost adresate în limba germană de autoritățile
         vamale germane, nu a putut lua măsurile corespunzătoare pentru a‑și susține drepturile. Acesta consideră că nu îi revine obligația
         de a asigura, pe propria cheltuială, traducerea documentelor menționate.

      29      Krajský soud v Českých Budějovicích, sesizată în primă instanță, a respins acțiunea prin hotărârea din 14 martie 2007. Aceasta
         a subliniat că, potrivit articolului 6 alineatul 1 din Legea nr. 191/2004, care a transpus Directiva 76/308, documentul care
         servește drept titlu ce permite executarea recuperării creanței în statul în care se află sediul autorității solicitante este
         considerat de la bun început ca un titlu ce permite executarea recuperării creanței în Republica Cehă. Din acest motiv, nici
         autoritatea solicitată din acțiunea principală, nici Krajský soud v Českých Budějovicích nu au competența de a examina motivele
         invocate de domnul Kyrian împotriva titlului executoriu eliberat de Hauptzollamt Weiden.

      30      În opinia Krajský soud v Českých Budějovicích, faptul că, în cererea de recuperare, domnul Kyrian a fost identificat nu numai
         cu numele, prenumele și adresa sa, ci și cu data sa de naștere, îl identifică în mod clar ca fiind debitorul. Potrivit cererii
         de recuperare și documentului de notificare anexat, titlul executoriu în cauză ar fi fost notificat și ar fi valabil. În plus,
         faptul că procedura în fața autorităților vamale germane s‑a desfășurat în limba germană nu ar fi încălcat drepturile domnului
         Kyrian. În opinia Krajský soud v Českých Budějovicích, nimic nu îl împiedica pe acesta din urmă să traducă, în propriul interes,
         titlul care permite executarea recuperării creanței în cauză, inclusiv instrucțiunile care figurează în acesta din urmă cu
         privire la posibilitățile de a introduce o acțiune împotriva acestui titlu.

      31      Domnul Kyrian a formulat un recurs în casație împotriva hotărârii Krajský soud v Českých Budějovicích la Nejvyšší správní
         soud susținând, în temeiul acelorași motive precum cele invocate în primă instanță, că titlul executoriu în cauză nu putea
         să fie executat.

      32      În aceste condiții, Nejvyšší správní soud a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
         preliminare:

      „1)      Articolul 12 alineatul (3) din Directiva [76/308] trebuie interpretat în sensul că, dacă instanța dintr‑un stat membru în
         care se află sediul autorității solicitate este sesizată cu o acțiune îndreptată împotriva măsurilor de recuperare, această
         instanță este competentă să verifice, conform actelor cu putere de lege și normelor administrative din acest stat membru,
         dacă titlul care permite executarea recuperării este executoriu și dacă a fost notificat în mod corespunzător debitorului?

      2)      Din principiile generale ale dreptului comunitar, în special din principiul dreptului la un proces echitabil, al bunei administrări
         și al statului de drept, rezultă că notificarea titlului care permite executarea recuperării către debitor în altă limbă decât
         cea pe care acesta o înțelege și care nu este nici limba oficială a statului în care titlul este notificat debitorului este
         afectată de un viciu care permite refuzarea recuperării în temeiul unui asemenea titlu?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      33      Prin intermediul primei întrebări, pe care trebuie să o analizăm în două părți, instanța de trimitere solicită, în esență,
         să se stabilească dacă articolul 12 alineatul (3) din Directiva 76/308 trebuie interpretat în sensul că instanțele din statul
         membru în care se află sediul autorității solicitate sunt competente, pe de o parte, să verifice caracterul executoriu al
         titlului care permite executarea recuperării și, pe de altă parte, să controleze dacă titlul menționat fost notificat în mod
         corespunzător debitorului.

       Cu privire la competența instanțelor statului membru în care se află sediul autorității solicitate de verificare a caracterului
         executoriu al titlului care permite executarea recuperării

      34      Directiva 76/308 stabilește normele comune privind asistența reciprocă în vederea asigurării recuperării creanțelor privind
         anumite cotizații, drepturi și taxe (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 septembrie 2006, N, C‑470/04, Rec., p. I‑7409,
         punctul 53).

      35      În scopul de a asigura că Directiva 76/308 se bucură de o eficacitate deplină și de o interpretare autonomă, este necesară
         raportarea, în primul rând, la sistemul și la obiectivele sale (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din 15 ianuarie 2004,
         Blijdenstein, C‑433/01, Rec., p. I‑981, punctul 24, și Hotărârea din 17 septembrie 2009, Vorarlberger Gebietskrankenkasse,
         C‑347/08, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 35).

      36      Conform articolului 8 alineatul (1) din Directiva 76/308, titlul care permite executarea recuperării creanței este recunoscut
         direct și considerat automat ca un titlu care permite executarea unei creanțe a statului membru în care se află sediul autorității
         solicitate. Deși, potrivit alineatului (2) al aceluiași articol, titlul menționat poate fi, după caz și în conformitate cu
         dispozițiile în vigoare în statul membru în care se află sediul autorității solicitate, omologat, recunoscut ca sau completat
         ori înlocuit cu un titlu care permite executarea sa pe teritoriul statului membru în cauză, astfel de formalități nu pot face
         obiectul unui refuz, dacă titlul este redactat corect. Din aceeași dispoziție rezultă că, în cazul în care oricare dintre
         aceste formalități dă naștere unei contestații privind creanța și/sau titlul executoriu care permite recuperarea acesteia,
         emis de autoritatea solicitantă, se aplică articolul 12 din această directivă.

      37      Articolul 12 din Directiva 76/308 prevede o repartizare a competențelor între instanțele statului membru în care se află sediul
         autorității solicitante și cele ale statului membru în care se află sediul autorității solicitate pentru judecarea contestațiilor
         privind creanța, titlul executoriu sau măsurile de executare.

      38      Potrivit alineatului (1) al articolului menționat, dacă un beneficiar contestă creanța sau titlul care permite executarea
         recuperării acesteia, emis(ă) în statul membru în care se află sediul autorității solicitante, acesta trebuie să prezinte
         cazul în fața instanței competente a acestui stat membru, în conformitate cu normele legislative în vigoare în statul respectiv.
         Astfel, alineatul (2) al aceluiași articol prevede că autoritatea solicitată, de îndată ce primește notificarea unei astfel
         de acțiuni, fie din partea autorității solicitante, fie din partea beneficiarului, trebuie să suspende procedura de executare
         și să aștepte decizia instanței competente în domeniu, cu excepția cazurilor în care autoritatea solicitantă formulează o
         cerere contrară.

      39      În schimb, în temeiul articolului 12 alineatul (3) din Directiva 76/308, în cazul în care contestația se referă la măsurile
         de executare luate de statul membru în care se află sediul autorității solicitate, acțiunea este înaintată instanței competente
         a statului membru respectiv, în conformitate cu actele cu putere de lege și cu normele administrative din acest stat.

      40      Această repartizare a competențelor reprezintă corolarul faptului că creanța și titlul executoriu sunt stabilite în temeiul
         dreptului în vigoare în statul membru în care se află sediul autorității solicitante, în timp ce, în ceea ce privește măsurile
         de executare în statul membru în care se află sediul autorității solicitate, aceasta din urmă aplică, în temeiul articolelor
         5 și 6 din Directiva 76/308, dispozițiile pe care dreptul său național le prevede pentru acte similare, această autoritate
         aflându‑se în poziția cea mai potrivită pentru a aprecia legalitatea unui act în funcție de dreptul său național (a se vedea,
         prin analogie, Hotărârea din 27 septembrie 2007, Twoh International, C‑184/05, Rep., p. I‑7897, punctul 36, și Hotărârea din
         27 ianuarie 2009, Persche, C‑318/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 63).

      41      Această repartizare a competențelor nu permite, în principiu, autorității solicitate să pună în discuție validitatea și caracterul
         executoriu al actului sau al deciziei a cărei notificare este solicitată de autoritatea solicitantă.

      42      Deși, prin urmare, în principiu este de competența exclusivă a instanțelor statului membru în care se află sediul autorității
         solicitante să judece temeinicia contestațiilor care privesc creanța sau titlul executoriu, nu se poate exclude ca, cu titlu
         excepțional, instanțele statului membru în care se află sediul autorității solicitate să fie abilitate să verifice dacă executarea
         titlului menționat ar fi de natură să aducă atingere în special ordinii publice a acestui din urmă stat membru și, dacă este
         cazul, să refuze acordarea asistenței în tot sau în parte sau să o subordoneze respectării anumitor condiții.

      43      Astfel, conform articolelor 6 și 8 din Directiva 76/308, creanța care face obiectul unei cereri de recuperare, precum și titlul
         care permite executarea recuperării creanței sunt considerate în același mod precum creanțele și titlurile similare ale statului
         membru în care se află sediul autorității solicitate. Or, este dificil de conceput ca un titlu care permite executarea recuperării
         creanței să fie executat de acest stat membru dacă executarea respectivă este de natură să aducă atingere ordinii publice
         a acestuia. De altfel, excepția de ordine publică este prevăzută la articolul 4 alineatul (3) din Directiva 76/308, în ceea
         ce privește cererile de transmitere de informații prezentate de autoritatea solicitantă, în temeiul căruia autoritatea solicitată
         poate refuza o astfel de transmitere în special atunci când aceasta ar fi de natură să aducă atingere ordinii publice din
         statul membru în care se află sediul autorității solicitate.

      44      Din tot ceea ce precedă rezultă că instanțele statului membru în care se află sediul autorității solicitate nu sunt, în principiu,
         competente să verifice caracterul executoriu al titlului care permite executarea recuperării.

       Cu privire la competența instanțelor din statul membru în care se află sediul autorității solicitate de a verifica dacă titlul
         executoriu a fost notificat în mod corespunzător debitorului.

      45      Pentru a răspunde celei de a doua părți a primei întrebări, trebuie să se interpreteze expresia „măsuri de executare” folosită
         la articolul 12 alineatul (3) din Directiva 76/308.

      46      Or, potrivit articolului 5 din această directivă, prima etapă a executării recuperării în cadrul asistenței reciproce este
         tocmai notificarea către destinatar de autoritatea solicitată a tuturor actelor și deciziilor privind o creanță sau recuperarea
         acesteia, stabilite de statul membru în care se află sediul autorității solicitante, notificarea respectivă trebuind să fie
         efectuată în temeiul informațiilor furnizate de autoritatea solicitantă.

      47      Din aceasta rezultă că notificarea constituie una dintre măsurile de executare prevăzute la articolul 12 alineatul (3) din
         Directiva 76/308 și că, prin urmare, conform acestei dispoziții, orice acțiune îndreptată împotriva notificării trebuie înaintată
         instanței competente a statului membru în care se află sediul autorității solicitate.

      48      Această interpretare este de altfel confirmată de împrejurarea că, astfel cum rezultă, în esență, din al șaselea considerent
         și din articolul 5 alineatul (1) din Directiva 76/308, notificarea este efectuată potrivit normelor legislative în vigoare
         privind notificarea actelor echivalente în statul membru în care se află sediul autorității solicitate.

      49      Or, astfel cum s‑a amintit la punctul 40 din prezenta hotărâre, instanța competentă a statului membru în care se află sediul
         autorității solicitate se află în poziția cea mai potrivită pentru a interpreta actele cu putere de lege și normele administrative
         în vigoare în acest stat membru.

      50      Prin urmare, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 12 alineatul (3) din Directiva 76/308 trebuie interpretat
         în sensul că instanțele din statul membru în care se află sediul autorității solicitate, în principiu, nu sunt competente
         să verifice caracterul executoriu al titlului care permite executarea recuperării. În schimb, în ipoteza în care o instanță
         din acest stat membru este sesizată cu o acțiune îndreptată împotriva validității sau a caracterului corespunzător al măsurilor
         de executare, precum notificarea titlului executoriu, această instanță este competentă să verifice dacă aceste măsuri au fost
         efectuate în mod corespunzător conform actelor cu putere de lege și normelor administrative ale statului membru menționat.

       Cu privire la a doua întrebare
      51      În ceea ce privește admisibilitatea celei de a doua întrebări, guvernul ceh subliniază că, dat fiind că autoritățile judiciare
         din statul membru în care se află sediul autorității solicitate nu au dreptul să aprecieze dacă principiile generale ale dreptului
         comunitar au fost respectate cu ocazia notificării de acte debitorului, întrebarea menționată nu are efecte asupra deciziei
         instanței de trimitere în cauză și este, așadar, pur ipotetică.

      52      Întrucât instanța de trimitere este competentă să verifice caracterul corespunzător al notificării, aceasta este, în orice
         caz, competentă și să constate un eventual caracter necorespunzător al procedurii de notificare potrivit actelor cu putere
         de lege și normelor administrative în vigoare în statul membru în care se află sediul acesteia. Ținând seama de explicațiile
         clare ale Nejvyšší správní soud în decizia sa de trimitere, în ceea ce privește motivele pentru care consideră că a doua întrebare
         pe care o adresează este pertinentă și că este necesar un răspuns pentru soluția litigiului cu care este sesizat, întrebarea
         menționată este, prin urmare, spre deosebire de ceea ce susține guvernul ceh, admisibilă.

      53      Prin intermediul celei de a doua întrebări, Nejvyšší správní soud solicită, în esență, să se stabilească dacă este posibil
         să fie considerată ca fiind conformă normelor notificarea unui titlu care permite executarea recuperării în cazul în care
         această notificare a fost făcută pe teritoriul statului membru în care se află sediul autorității solicitate într‑o limbă
         pe care destinatarul nu o înțelege și care nu este nici limba oficială a statului membru respectiv.

      54      Trebuie să se sublinieze că Directiva 76/308 nu prevede norme potrivit cărora notificarea unui titlu care permite executarea
         recuperării într‑o altă limbă decât cea înțeleasă de către destinatar sau în altă limbă decât limba oficială sau una dintre
         limbile oficiale ale statului membru în care se află sediul autorității solicitate ar fi neconformă normelor.

      55      Desigur, articolul 17 din Directiva 76/308 prevede că cererile de asistență, titlul executoriu care permite recuperarea și
         celelalte documente anexate sunt însoțite de traducerea în limba oficială sau în una dintre limbile oficiale ale statului
         membru în care se află sediul autorității solicitate, fără să aducă atingere posibilității acesteia de a renunța la comunicarea
         traducerii respective, fără ca aceeași posibilitate să fie oferită destinatarului titlului executoriu.

      56      Cu toate acestea, astfel cum subliniază, în mod întemeiat, guvernele ceh și german, precum și Comisia, traducerile prevăzute
         la această dispoziție sunt destinate autorității solicitate pentru nevoile acesteia și în niciun caz debitorului. În plus,
         astfel cum susține, în mod întemeiat, Comisia, cu titlu de comparație a regimului Directivei 76/308 cu cel al cooperării judiciare
         în materie civilă și comercială, astfel cum este stabilit în special de Regulamentul (CE) nr. 1393/2007 al Parlamentului European
         și al Consiliului din 13 noiembrie 2007 privind notificarea sau comunicarea în statele membre a actelor judiciare și extrajudiciare
         în materie civilă sau comercială („notificarea sau comunicarea actelor”) și abrogarea Regulamentului (CE) nr. 1348/2000 al
         Consiliului (JO L 324, p. 79), întrucât aceasta din urmă face obiectul unei reglementări distincte de cea care cuprinde cooperarea
         judiciară în materie administrativă și fiscală, procedura în fața administrației fiscale sau notificarea subsecventă a deciziilor
         este guvernată de actele cu putere de lege ale statelor membre.

      57      Din finalitatea Directivei 76/308 rezultă că aceasta urmărește garantarea, în special, a îndeplinirii efective a notificărilor
         tuturor actelor și deciziilor, inclusiv judiciare, privind o creanță sau recuperarea acesteia, stabilite de statul membru
         în care se află sediul autorității solicitante. Or, această directivă nu poate atinge această finalitate fără a respecta interesele
         legitime ale destinatarilor notificărilor respective (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din 9 februarie 2006, Plumex, C‑473/04,
         Rec., p. I‑1417, punctul 21).

      58      Trebuie să se sublinieze în acest context că funcția notificării, efectuată în timp util, este de a da posibilitatea destinatarului
         să înțeleagă obiectul și cauza actului notificat și să își invoce drepturile (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 mai
         2008, Weiss und Partner, C‑14/07, Rep., p. I‑3367, punctul 73).

      59      Prin urmare, în cadrul asistenței reciproce în temeiul Directivei 76/308, destinatarul titlului executoriu trebuie să aibă
         posibilitatea să identifice în mod cert cel puțin obiectul și cauza cererii.

      60      Într‑o procedură precum cea din acțiunea principală, aceasta este situația în cazul în care notificarea este făcută într‑o
         limbă oficială a statului membru în care se află sediul autorității solicitate. Astfel, în temeiul articolului 5 alineatul
         (1) din Directiva 76/308, notificarea către destinatar este efectuată de autoritatea solicitată în funcție de normele legislative
         în vigoare privind notificarea actelor echivalente în statul membru în care se află sediul acesteia, ceea ce implică, printre
         altele notificarea într‑o limbă oficială a acestui stat membru.

      61      Dat fiind că Directiva 76/308 nu prevede consecințe în cazul notificării într‑o altă limbă decât o limbă oficială a statului
         membru în care se află sediul autorității solicitate, revine instanței naționale obligația de a aplica dreptul său național,
         asigurând în același timp deplina eficacitate a dreptului comunitar, ceea ce o poate conduce la interpretarea unei norme naționale
         care a fost elaborată avându‑se în vedere numai o situație strict internă cu scopul de a o aplica la situația transfrontalieră
         în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 noiembrie 2005, Leffler, C‑443/03, Rec., p. I‑9611, punctul 51).

      62      Într‑adevăr, astfel cum rezultă dintr‑o jurisprudență constantă a Curții, în lipsa unor dispoziții comunitare explicite, revine
         ordinii juridice interne a fiecărui stat membru atribuția de a prevedea modalitățile procedurale aplicabile acțiunilor în
         justiție destinate să asigure protecția drepturilor conferite justițiabililor de efectul direct al dreptului comunitar (a
         se vedea în acest sens Hotărârea din 16 decembrie 1976, Rewe‑Zentralfinanz și Rewe‑Zentral, 33/76, Rec., p. 1989, punctul
         5, și Hotărârea Leffler, citată anterior, punctul 49). Curtea a precizat de asemenea că aceste modalități nu pot fi mai puțin
         favorabile decât cele care privesc drepturi ce își au originea în ordinea juridică internă (principiul echivalenței) și nu
         pot face practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică comunitară (principiul
         efectivității) (a se vedea Hotărârea Rewe‑Zentralfinanz și Rewe‑Zentral, citată anterior, punctul 5, Hotărârea din 10 iulie
         1997, Palmisani, C‑261/95, Rec., p. I‑4025, punctul 27, Hotărârea din 15 septembrie 1998, Edis, C‑231/96, Rec., p. I‑4951,
         punctul 34, și Hotărârea Leffler, citată anterior, punctul 50).

      63      Astfel, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că, în cadrul asistenței reciproce instituite în temeiul Directivei 76/308,
         destinatarul unui titlu executoriu care permite recuperarea trebuie, pentru a i se da posibilitatea să își invoce drepturile,
         să primească notificarea acestui titlu într‑o limbă oficială a statului membru în care se află sediul autorității solicitate.
         Pentru a garanta respectarea acestui drept, revine instanței naționale obligația de a aplica dreptul său național, asigurând
         în același timp deplina eficacitate a dreptului comunitar.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      64      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      1)      Articolul 12 alineatul (3) din Directiva 76/308/CEE a Consiliului din 15 martie 1976 privind asistența reciprocă în materie
            de recuperare a creanțelor privind anumite cotizații, drepturi, taxe și alte măsuri, astfel cum a fost modificată prin Directiva
            2001/44/CE a Consiliului din 15 iunie 2001, trebuie interpretat în sensul că instanțele din statul membru în care se află
            sediul autorității solicitate, în principiu, nu sunt competente să verifice caracterul executoriu al titlului care permite
            executarea recuperării. În schimb, în ipoteza în care o instanță din acest stat membru este sesizată cu o acțiune îndreptată
            împotriva validității sau a caracterului corespunzător al măsurilor de executare, precum notificarea titlului executoriu,
            această instanță este competentă să verifice dacă aceste măsuri au fost efectuate în mod corespunzător conform actelor cu
            putere de lege și normelor administrative ale statului membru menționat.
      2)      În cadrul asistenței reciproce instituite în temeiul Directivei 76/308, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2001/44,
            destinatarul unui titlu executoriu care permite recuperarea trebuie, pentru a i se da posibilitatea să își invoce drepturile,
            să primească notificarea acestui titlu într‑o limbă oficială a statului membru în care se află sediul autorității solicitate.
            Pentru a garanta respectarea acestui drept, revine instanței naționale obligația de a aplica dreptul său național, asigurând
            în același timp deplina eficacitate a dreptului comunitar.
      Semnături
      * Limba de procedură: ceha.


Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 26 octombrie 2006. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Austria. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Netranspunere - Directivă 2002/49/CE. # Cauza C-94/06.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 20 septembrie 2001. # Regatul Belgiei împotriva Comisiei Comunităților Europene. # FEOGA - Lichidarea conturilor. # Cauza C-263/98.