title: Hotărârea Curții (Camera a șasea) din 19 martie 2015.#OTP Bank Nyrt. împotriva Magyar Állam și a Magyar Államkincstár.#Cerere de decizie preliminară formulată de Fővárosi Törvényszék.#Trimitere preliminară – Ajutor de stat – Articolul 107 alineatul (1) TFUE – Noțiunea „ajutor de stat” – Ajutor pentru locuințe acordat, înainte de aderarea Ungariei la Uniunea Europeană, anumitor categorii de familii – Lichidarea ajutorului de către instituții de credit în schimbul unei garanții de stat – Articolul 108 alineatul (3) TFUE – Măsură care nu a fost în prealabil notificată Comisiei Europene – Nelegalitate.#Cauza C-672/13.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑672/13,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Fővárosi Törvényszék (Ungaria), prin decizia din 30 iulie 2013, primită de Curte la 17 decembrie 2013, în procedura
            OTP Bank Nyrt
            împotriva
            Magyar Állam,
            Magyar Államkincstár,
            CURTEA (Camera a șasea),
            compusă din domnul A. Borg Barthet, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a șasea, și domnii E. Levits și F. Biltgen (raportor), judecători,
            avocat general: domnul N. Jääskinen,
            grefier: domnul I. Illéssy, administrator,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 13 noiembrie 2014,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru OTP Bank Nyrt, de P. Nagy, ügyvéd;
            – pentru guvernul ungar, de M. Z. Fehér și de G. Koós, în calitate de agenți;
            – pentru Comisia Europeană, de K. Talabér‑Ritz și de L. Flynn, în calitate de agenți,
            având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 107 TFUE și 108 TFUE.
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între OTP Bank Nyrt (denumită în continuare „OTP Bank”), instituție de credit maghiară, pe de o parte, și Magyar Állam (denumit în continuare „statul maghiar”) și Magyar Államkincstár (denumită în continuare „Trezoreria Statului Maghiar”), pe de altă parte, în legătură cu o cerere de rambursare în temeiul unei garanții acordate de statul maghiar OTP Bank.
            Cadrul juridic
            Dreptul Uniunii
            3. Conform articolului 2 alineatul (2), Tratatul între Regatul Belgiei, Regatul Danemarcei, Republica Federală Germania, Republica Elenă, Regatul Spaniei, Republica Franceză, Irlanda, Republica Italiană, Marele Ducat al Luxemburgului, Regatul Țărilor de Jos, Republica Austria, Republica Portugheză, Republica Finlanda, Regatul Suediei, Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord (state membre ale Uniunii Europene) și Republica Cehă, Republica Estonia, Republica Cipru, Republica Letonia, Republica Lituania, Republica Ungară, Republica Malta, Republica Polonă, Republica Slovenia și Republica Slovacă privind aderarea Republicii Cehe, Republicii Estonia, Republicii Cipru, Republicii Letonia, Republicii Lituania, Republicii Ungare, Republicii Malta, Republicii Polone, Republicii Slovenia și Republicii Slovace la Uniunea Europeană (JO 2003, L 236, p. 17, denumit în continuare „Tratatul de aderare”) a intrat în vigoare la 1 mai 2004.
            4. Potrivit articolului 1 alineatul (2) din Tratatul de aderare, condițiile de admitere și adaptările aduse tratatelor pe care se întemeiază Uniunea Europeană figurează în Actul privind condițiile de aderare la Uniunea Europeană a Republicii Cehe, a Republicii Estonia, a Republicii Cipru, a Republicii Letonia, a Republicii Lituania, a Republicii Ungare, a Republicii Malta, a Republicii Polone, a Republicii Slovenia și a Republicii Slovace și adaptările tratatelor pe care se întemeiază Uniunea Europeană (JO 2003, L 236, p. 33, denumit în continuare „Actul de aderare”).
            5. Articolul 22 din Actul de aderare, care, la fel ca celelalte dispoziții ale sale, face parte integrantă din Tratatul de aderare, prevede că măsurile enumerate în anexa IV la acest act se aplică în condițiile definite în anexa menționată.
            6. La punctul 3, intitulat „Politica în domeniul concurenței”, anexa IV la Actul de aderare prevede:
            „1. Programele de acordare de ajutoare și ajutoarele individuale de mai jos, puse în aplicare într‑un nou stat membru înainte de data aderării și încă aplicabile după această dată, sunt considerate, la data aderării, drept ajutoare existente în sensul articolului [108] alineatul (1) [TFUE]:
            (a) măsurile de acordare de ajutoare puse în aplicare înainte de 10 decembrie 1994;
            (b) măsurile de acordare de ajutoare enumerate în apendicele la prezenta anexă;
            (c) măsurile de acordare de ajutoare care, înainte de data aderării, au fost evaluate de autoritatea competentă pentru monitorizarea ajutoarelor de stat a noului stat membru și declarate compatibile cu acquis‑ul și față de care Comisia nu a ridicat obiecții pe motivul unor grave îndoieli cu privire la compatibilitate măsurii cu piața comună, conform procedurii stabilite la alineatul (2).
            Toate măsurile încă aplicabile după data aderării care constituie ajutoare de stat și care nu îndeplinesc condițiile stabilite mai sus sunt considerate ajutoare noi la data aderării în sensul aplicării articolului [108] alineatul (3) [TFUE].”
            7. Regulamentul (CEE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului [108 TFUE] (JO L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1791/2006 al Consiliului din 20 noiembrie 2006 (JO L 363, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 7, p. 15, denumit în continuare „Regulamentul nr. 659/1999”), prevede la articolul 1, intitulat „Definiții”:
            „În sensul prezentului regulament:
            (a) «ajutor» înseamnă orice măsură care îndeplinește toate criteriile prevăzute la articolul [107] alineatul (1) [TFUE];
            (b) «ajutor existent» înseamnă:
            (i) fără a aduce atingere […] anexei IV punctul 3 și apendicelui la respectiva anexă la Actul [de aderare], orice ajutor care a existat înainte de intrarea în vigoare a tratatului în aceste state membre, respectiv schemele de ajutor și ajutoarele individuale puse în aplicare anterior și care se aplică și ulterior intrării în vigoare a tratatului;
            (ii) ajutorul autorizat, respectiv schemele de ajutor și ajutoarele individuale care au fost autorizate de Comisie sau Consiliu;
            (iii)	ajutorul considerat a fi fost autorizat în temeiul articolului 4 alineatul (6) din prezentul regulament sau înainte de intrarea în vigoare a acestuia, dar în conformitate cu această procedură;
            (iv) ajutorul considerat ajutor existent în temeiul articolului 15;
            (v) ajutorul considerat ajutor existent deoarece se poate dovedi că, în momentul punerii în aplicare, nu reprezenta un ajutor și că a devenit ajutor ulterior, datorită evoluției pieței comune și fără să fi fost modificat de statul membru. Atunci când anumite măsuri devin ajutoare ca urmare a liberalizării unei activități în conformitate cu dreptul comunitar, astfel de măsuri nu sunt considerate ajutor existent după data fixată pentru liberalizare;
            (c) «ajutor nou» înseamnă orice ajutor, respectiv orice schemă de ajutor și orice ajutor individual care nu este ajutor existent, inclusiv modificările ajutoarelor existente;
            (d) «schemă de ajutor» înseamnă orice act în baza căruia, fără a fi necesare măsuri suplimentare de punere în aplicare, pot fi acordate alocări individuale de ajutor întreprinderilor definite în mod general și abstract, precum și orice act în baza căruia ajutorul, care nu este legat de un anumit proiect, poate fi acordat uneia sau mai multor întreprinderi pentru o perioadă de timp nedeterminată și/sau într‑un cuantum nedeterminat;
            (e) «ajutor individual» înseamnă orice ajutor de stat care nu este acordat în baza unei scheme de ajutor de stat sau este acordat în baza unei scheme, dar trebuie notificat în mod individual;
            (f) «ajutor ilegal» înseamnă un ajutor de stat nou, pus în aplicare cu încălcarea condițiilor prevăzute la articolul [108] alineatul (3) [TFUE];
            […]”
            Dreptul maghiar
            8. În temeiul competențelor conferite de Legile de stabilire a bugetului Republicii Ungare pentru anii 2000-2002, guvernul acestui stat membru a adoptat Decretul guvernamental nr. 12/2001 din 31 ianuarie 2001 privind ajutoarele destinate să favorizeze accesul la locuințe ( Magyar Közlöny 2001/11, denumit în continuare „Decretul din 2001”).
            9. Articolul 24 alineatul (1) din acest decret, care figurează în capitolul VII din acesta, prevedea că revenea instituțiilor de credit sarcina să acorde și să elibereze împrumuturile definite în capitolele II-VI din decretul menționat, să stabilească modalitățile de rambursare și de acordare a ajutoarelor, precum și să lichideze sumele care trebuie alocate bugetului general, și aceasta indiferent de persoana care construiește, care dispune construirea sau care vinde bunul în cauză.
            10. Potrivit articolului 24 alineatul (15) din același decret:
            „Instituția de credit încheie un contract cu ministrul și cu Trezoreria Statului cu privire la plata ajutoarelor și a avansurilor în sensul alineatului (11) și la sistemul de lichidare, precum și cu privire la furnizarea datelor necesare în scopul efectuării controlului financiar. Instituția de credit este autorizată să efectueze lichidarea ajutoarelor și a avansurilor ca urmare a încheierii acestui contract.”
            11. Potrivit articolului 25 alineatele (1) și (2) din Decretul din 2001:
            „(1) În cazul în care solicitantul a adresat, de asemenea, în scopul accesării unei locuințe, o cerere de acordare a subvenției pentru construcții de locuințe prevăzute la articolul 5 alineatul (4), statul rambursează instituției de credit 80 % din suma împrumutului, astfel cum este stabilit în conformitate cu articolul 13 alineatul (1), acordat de instituția de credit și devenit nerecuperabil potrivit dispozițiilor Legii privind contabilitatea, precum și a dobânzilor și a cheltuielilor eferente acestui împrumut, care nu pot depăși jumătate din capitalul acestuia.
            (2) Statul rambursează instituției de credit suma capitalului, a dobânzilor și a cheltuielilor aferente împrumutului, acordat de instituția de credit sub formă de avans în temeiul articolului 5/A și devenit nerecuperabil potrivit dispozițiilor Legii privind contabilitatea.”
            12. Articolul 25/C din Decretul din 2001, introdus prin articolul 10 din Decretul guvernamental nr. 257/2011 din 6 decembrie 2011 (denumit în continuare „Decretul din 2011”), prevede:
            „Obligațiile de rambursare ale statului prevăzute la articolul 25 alineatele (1) și (2) din Decretul [din 2001] nu sunt exigibile în cazul în care privesc contracte de împrumut încheiate la 1 mai 2004 sau ulterior.”
            Litigiul principal și întrebările preliminare
            13. La 15 septembrie 2008, Ministerul Colectivităților Administrative Locale, Trezoreria Statului și OTP Bank au încheiat un contract de comision în temeiul articolului 24 alineatul (15) din Decretul din 2001.
            14. În aplicarea punctului 1 din capitolul 1 din acest contract, Ministerul Colectivităților Administrative Locale a însărcinat OTP Bank, în scopul punerii în aplicare a aceluiași decret, să efectueze operațiunile de lichidare cu privire la ajutoarele de stat pentru locuințe. În acest cadru, OTP Bank a îndeplinit următoarele sarcini: evaluarea cererilor de ajutor pentru locuințe depuse de solicitanți și a cererilor de împrumuturi imobiliare subvenționate, plata ajutoarelor în condițiile prevăzute de Decretul din 2001, asigurarea înregistrării în registrul funciar a ipotecilor în favoarea statului, precum și a interdicțiilor de cesionare și de grevare cu sarcini, înregistrarea contabilă în buget a sumelor acordate cu titlu de ajutoare pentru locuințe și comunicarea datelor în conformitate cu dispozițiile acestui decret.
            15. În schimbul îndeplinirii acestor sarcini, OTP Bank primea rambursarea cheltuielilor prevăzute la punctul 5 din capitolul II din contractul de comision din 15 septembrie 2008, și anume 1,5 % din sumele acordate cu titlu de ajutor pentru locuințe și 3 % din sumele stabilite în contractele de împrumut plătite sub formă de avans, din ajutorul pentru locuințe acordat tinerilor și din ajutorul acordat în temeiul vechiului regim de rambursare a impozitului.
            16. Potrivit articolului 25 alineatul (1) din Decretul din 2001, în vigoare la momentul încheierii contractului de comision din 15 septembrie 2008, și anume înainte de modificarea sa prin Decretul din 2011, statul maghiar era obligat de asemenea, în anumite condiții, să ramburseze instituției de credit 80 % din suma împrumutului, acordat de această instituție de credit și devenit nerecuperabil potrivit dispozițiilor Legii privind contabilitatea, precum și a dobânzilor și a cheltuielilor eferente acestui împrumut.
            17. Articolul 25 alineatul (2) din Decretul din 2001 prevedea că statul trebuia să garanteze de asemenea rambursarea către instituția de credit a sumei capitalului, a dobânzilor și a cheltuielilor aferente împrumutului, acordat de instituția de credit sub formă de avans în temeiul articolului 5/A și devenit nerecuperabil.
            18. OTP Bank a solicitat statului maghiar, în mai multe rânduri, fără succes, executarea acestui contract de comision în privința celui de al treilea trimestru al anului 2009 și a trimestrelor din anii următori. Statul maghiar a contestat această obligație, invocând dispozițiile articolului 25/C din Decretul din 2001, introduse prin Decretul din 2011. Ca urmare a acestei modificări legislative, statul maghiar a considerat astfel că a fost eliberat de obligațiile prevăzute la articolul 25 alineatele (1) și (2) din Decretul din 2001 în ceea ce privește contractele de împrumut încheiate începând cu 1 mai 2004.
            19. În acest context, OTP Bank a formulat o acțiune la Fővárosi Törvényszék (Curtea din Budapesta), solicitând ca statul maghiar să fie obligat la plata unei sume de 1 261 506 204 forinți maghiari (HUF), majorată cu dobânzi și cu cheltuielile aferente și ca decizia care urma să fie adoptată să fie opozabilă Trezoreriei Statului. În opinia OTP Bank, ca urmare a adoptării articolului 25/C din Decretul din 2001, statul maghiar ar fi făcut, în plus, imposibilă executarea contractului de comision din 15 septembrie 2008 și, prin aceasta, ar fi reziliat contractul în mod unilateral. Pentru acest motiv, OTP Bank a solicitat de asemenea o lichidare a conturilor cu privire la serviciile furnizate în executarea acestui contract, în temeiul articolului 479 alineatul (3) din Codul civil.
            20. Statul maghiar și Trezoreria Statului, solicitând respingerea acțiunii formulate de OTP Bank, au susținut că modificarea Decretului din 2001 prin Decretul din 2011 era necesară deoarece garanția furnizată de statul maghiar potrivit articolului 25 alineatele (1) și (2) din Decretul din 2001 (denumită în continuare „garanția de stat”) constituie un ajutor de stat interzis în temeiul dreptului Uniunii. Astfel, prin adoptarea Decretului din 2011, statul maghiar nu ar fi intenționat decât să asigure conformitatea dreptului maghiar cu dreptul Uniunii.
            21. Acțiunea formulată de OTP Bank a fost respinsă de Fővárosi Törvényszék. Fővárosi Ítélőtábla (Curtea de Apel din Budapesta) a anulat această hotărâre, considerând că se putea dovedi utilă verificarea compatibilității acestui pretins ajutor de stat cu piața internă, în sensul articolului 107 alineatele (2) și (3) TFUE, și a trimis cauza spre rejudecare la Fővárosi Törvényszék.
            22. În fața Fővárosi Törvényszék, sesizată să se pronunțe din nou asupra cauzei, OTP Bank susține că, în cazul în care această instanță urma să considere că garanția de stat intră sub incidența articolului 107 alineatul (1) TFUE, acesteia i‑ar reveni sarcina să solicite Curții să stabilească dacă garanția menționată este, potrivit dreptului Uniunii, compatibilă cu piața internă, în special ținând seama de excepția referitoare la ajutoarele cu caracter social prevăzute la articolul 107 alineatul (2) litera (a) TFUE și de împrejurarea că beneficiarii tipului de ajutor în cauză ar fi particulari, iar nu instituțiile de credit.
            23. În opinia Fővárosi Törvényszék, soluționarea litigiului cu care este sesizată impune o interpretare a dreptului Uniunii. Astfel, în cazul în care garanția menționată nu este un ajutor de stat interzis sau, cu alte cuvinte, această garanție constituie, în sensul articolului 107 alineatele (2) și (3) TFUE, un ajutor compatibil cu piața internă, s‑ar putea, dacă este cazul, ca statul maghiar să fi reziliat contractul de comision respectiv fără un temei valabil în drept.
            24. În aceste condiții, Fővárosi Törvényszék a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „1) O garanție de stat acordată în temeiul Decretului [din 2001], înainte de aderarea Ungariei la Uniunea Europeană, constituie ajutor de stat și, în cazul unui răspuns afirmativ, este acesta compatibil cu piața internă?
            2) În cazul în care garanția de stat acordată în temeiul decretului menționat este incompatibilă cu piața internă, prin ce modalitate se poate repara, în conformitate cu dreptul Uniunii, prejudiciul adus intereselor persoanelor afectate?”
            Cu privire la admisibilitate
            25. Guvernul maghiar și Comisia exprimă îndoieli cu privire la admisibilitatea cererii de decizie preliminară sau, cel puțin, cu privire la una sau la cealaltă dintre întrebările adresate.
            26. În această privință, trebuie amintit, mai întâi, că, în cadrul procedurii instituite la articolul 267 TFUE, numai instanța națională, care este sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată, are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei decizii preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, în cazul în care întrebările adresate privesc interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe (a se vedea printre altele Hotărârea Bruno și alții, C‑395/08 și C‑396/08, EU:C:2010:329, punctul 18 și jurisprudența citată).
            27. Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Curtea poate refuza să statueze asupra unei cereri de decizie preliminară adresate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util întrebărilor care i‑au fost adresate (Hotărârea van der Weerd și alții, C‑222/05-C‑225/05, EU:C:2007:318, punctul 22, precum și Hotărârea Melki și Abdeli, C‑188/10 și C‑189/10, EU:C:2010:363, punctul 27).
            28. Astfel, numai în circumstanțe excepționale, Curtea are obligația să analizeze condițiile în care este sesizată de instanța națională (a se vedea în acest sens Hotărârea PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2001:160, punctul 39). Într‑adevăr, spiritul de colaborare care trebuie să stea la baza procedurii trimiterii preliminare presupune ca, în ceea ce o privește, instanța națională să aibă în vedere funcția conferită Curții, care este de a contribui la administrarea justiției în statele membre, și nu de a formula opinii consultative asupra unor probleme generale sau ipotetice (Hotărârea Schmidberger, C‑112/00, EU:C:2003:333, punctul 32 și jurisprudența citată).
            29. În continuare, trebuie subliniat că, potrivit jurisprudenței Curții, deși nu este de competența Curții să se pronunțe, în cadrul unei proceduri inițiate în temeiul articolului 267 TFUE, cu privire la compatibilitatea unor norme de drept intern cu dreptul Uniunii și nici să interpreteze actele cu putere de lege sau normele administrative naționale, Curtea este totuși competentă să furnizeze instanței de trimitere toate elementele de interpretare proprii dreptului Uniunii care îi pot permite acesteia să soluționeze cauza cu care este sesizată (a se vedea printre altele Hotărârea Paint Graphos și alții, C‑78/08-C‑80/08, EU:C:2011:550, punctul 34 și jurisprudența citată).
            30. Mai exact, s‑a statuat deja că, în ceea ce privește competența Comisiei de a aprecia compatibilitatea unui ajutor cu piața internă, aceasta nu se opune ca o instanță națională să sesizeze Curtea cu titlu preliminar cu privire la interpretarea noțiunii de ajutor (Hotărârea DM Transport, C‑256/97, EU:C:1999:332, punctul 15). Astfel, Curtea poate în special să furnizeze instanței de trimitere elementele de interpretare proprii dreptului Uniunii care să îi permită să stabilească dacă o măsură națională poate fi calificată ca „ajutor de stat” în sensul dreptului menționat (a se vedea în acest sens Hotărârea Fallimento Traghetti del Mediterraneo, C‑140/09, EU:C:2010:335, punctul 24 și jurisprudența citată).
            31. Astfel, instanțele naționale pot fi învestite cu soluționarea unor litigii cu privire la interpretarea și la aplicarea noțiunii de ajutor, prevăzută la articolul 107 alineatul (1) TFUE, în special în scopul de a stabili dacă o măsură de stat ar fi trebuit sau nu ar fi trebuit să fie supusă procedurii de control prealabil prevăzute la articolul 108 alineatul (3) TFUE și, dacă este cazul, de a verifica dacă statul membru în cauză a respectat această obligație (a se vedea în acest sens Hotărârea P, C‑6/12, EU:C:2013:525, punctul 38 și jurisprudența citată).
            32. În sfârșit și în măsura în care, după cum reiese din cuprinsul punctului 29 din prezenta hotărâre, este de competența Curții să ofere instanței de trimitere un răspuns util, aceasta trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebările care îi sunt adresate (a se vedea printre altele Hotărârea Byankov, C‑249/11, EU:C:2012:608, punctul 57 și jurisprudența citată).
            33. Având în vedere considerațiile care precedă și pentru a oferi un răspuns util instanței de trimitere, este necesară reformularea celor două întrebări care trebuie examinate împreună, în sensul că instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă garanția de stat poate fi calificată ca „ajutor de stat” în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, iar în cazul unui răspuns afirmativ, dacă aceasta este supusă obligației de notificare prevăzute la articolul 108 alineatul (3) TFUE și, dacă este cazul, care ar fi consecințele care decurg din nerespectarea acestei obligații.
            Cu privire la întrebările preliminare
            Observații introductive
            34. În ceea ce privește controlul respectării de către statele membre a obligațiilor care le sunt impuse prin articolele 107 TFUE și 108 TFUE, este necesar să se amintească, cu titlu introductiv, modul în care dispozițiile acestui din urmă articol se interconectează între ele, precum și competențele și responsabilitățile pe care dispozițiile menționate le acordă Comisiei, pe de o parte, și statelor membre, pe de altă parte.
            35. Articolul 108 TFUE instituie proceduri distincte după cum ajutoarele sunt existente sau noi. În timp ce ajutoarele noi trebuie, potrivit articolului 108 alineatul (3) TFUE, să fie notificate în prealabil Comisiei și nu pot fi puse în aplicare înainte ca procedura să conducă la o decizie finală, ajutoarele existente pot, în conformitate cu articolul 108 alineatul (1) TFUE, să fie puse în aplicare în mod legal în măsura în care Comisia nu a constatat incompatibilitatea acestora (Hotărârea P, EU:C:2013:525, punctul 36 și jurisprudența citată).
            36. În cadrul acestui sistem de control, Comisia și instanțele naționale exercită responsabilități și puteri diferite (Hotărârea Namur‑Les assurances du crédit, C‑44/93, EU:C:1994:311, punctul 14).
            37. Conform jurisprudenței citate la punctul 31 din prezenta hotărâre, aceste instanțe pot fi învestite cu soluționarea unor litigii cu privire la interpretarea și la aplicarea noțiunii de ajutor, prevăzută la articolul 107 alineatul (1) TFUE, în special în scopul de a stabili dacă o măsură de stat ar fi trebuit sau nu ar fi trebuit să fie supusă procedurii de control prealabil prevăzute la articolul 108 alineatul (3) TFUE. În cazul în care instanțele menționate ajung la constatarea că măsura în cauză ar fi trebuit să fie efectiv notificată în prealabil Comisiei, ele trebuie să o declare ilegală. În schimb, aceste instanțe nu sunt competente pentru a se pronunța asupra compatibilității unui ajutor de stat cu piața internă, acest control fiind de competența exclusivă a Comisiei (a se vedea în acest sens Hotărârea P, EU:C:2013:525, punctul 38 și jurisprudența citată).
            Cu privire la fond
            38. Ținând seama de aceste elemente și pentru a furniza un răspuns util instanței de trimitere, trebuie, în primul rând, să se stabilească dacă măsura în discuție în cauza principală constituie un ajutor de stat în sensul articolului 107 TFUE. În această privință, este necesar să se furnizeze instanței de trimitere elementele necesare pentru interpretarea condițiilor pe care articolul 107 alineatul (1) TFUE le impune pentru calificarea unei măsuri naționale ca ajutor de stat, și anume finanțarea acestei măsuri de către stat sau prin intermediul resurselor de stat, selectivitatea unei astfel de măsuri, precum și incidența acesteia asupra schimburilor comerciale dintre statele membre și denaturarea concurenței care rezultă din această măsură. Aceste trei condiții trebuie examinate în mod succesiv.
            Cu privire la condiția referitoare la finanțarea măsurii de către stat sau prin intermediul resurselor de stat
            39. Articolul 107 alineatul (1) TFUE se referă la „ajutoarele acordate de state sau prin intermediul resurselor de stat, sub orice formă”.
            40. Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, noțiunea de ajutor este mai generală decât cea de subvenție, pentru că include nu numai prestații pozitive precum subvențiile propriu‑zise, ci și intervenții care, sub diverse forme, reduc sarcinile care grevează în mod normal bugetul unei întreprinderi și care, din acest motiv, fără să fie subvenții în sensul strict al termenului, au aceeași natură și efecte identice (a se vedea printre altele Hotărârea Cassa di Risparmio di Firenze și alții, C‑222/04, EU:C:2006:8, punctul 131 și jurisprudența citată).
            41. În ceea ce privește cauza principală, din dosarul prezentat Curții reiese, pe de o parte, că garanția de stat era prevăzută în contractul de comision încheiat la 15 septembrie 2008 între Ministerul Colectivităților Administrative Locale, Trezoreria Statului și OTP Bank, în temeiul articolului 24 alineatul (15) din Decretul din 2001.
            42. Pe de altă parte, cu ocazia solicitărilor trimestriale de executare a garanției de stat, instituțiile de credit au transmis cererile lor Ministerului Colectivităților Administrative Locale sau Ministerului Economiei, care le‑au acordat ajutoarele și avansurile solicitate, imputându‑le asupra liniilor de credit din bugetul general alocate „Altor ajutoare pentru locuințe”, în cadrul contabilității gestionate de Trezoreria Statului.
            43. Rezultă de aici că garanția de stat constituie un ajutor de stat sau prin intermediul resurselor de stat, în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE.
            Cu privire la condiția referitoare la caracterul selectiv al măsurii
            44. Articolul 107 alineatul (1) TFUE se referă la ajutoarele care „favorizează anumite întreprinderi sau producerea anumitor bunuri”, cu alte cuvinte, ajutoarele selective”.
            45. Trebuie, prin urmare, să se stabilească dacă garanția de stat este de natură să favorizeze anumite întreprinderi sau producerea anumitor bunuri în raport cu alte întreprinderi care, având în vedere obiectivul urmărit de măsura în cauză, se află într‑o situație de fapt și de drept comparabilă.
            46. Cu titlu introductiv, trebuie arătat că Decretul din 2001, în temeiul căruia a fost acordată această garanție, reglementează ajutoarele destinate să favorizeze accesul la locuințe al anumitor categorii de familii. Astfel, articolul 24 alineatul (1) din acest decret prevede că revine instituțiilor de credit sarcina să acorde și să elibereze împrumuturile, precum și să stabilească modalitățile de rambursare și de acordare a ajutoarelor. În schimb, articolul 25 alineatele (1) și (2) din decretul menționat conferă garanția respectivă instituțiilor de credit interesate.
            47. Potrivit jurisprudenței Curții, în cazul în care un ajutor este acordat sub forma unei garanții, este esențial ca instanțele naționale să identifice beneficiarii acestui ajutor, aceștia putând fi persoana creditată, creditorul sau, în anumite situații, atât persoana creditată, cât și creditorul (a se vedea în acest sens Hotărârea Residex Capital IV, C‑275/10, EU:C:2011:814, punctul 37).
            48. În speță, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 46 din prezenta hotărâre, Decretul din 2001 prevede că revine instituțiilor de credit sarcina să pună în aplicare decretul menționat și să beneficieze astfel de garanția de stat. În consecință, măsura în cauză favorizează în mod exclusiv sectorul instituțiilor de credit.
            49. Or, potrivit jurisprudenței Curții, un ajutor poate fi selectiv în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE chiar și atunci când privește un întreg sector economic (a se vedea printre altele în acest sens Hotărârea Belgia/Comisia, C‑75/97, EU:C:1999:311, punctul 33, precum și Hotărârea Paint Graphos și alții, EU:C:2011:550, punctul 53).
            50. Prin urmare, garanția de stat poate fi considerată ca fiind de natură selectivă. Împrejurarea că, dacă este cazul, aceasta poate favoriza și beneficiari care nu sunt instituții de credit, cum ar fi, în speță, anumite familii ale căror venituri nu le permit, în sine, să planifice achiziționarea unui bun imobil, nu repune în discuție această constatare care este suficientă în scopul aplicării articolului 107 alineatul (1) TFUE.
            51. Trebuie totuși să se sublinieze că, la momentul dezbaterilor care au avut loc în ședința desfășurată în fața Curții, s‑a făcut referire la o modificare a Decretului din 2001, intervenită în cursul anului 2008, care ar fi extins posibilitatea de punere în aplicare a decretului menționat în privința altor operatori economici.
            52. Întrucât este vorba despre un aspect referitor la situația de fapt, revine în definitiv instanței de trimitere sarcina să verifice veridicitatea acestor elemente și să aprecieze dacă ele sunt de natură să repună în discuție caracterul selectiv al garanției de stat.
            Cu privire la condițiile referitoare la incidența măsurii asupra schimburilor comerciale dintre statele membre și la denaturarea concurenței care poate rezulta din această măsură
            53. Articolul 107 alineatul (1) TFUE interzice ajutoarele care afectează comerțul dintre statele membre și denaturează sau amenință să denatureze concurența.
            54. În vederea calificării unei măsuri naționale ca ajutor de stat, nu este necesar să se stabilească un efect real al ajutorului în cauză asupra schimburilor comerciale dintre statele membre și o denaturare efectivă a concurenței, ci doar să se examineze dacă ajutorul respectiv este susceptibil să afecteze aceste schimburi și să denatureze concurența (Hotărârea Italia/Comisia, C‑372/97, EU:C:2004:234, punctul 44, și Hotărârea Unicredito Italiano, C‑148/04, EU:C:2005:774, punctul 54).
            55. În special, atunci când un ajutor acordat de un stat membru consolidează poziția unei întreprinderi în raport cu cea a altor întreprinderi concurente în cadrul schimburilor intracomunitare, acestea din urmă trebuie considerate ca fiind influențate de ajutor (a se vedea Hotărârea Unicredito Italiano, EU:C:2005:774, punctul 56 și jurisprudența citată).
            56. În această privință, nu este necesar ca întreprinderea beneficiară să participe ea însăși la schimburile intracomunitare. Astfel, atunci când un stat membru acordă un ajutor unei întreprinderi, activitatea internă poate fi menținută sau majorată, cu consecința că șansele întreprinderilor stabilite în alte state membre de a pătrunde pe piața acestui stat membru sunt diminuate. În plus, consolidarea poziției unei întreprinderi care nu participa până în acel moment la schimburi comerciale intracomunitare o poate pune într‑o situație care îi permite să pătrundă pe piața unui alt stat membru (Hotărârea Unicredito Italiano, EU:C:2005:774, punctul 58).
            57. În ceea ce privește cauza principală, trebuie să se arate că garanția de stat permite instituțiilor de credit să acorde împrumuturi fără a trebui să își asume riscul economic. Astfel, instituțiile de credit care au încheiat un contract de comision precum cel în discuție în litigiul principal nu trebuie să examineze în mod obligatoriu solvabilitatea împrumutaților și nici să prevadă o primă de garanție. În plus, împrumutații solicită, cel mai adesea, servicii suplimentare din partea acestor instituții cum ar fi deschiderea unui cont curent. Prin urmare, garanția de stat conferă instituțiilor menționate un avantaj întrucât are ca efect creșterea numărului de clienți și majorarea veniturilor lor.
            58. Rezultă că garanția de stat are ca efect să consolideze poziția instituțiilor de credit în raport cu cea a altor operatori de pe piață și să facă mai dificil, pentru operatorii stabiliți în celelalte state membre, să pătrundă pe piața maghiar ă. Prin urmare, această garanție este susceptibilă să afecteze schimburile comerciale dintre statele membre și să denatureze concurența, în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE.
            59. Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se constate că garanția de stat acordată în mod exclusiv instituțiilor de credit constituie, a priori , un „ajutor de stat”, în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE. Cu toate acestea, revine instanței de trimitere sarcina să aprecieze în special caracterul selectiv al unei asemenea garanții, stabilind, printre altele, dacă, în urma modificării Decretului din 2001 presupusă a fi intervenit în cursul anului 2008, această garanție poate fi acordată altor operatori economici decât doar instituțiilor de credit și, în cazul unui răspuns afirmativ, dacă această împrejurare este de natură să repună în discuție caracterul selectiv al garanției menționate.
            60. În al doilea rând și presupunând că instanța de trimitere califică garanția de stat ca fiind un „ajutor de stat” în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, pentru a‑i permite acesteia să aprecieze legalitatea, trebuie să se stabilească dacă ajutorul era supus procedurii de notificare prevăzute la articolul 108 alineatul (3) TFUE. În acest scop, este necesar să se stabilească dacă garanția respectivă constituie un ajutor existent sau un ajutor nou.
            61. Din articolul 1 litera (b) punctul (i) din Regulamentul nr. 659/1999 reiese că constituie un ajutor existent, fără a aduce atingere anexei IV punctul 3 din Actul de aderare, orice ajutor care a existat înainte de intrarea în vigoare a Tratatului FUE în aceste state membre, respectiv schemele de ajutor și ajutoarele individuale puse în aplicare anterior și care se aplică și ulterior intrării în vigoare a tratatului.
            62. Punctul 3 din anexa IV la Actul de aderare prevede că toate măsurile încă aplicabile după data aderării care constituie ajutoare de stat și care nu îndeplinesc niciuna dintre cele trei condiții enumerate la punctul 3 alineatul (1) din anexa menționată sunt considerate ajutoare noi la data aderării.
            63. În speță, trebuie să se sublinieze că Decretul din 2001, în temeiul căruia a fost acordată garanția de stat, a intrat în vigoare după 10 decembrie 1994, că acesta nu este menționat în lista cu ajutoarele enumerate în apendicele la anexa IV la Actul de aderare și că nu a fost notificat Comisiei în cadrul procedurii numite „de tranziție” prevăzute la punctul 3 alineatul (1) litera (c) din anexa IV la acest act.
            64. În consecință, garanția de stat nu îndeplinește cele trei condiții enumerate la punctul 3 alineatul (1) din anexa IV la Actul de aderare și trebuie, prin urmare, dacă este cazul, să fie considerată un ajutor nou.
            65. Conform articolului 108 alineatul (3) TFUE, ajutoarele noi trebuie să fie notificate în prealabil Comisiei și nu pot fi puse în aplicare înainte ca procedura să conducă la o decizie finală.
            66. Potrivit jurisprudenței constante a Curții, o măsură de ajutor pusă în executare cu încălcarea obligațiilor rezultate din articolul 108 alineatul (3) TFUE este ilegală (Hotărârea Distribution Casino France și alții, C‑266/04-C‑270/04, C‑276/04 și C‑321/04-C‑325/04, EU:C:2005:657, punctul 30 și jurisprudența citată).
            67. Or, în ceea ce privește cauza principală, rezultă că Ungaria nu a notificat Comisiei garanția de stat.
            68. Din considerațiile care precedă rezultă că, presupunând că instanța de trimitere califică garanția de stat ca fiind un „ajutor de stat” în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, o asemenea garanție trebuie să fie considerată un ajutor nou și este, pentru acest motiv, supusă obligației de a fi notificată în prealabil Comisiei, în conformitate cu articolul 108 alineatul (3) TFUE. Revine instanței de trimitere sarcina să verifice dacă statul membru în cauză s‑a conformat acestei obligații și, în caz contrar, să declare această garanție ca fiind ilegală.
            69. În ceea ce privește, în al treilea rând, consecințele care rezultă dintr‑o asemenea nelegalitate și îndeosebi în ceea ce privește beneficiarii ajutorului ilegal, trebuie amintit, mai întâi, că Curtea a statuat în mod repetat că revine instanțelor naționale sarcina să aibă în vedere, conform dreptului lor național, consecințele care rezultă din încălcarea articolului 108 alineatul (3) TFUE, referitor atât la validitatea actelor de punere în aplicare a măsurilor de ajutor, cât și la recuperarea ajutoarelor financiare acordate fără a ține seama de această dispoziție (a se vedea în acest sens Hotărârea van Calster și alții, C‑261/01 și C‑262/01, EU:C:2003:571, punctul 64, Hotărârea Xunta de Galicia, C‑71/04, EU:C:2005:493, punctul 49, precum și Hotărârea CELF și ministre de la Culture et de la Communication, C‑199/06, EU:C:2008:79, punctul 41).
            70. Consecința logică a constatării nelegalității unui ajutor este desființarea sa prin recuperare, în vederea restabilirii situației existente anterior (a se vedea printre altele Hotărârea Italia și SIM 2 Multimedia/Comisia, C‑328/99 și C‑399/00, EU:C:2003:252, punctul 66, precum și Hotărârea Mediaset/Comisia, C‑403/10 P, EU:C:2011:533, punctul 122).
            71. Astfel, principalul obiectiv urmărit prin recuperarea unui ajutor de stat plătit în mod nelegal este de a elimina denaturarea concurenței cauzată de avantajul concurențial generat de un asemenea ajutor (a se vedea în acest sens Hotărârea Germania/Comisia, C‑277/00, EU:C:2004:238, punctul 76, și Hotărârea Comisia/MTU Friedrichshafen, C‑520/07 P, EU:C:2009:557, punctul 57). Așadar, prin rambursarea ajutorului, beneficiarul pierde avantajul de care dispunea pe piață în raport cu concurenții săi, iar situația anterioară plății ajutorului este restabilită (Hotărârea Comisia/Italia, C‑350/93, EU:C:1995:96, punctul 22).
            72. Dispunerea rambursării ajutorului ar putea fi, dacă este cazul, inadecvată numai în împrejurări excepționale (a se vedea Hotărârea Residex Capital IV, EU:C:2011:814, punctul 35 și jurisprudența citată).
            73. În cauza principală, nu reiese din dosarul prezentat Curții că existența unor asemenea împrejurări excepționale a fost invocată în fața instanței de trimitere. În consecință, instanța națională este obligată, în principiu, să dispună rambursarea ajutorului în discuție în această cauză, în conformitate cu dreptul său național.
            74. În continuare, trebuie amintit că numai Comisia are competența să aprecieze compatibilitatea unui ajutor cu piața internă, efectuând această examinare chiar și în cazurile în care statul membru încalcă interdicția, prevăzută la articolul 108 alineatul (3) ultima teză TFUE, de punere în aplicare a măsurilor de ajutor. Astfel, într‑o asemenea situație, instanțele naționale nu fac decât să apere, până la decizia finală a Comisiei, drepturile justițiabililor în raport cu o încălcare eventuală de către autoritățile de stat a acestei interdicții (a se vedea în acest sens Hotărârea CELF și ministre de la Culture et de la Communication, EU:C:2008:79, punctul 38 și jurisprudența citată).
            75. Prin urmare, revine Comisiei sarcina să examineze compatibilitatea garanției de stat cu piața internă în scopul de a aprecia în special dacă ajutorul respectiv poate să beneficieze de excepția privind ajutoarele cu caracter social prevăzută la articolul 107 alineatul (2) litera (a) TFUE.
            76. Cu toate acestea, chiar presupunând că Comisia declară, într‑o decizie finală care urmează să fie adoptată, că garanția de stat este compatibilă cu piața internă, instanța națională rămâne obligată să dispună rambursarea acestui ajutor de stat, în conformitate cu dreptul său național. Astfel, cu riscul de a aduce atingere efectului direct al articolului 108 alineatul (3) ultima teză TFUE și de a nu ține seama de interesele justițiabililor, care trebuie protejate de instanțele naționale, decizia finală a Comisiei nu are drept consecință să facă conforme cu legea, a posteriori , actele de executare care erau nevalide pentru motivul că fuseseră adoptate cu încălcarea interdicției prevăzute la acest articol. Orice altă interpretare ar avea ca efect să favorizeze nerespectarea de către statul membru respectiv a alineatului (3) ultima teză al articolului menționat și ar priva acest alineat de efectul său util (a se vedea în acest sens Hotărârea Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires și Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, C‑354/90, EU:C:1991:440, punctul 16, precum și Hotărârea SFEI și alții C‑39/94, EU:C:1996:285, punctele 67-69).
            77. În sfârșit și în ceea ce privește în special beneficiarii garanției de stat, trebuie subliniat că, având în vedere caracterul imperativ al controlului ajutoarelor de stat efectuat de Comisie în temeiul articolului 108 TFUE, întreprinderile care beneficiază de un ajutor nu pot să aibă, în principiu, încredere legitimă în legalitatea ajutorului decât dacă acesta a fost acordat cu respectarea procedurii prevăzute la acest articol și, pe de altă parte, un operator economic diligent trebuie, în mod normal, să fie în măsură să se asigure că această procedură a fost respectată. În special, atunci când un ajutor este pus în aplicare fără notificarea prealabilă a Comisiei, astfel încât este ilegal potrivit articolului 108 alineatul (3) TFUE, beneficiarul ajutorului nu poate avea, în acel moment, o încredere legitimă în legalitatea acordării acestuia (Hotărârea Unicredito Italiano, EU:C:2005:774, punctul 104 și jurisprudența citată).
            78. Din considerațiile care precedă rezultă că beneficiarii unei garanții de stat precum cea în discuție în litigiul principal, acordată cu încălcarea articolului 108 alineatul (3) TFUE și care este, prin urmare, ilegală, nu dispun de căi de atac în conformitate cu dreptul Uniunii.
            79. Având în vedere ansamblul acestor considerații, trebuie să se răspundă la întrebările adresate de instanța de trimitere în sensul că:
            – garanția de stat acordată în mod exclusiv instituțiilor de credit constituie, a priori , un „ajutor de stat”, în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE. Cu toate acestea, revine instanței de trimitere sarcina să aprecieze în special caracterul selectiv al unei asemenea garanții, stabilind, printre altele, dacă, în urma modificării Decretului din 2001 presupusă a fi intervenit în cursul anului 2008, această garanție poate fi acordată altor operatori economici decât doar instituțiilor de credit și, în cazul unui răspuns afirmativ, dacă această împrejurare este de natură să repună în discuție caracterul selectiv al garanției menționate;
            – presupunând că instanța de trimitere califică garanția de stat în discuție în cauza principală ca fiind un „ajutor de stat” în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, o asemenea garanție trebuie să fie considerată un ajutor nou și este, în acest temei, supusă obligației de notificare prealabilă a Comisiei Europene, în conformitate cu articolul 108 alineatul (3) TFUE. Revine instanței de trimitere sarcina să verifice dacă statul membru în cauză s‑a conformat acestei obligații și, în caz contrar, să declare această garanție ca fiind ilegală;
            – beneficiarii unei garanții de stat precum cea în discuție în litigiul principal, acordată cu încălcarea articolului 108 alineatul (3) TFUE și care este, prin urmare, ilegală, nu dispun de căi de atac în conformitate cu dreptul Uniunii.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            80. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:
            Garanția furnizată de statul maghiar în temeiul articolului 25 alineatele (1) și (2) din Decretul guvernamental nr. 12/2001 din 31 ianuarie 2001 privind ajutoarele destinate să favorizeze accesul la locuințe, acordată în mod exclusiv instituțiilor de credit, constituie, a priori , un „ajutor de stat”, în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE. Cu toate acestea, revine instanței de trimitere sarcina să aprecieze în special caracterul selectiv al unei asemenea garanții, stabilind, printre altele, dacă, în urma modificării acestui decret presupusă a fi intervenit în cursul anului 2008, această garanție poate fi acordată altor operatori economici decât doar instituțiilor de credit și, în cazul unui răspuns afirmativ, dacă această împrejurare este de natură să repună în discuție caracterul selectiv al garanției menționate.
            Presupunând că instanța de trimitere califică garanția de stat în discuție în cauza principală ca fiind un „ajutor de stat” în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, o asemenea garanție trebuie să fie considerată un ajutor nou și este, în acest temei, supusă obligației de notificare prealabilă a Comisiei Europene, în conformitate cu articolul 108 alineatul (3) TFUE. Revine instanței de trimitere sarcina să verifice dacă statul membru în cauză s‑a conformat acestei obligații și, în caz contrar, să declare această garanție ca fiind ilegală.
            Beneficiarii unei garanții de stat precum cea în discuție în litigiul principal, acordată cu încălcarea articolului 108 alineatul (3) TFUE și care este, prin urmare, ilegală, nu dispun de căi de atac în conformitate cu dreptul Uniunii.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera întâi extinsă) din data de 28 ianuarie 1999. # Bretagne Angleterre Irlanda (BAI) împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Acțiune în despăgubiri - Ajutor de stat. # Cauza T-230/95.


Hotărârea Tribunalului (camera a treia) din 25 noiembrie 2014. # Verband der Kölnisch-Wasser Hersteller eV împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Cauza T-556/13.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 7 iulie 2004. # Société des mines de Sacilor - Lormines SA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Acțiune în constatarea abținerii de a acționa - Acțiune în anulare - Admisibilitate. # Cauze conexate T-107/01 și T-175/01.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 16 decembrie 2008. # Miguel Torres, SA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale MANSO DE VELASCO - Marca națională verbală anterioară VELASCO - Motiv relativ de refuz - Risc de confuzie - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94. # Cauza T-259/06.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 16 decembrie 2008 – Torres/OAPI – Navisa Industrial Vinícola Española (MANSO DE
            VELASCO)
      (Cauza T‑259/06)
      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale MANSO DE VELASCO – Marca națională verbală anterioară VELASCO – Motiv relativ de refuz – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94”
      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau
         similare – Risc de confuzie cu marca anterioară [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele
         27 și 73)

      Obiectul

               Acțiune formulatã împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 29 iunie 2006 (cauza R 865/2005-1) privind o procedurã
                  de opoziție între Navisa Industrial Vinícola Española, SA și Miguel Torres, SA

            Date privind cauza

               Solicitantul mărcii comunitare:

               Miguel Torres, SA

               Marca comunitară vizată:

               Marca verbală MANSO DE VELASCO pentru produse din clasa 33 – cererea nr. 2261527

               Titularul mărcii sau al semnului invocat în sprijinul opoziției:

               Navisa Industrial Vinícola Española, SA

               Marca sau semnul invocat în sprijinul opoziției:

               Marca verbală spaniolă VELASCO pentru produse din clasa 33

               Decizia diviziei de opoziție:

               Admite opoziția și respinge cererea de înregistrare

               Decizia camerei de recurs:

               Respinge recursul

      Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Miguel Torres, SA la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 6 noiembrie 2003.#Regatul Țărilor de Jos împotriva Comisiei Comunităților Europene.#Cauza C-293/00.


Hotărârea Curții din data de 3 aprilie 1968. # Firma Molkerei-Zentrale Westfalen/Lippe GmbH împotriva Hauptzollamt Paderborn. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesfinanzhof - Germania. # Cauza 28-67.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 11 ianuarie 2001. # Hans Gevaert împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Recurs - Funcționari. # Cauza C-389/98 P.


title: Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 21 ianuarie 2016.#„Eturas" UAB și alții împotriva Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba.#Cerere de decizie preliminară formulată de Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas.#Trimitere preliminară – Concurență – Înțelegeri – Practică concertată – Agenții de turism care participă la un sistem comun informatizat de oferte de călătorie – Limitare automată a cotei de reducere la achiziționarea online a călătoriilor – Mesaj al administratorului de sistem referitor la limitarea menționată – Acord tacit care poate fi calificat drept practică concertată – Elemente constitutive ale unui acord și ale unei practici concertate – Aprecierea probelor și nivelul probatoriu necesar – Autonomie procedurală a statelor membre – Principiul efectivității – Prezumția de nevinovăție.#Cauza C-74/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a cincea)
      21 ianuarie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Concurență — Înțelegeri — Practică concertată — Agenții de turism care participă la un sistem comun informatizat de oferte de călătorie — Limitare automată a cotei de reducere la achiziționarea online a călătoriilor — Mesaj al administratorului de sistem referitor la limitarea menționată — Acord tacit care poate fi calificat drept practică concertată — Elemente constitutive ale unui acord și ale unei practici concertate — Aprecierea probelor și nivelul probatoriu necesar — Autonomie procedurală a statelor membre — Principiul efectivității — Prezumția de nevinovăție”
      În cauza C‑74/14,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Curtea Administrativă Supremă a Lituaniei), prin decizia din 17 ianuarie 2014, primită de Curte la 10 februarie 2014, în procedura

         „Eturas” UAB,

         „AAA Wrislit” UAB,

         „Baltic Clipper” UAB,

         „Baltic Tours Vilnius” UAB,

         „Daigera” UAB,

         „Ferona” UAB,

         „Freshtravel” UAB,

         „Guliverio kelionės” UAB,

         „Kelionių akademija” UAB,

         „Kelionių gurmanai” UAB,

         „Kelionių laikas” UAB,

         „Litamicus” UAB,

         „Megaturas” UAB,

         „Neoturas” UAB,

         „TopTravel” UAB,

         „Travelonline Baltics” UAB,

         „Vestekspress” UAB,

         „Visveta” UAB,

         „Zigzag Travel” UAB,

         „ZIP Travel” UAB

      împotriva

         Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba,

      cu participarea:

         „Aviaeuropa” UAB,

         „Grand Voyage” UAB,

         „Kalnų upė” UAB,

         „Keliautojų klubas” UAB,

         „Smaragdas travel” UAB,

         „700LT” UAB,

         „Aljus ir Ko” UAB,

         „Gustus vitae” UAB,

         „Tropikai” UAB,

         „Vipauta” UAB,

         „Vistus” UAB,

      CURTEA (Camera a cincea),
      compusă din domnul T. von Danwitz, președintele Camerei a patra, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a cincea, și domnii D. Šváby, A. Rosas, E. Juhász (raportor) și C. Vajda, judecători,
      avocat general: domnul M. Szpunar,
      grefier: domnul M. Aleksejev, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 7 mai 2015,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru „AAA Wrislit” UAB, de L. Darulienė și de T. Blažys, advokatai;

               —

               pentru „Baltic Clipper” UAB, de J. Petrulionis, de L. Šlepaitė și de M. Juonys, advokatai;

               —

               pentru „Baltic Tours Vilnius” UAB și „Kelionių laikas” UAB, de P. Koverovas și de R. Moisejevas, advokatai;

               —

               pentru „Guliverio kelionės” UAB, de M. Juonys și de L. Šlepaitė, advokatai;

               —

               pentru „Kelionių akademija” UAB și „Travelonline Baltics” UAB, de L. Darulienė, advokatė;

               —

               pentru „Megaturas” UAB, de E. Kisielius, advokatas;

               —

               pentru „Vestekspress” UAB, de L. Darulienė, de R. Moisejevas și de P. Koverovas, advokatai;

               —

               pentru „Visveta” UAB, de T. Blažys, advokatas;

               —

               pentru Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba, de E. Pažėraitė și de S. Tolušytė, în calitate de agenți;

               —

               pentru „Keliautojų klubas” UAB, de E. Burgis și de I. Sodeikaitė, advokatai;

               —

               pentru guvernul lituanian, de D. Kriaučiūnas, de K. Dieninis și de J. Nasutavičienė, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul austriac, de C. Pesendorfer, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de A. Biolan, de V. Bottka și de A. Steiblytė, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 16 iulie 2015,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 101 TFUE.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între „Eturas” UAB (denumită în continuare „Eturas”), „AAA Wrislit” UAB, „Baltic Clipper” UAB, „Baltic Tours Vilnius” UAB, „Daigera” UAB, „Ferona” UAB, „Freshtravel” UAB, „Guliverio Kelionės” UAB, „Kelionių akademija” UAB, „Kelionių gurmanai” UAB, „Kelionių laikas” UAB, „Litamicus” UAB, „Megaturas” UAB, „Neoturas” UAB, „Top Travel” UAB, „Travelonline Baltics” UAB, „Vestekspress” UAB, „Visveta” UAB, „Zigzag Travel” UAB și „ZIP Travel” UAB, care sunt agenții de turism, pe de o parte, și Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba (Consiliul Concurenței din Republica Lituania, denumit în continuare „Consiliul Concurenței”), pe de altă parte, în legătură cu o decizie prin care acesta din urmă a obligat agențiile de turism menționate la plata unor amenzi pentru faptul că au convenit practici anticoncurențiale și au participat la acestea.

         Cadrul juridic

               3

               Considerentul (5) al Regulamentului (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele [101] și [102] din [Tratatul FUE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167) prevede:

               4

               Articolul 2 din acest regulament, intitulat „Sarcina probei”, prevede:
               „În orice procedură națională sau comunitară de aplicare a articolelor [101] și [102] din tratat, sarcina probei unei încălcări a articolului [101] alineatul (1) sau a articolului [102] din tratat revine părții sau autorității care invocă încălcarea. Întreprinderii sau asociației de întreprinderi care invocă beneficiul articolului [101] alineatul (3) din tratat îi revine sarcina de a dovedi că sunt îndeplinite condițiile din respectivul alineat.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               5

               Reiese din decizia de trimitere că Eturas este titulara unor drepturi exclusive asupra programului informatic E‑TURAS și administratorul acestuia.

               6

               Acest program informatic este un sistem comun de rezervare online a călătoriilor. El permite agențiilor de turism care au achiziționat prin contract o licență de exploatare de la Eturas să propună vânzarea de călătorii prin intermediul site‑ului lor internet potrivit unui mod de prezentare a rezervărilor uniform și stabilit de Eturas. Contractul de licență sus‑menționat nu cuprinde nicio clauză care ar permite administratorului respectivului program informatic să modifice prețurile stabilite de agențiile de turism care utilizează acest sistem pentru serviciile pe care le vând.

               7

               Fiecare agenție de turism are în programul informatic E‑TURAS un cont electronic personal la care se poate conecta prin utilizarea unei parole care i‑a fost atribuită la momentul semnării contractului de licență. În acest cont, agențiile de turism au acces la o poștă specifică sistemului de rezervare E‑TURAS, care funcționează ca o poștă electronică. Așadar, mesajele trimise prin această poștă se citesc ca e‑mailuri și, în consecință, pentru a fi citite, trebuie să fie deschise în prealabil de destinatarul lor.

               8

               În cursul anului 2010, Consiliul Concurenței a deschis o investigație pe baza informațiilor date de una dintre agențiile care utilizează sistemul de rezervare E‑TURAS și potrivit cărora agențiile de turism coordonau între ele reducerile pentru călătoriile vândute prin intermediul acestui sistem.

               9

               Această investigație a permis să se stabilească faptul că, la 25 august 2009, directorul Eturas a adresat mai multor agenții de turism, în orice caz cel puțin uneia dintre acestea, un e‑mail intitulat „Vot”, prin care se solicita destinatarului să se exprime cu privire la oportunitatea unei scăderi a cotei reducerii pe internet, pentru a o modifica de la 4 % la o tranșă cuprinsă între 1 % și 3 %.

               10

               La 27 august 2009, la ora 12.20, administratorul programului informatic E‑TURAS a transmis, prin intermediul poștei interne a acestui program informatic, în orice caz către cel puțin două dintre agențiile de turism în cauză, un mesaj intitulat „Mesaj privind scăderea reducerii pentru rezervările de călătorii pe internet, între 0 % și 3 %” (denumit în continuare „mesajul în discuție în litigiul principal”) și formulat astfel:

               11

               După data de 27 august 2009, site‑urile internet ale unui număr de opt agenții de turism cuprindeau mesaje publicitare referitoare la o reducere de 3 % pentru călătoriile oferite. Atunci când se proceda la o rezervare, se deschidea o fereastră și se menționa că respectiva călătorie aleasă făcea obiectul unei reduceri de 3 %.

               12

               Investigația întreprinsă de Consiliul Concurenței a permis să se stabilească faptul că modificările tehnice aduse programului informatic E‑TURAS în urma transmiterii mesajului în discuție în litigiul principal presupuneau că, deși agențiile de turism în cauză nu erau împiedicate să acorde clienților lor reduceri mai mari de 3 %, acordarea unor astfel de reduceri necesita însă din partea acestor agenții îndeplinirea unor formalități tehnice suplimentare.

               13

               În decizia sa din 7 iunie 2012, Consiliul Concurenței a considerat că 30 de agenții de turism, precum și Eturas au participat, între 27 august 2009 și sfârșitul lunii martie 2010, la o practică anticoncurențială privind reducerile acordate pentru rezervările efectuate prin intermediul programului informatic E‑TURAS.

               14

               Potrivit acestei decizii, practica anticoncurențială a început în ziua în care mesajul în discuție în litigiul principal, care privea scăderea cotei reducerilor, a apărut în sistemul de rezervare E‑TURAS, iar limitarea sistematică a acestei cote în cadrul exploatării sistemului respectiv a fost pusă în aplicare.

               15

               Consiliul Concurenței a considerat că agențiile de turism care utilizau sistemul de rezervare E‑TURAS în perioada în cauză și care nu au formulat obiecții răspundeau pentru o încălcare a normelor de concurență, din moment ce puteau în mod rezonabil să creadă că toți ceilalți utilizatori ai sistemului menționat ar limita, și ei, reducerile la maximum 3 %. A dedus din aceasta că respectivele agenții s‑au informat reciproc cu privire la cota reducerii pe care aveau intenția să o aplice în viitor și au exprimat astfel indirect, printr‑o achiesare implicită sau tacită, o voință comună în ceea ce privește comportamentul lor pe piața relevantă. Consiliul Concurenței a concluzionat că acest comportament al respectivelor agenții pe piața relevantă trebuia să fie analizat ca constituind o practică concertată și a apreciat că, deși Eturas nu opera pe piața relevantă, ea a avut un rol prin facilitarea acestei practici.

               16

               În consecință, Consiliul Concurenței a declarat Eturas și agențiile de turism în cauză vinovate în special de încălcarea articolului 101 alineatul (1) TFUE și le‑a aplicat amenzi. Agenția de turism care a informat Consiliul Concurenței despre existența acestei încălcări a beneficiat de imunitate la amenzi în temeiul unui program de clemență.

               17

               Reclamantele din litigiul principal au atacat decizia Consiliului Concurenței în fața Vilniaus apygardos administracinis teismas (Tribunalul Administrativ Regional din Vilnius). Prin hotărârea din 8 aprilie 2013, acest tribunal a admis în parte acțiunile și a redus cuantumul amenzilor aplicate.

               18

               Atât reclamantele din litigiul principal, cât și Consiliul Concurenței au formulat apel împotriva hotărârii respective în fața Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Curtea Administrativă Supremă a Lituaniei).

               19

               Reclamantele din litigiul principal susțin că nu au participat la o practică concertată în sensul articolului 101 alineatul (1) TFUE sau al dispozițiilor dreptului național corespunzătoare și că nu pot fi obligate să răspundă pentru actele unilaterale ale Eturas. Unele dintre reclamante afirmă că nu au primit sau că nu au citit mesajul în discuție în litigiul principal, întrucât exploatarea programului informatic E‑TURAS nu reprezenta decât o parte infimă a cifrei lor de afaceri și nu acordau atenție modificărilor aduse respectivului program informatic. Acestea arată că au continuat să utilizeze sistemul informatic chiar și după punerea în aplicare tehnică a plafonării reducerilor, având în vedere că nu exista un alt sistem informatic și că ar fi fost foarte scump să dezvolte altul ele însele. În sfârșit, afirmă că, în principiu, reducerile nu erau limitate, întrucât agențiile de turism în cauză aveau întotdeauna posibilitatea de a acorda clienților reduceri individuale de fidelitate suplimentare.

               20

               Consiliul Concurenței susține că sistemul de rezervare E‑TURAS oferea reclamantelor din litigiul principal mijlocul de a‑și coordona acțiunile și de a face să dispară orice necesitate de a organiza reuniuni. În acest scop, indică, pe de o parte, că condițiile de utilizare a acestui sistem permiteau reclamantelor respective, chiar fără contact direct, să ajungă la o „coordonare de voințe” în ceea ce privește o limitare a reducerilor și, pe de altă parte, că faptul de a nu se opune la limitarea reducerilor echivalează cu o achiesare tacită la aceasta. Consiliul Concurenței arată că sistemul menționat funcționa în condiții uniforme și era ușor de identificat pe site‑urile internet ale agențiilor de turism în discuție în litigiul principal, pe care erau publicate informații referitoare la reducerile acordate. Aceste agenții de turism nu s‑ar fi opus la limitarea reducerilor pusă astfel în aplicare și în acest mod și‑ar fi dat de înțeles reciproc că aplicau reduceri cu o cotă limitată, eliminând orice incertitudine cu privire la cotele de reducere. Potrivit Consiliului Concurenței, revenea reclamantelor din litigiul principal sarcina de a se comporta în mod avizat și responsabil și nu puteau să ignore mesaje referitoare la instrumentele utilizate în cadrul activității lor economice și să nu le acorde atenție acestora.

               21

               Instanța de trimitere ridică problema interpretării care trebuie dată articolului 101 alineatul (1) TFUE și în special a repartizării sarcinii probei în scopul aplicării acestei dispoziții. Astfel, aceasta are îndoieli cu privire la existența unor criterii suficiente de natură să determine în speță participarea agențiilor de turism în cauză la o practică concertată de natură orizontală.

               22

               Instanța de trimitere subliniază în acest scop că, în speță, principalul element de probă pentru a justifica o condamnare este constituit numai de o prezumție, în temeiul căreia agențiile de turism în cauză ar fi citit sau ar fi trebuit să citească mesajul în discuție în litigiul principal și ar fi trebuit să înțeleagă toate implicațiile cuprinse în decizia referitoare la limitarea cotelor reducerilor pentru călătoriile oferite. În acest sens, ea menționează că prezumția de nevinovăție se aplică în cadrul sancționării încălcărilor care intervin în dreptul concurenței și își exprimă îndoielile cu privire la posibilitatea de a sancționa agențiile de turism în discuție în litigiul principal numai în temeiul primei dintre aceste prezumții, cu atât mai mult cu cât unele dintre acestea au negat că au avut cunoștință de mesajul în discuție în litigiul principal, în timp ce altele au vândut prima lor călătorie numai după modificările tehnice intervenite sau nu au vândut deloc prin intermediul sistemului de rezervare E‑TURAS.

               23

               În același timp, instanța de trimitere admite că agențiile de turism care utilizează sistemul de rezervare E‑TURAS știau sau trebuiau în mod necesar să știe că și concurenții lor utilizau acest sistem, motiv pentru care este posibil să se considere că respectivele agenții trebuiau să facă dovadă atât de circumspecție, cât și de diligență și, prin urmare, nu puteau să se abțină să citească mesajele pe care le primeau. În acest sens, instanța de trimitere arată că o parte dintre agențiile sancționate de Consiliul Concurenței au recunoscut că au luat cunoștință de conținutul mesajului în discuție în litigiul principal.

               24

               Instanța de trimitere încearcă, așadar, să stabilească dacă, în împrejurările cauzei cu care este sesizată, simpla trimitere a unui mesaj referitor la o limitare a cotelor reducerilor ar putea să constituie o probă suficientă care să stabilească sau să permită să se prezume că operatorii economici care participau la sistemul de rezervare E‑TURAS aveau sau trebuiau în mod necesar să aibă cunoștință de o astfel de limitare, în condițiile în care mai mulți dintre aceștia susțin că nu au avut cunoștință de această limitare, unii dintre ei nu au modificat cota reducerii efectiv aplicate, iar alții nu au vândut nicio călătorie prin intermediul acestui sistem în perioada în cauză.

               25

               În aceste condiții, Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Curtea Administrativă Supremă a Lituaniei) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Într‑o situație în care operatori economici participă la un sistem informatic comun precum cel descris în speță și în care Consiliul Concurenței a făcut dovada că în sistemul menționat au fost introduse un mesaj de sistem referitor la aplicarea unei limitări a reducerilor și o restricție tehnică privind cota reducerilor, articolul 101 alineatul (1) TFUE ar trebui să fie interpretat în sensul că se poate prezuma că operatorii economici în cauză au avut cunoștință sau trebuie să fi avut cunoștință despre mesajul introdus în sistemul informatic și că, întrucât nu s‑au opus aplicării unei astfel de limitări privind reducerile, aceștia au acceptat‑o în mod tacit, iar pentru acest motiv poate fi angajată răspunderea lor pentru participarea la o practică concertată în sensul articolului 101 alineatul (1) TFUE?

                        2)

                        În cazul în care răspunsul la prima întrebare este negativ, ce factori ar trebui luați în considerare pentru a stabili dacă operatorii economici care participă la un sistem informatic comun, în împrejurări precum cele din litigiul principal, participă la o practică concertată în sensul articolului 101 alineatul (1) TFUE?”

         Cu privire la întrebările preliminare

               26

               Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă articolul 101 alineatul (1) TFUE trebuie interpretat în sensul că, atunci când administratorul unui sistem informatic destinat să permită unor agenții de turism să vândă călătorii pe site‑ul lor internet potrivit unui mod de rezervare uniform transmite acestor operatori economici, prin intermediul unei poște electronice personale, un mesaj prin care îi avertizează că reducerile aferente produselor vândute prin intermediul acestui sistem vor fi pe viitor plafonate și că, în urma difuzării acestui mesaj, sistemul în cauză suferă modificările tehnice necesare pentru a pune în aplicare această măsură, se poate prezuma că respectivii operatori au luat cunoștință sau ar fi trebuit în mod necesar să ia cunoștință de respectivul mesaj și, în lipsa oricărei opoziții din partea lor la o astfel de practică, că au participat la o practică concertată în sensul dispoziției menționate.

               27

               Cu titlu introductiv, trebuie amintită jurisprudența Curții potrivit căreia orice operator economic trebuie să stabilească în mod autonom politica pe care intenționează să o urmeze pe piața comună. Așadar, o asemenea cerință privind autonomia se opune în mod riguros oricărui contact direct sau indirect între asemenea operatori, de natură fie să influențeze comportamentul pe piață al unui concurent actual sau potențial, fie să dezvăluie unui astfel de concurent comportamentul pe care întreprinderea însăși este decisă sau preconizează să îl adopte pe piață, atunci când contactele au drept obiect sau drept efect realizarea unor condiții de concurență care nu ar corespunde condițiilor normale de pe piața relevantă (a se vedea în acest sens Hotărârea T‑Mobile Netherlands și alții, C‑8/08, EU:C:2009:343, punctele 32 și 33, precum și jurisprudența citată).

               28

               Curtea a mai statuat deja că modurile pasive de participare la încălcare, precum prezența unei întreprinderi la reuniuni în cursul cărora au fost încheiate acorduri având un obiect anticoncurențial, fără să se fi opus în mod vădit, reflectă o complicitate care este de natură să angajeze răspunderea sa potrivit articolului 101 TFUE, având în vedere că aprobarea tacită a unei inițiative nelegale, fără a se distanța în mod public de conținutul acesteia sau fără a o denunța entităților administrative, are drept efect să încurajeze continuarea încălcării și să compromită descoperirea sa (a se vedea în acest sens Hotărârea AC‑Treuhand/Comisia, C‑194/14 P, EU:C:2015:717, punctul 31 și jurisprudența citată).

               29

               În primul rând, în măsura în care instanța de trimitere ridică problema dacă transmiterea unui mesaj precum cel în discuție în litigiul principal poate constitui o probă suficientă pentru a stabili că operatorii care au participat la sistem aveau sau trebuiau în mod necesar să aibă cunoștință de conținutul său, trebuie amintit că, potrivit articolului 2 din Regulamentul nr. 1/2003, în orice procedură națională de aplicare a articolului 101 TFUE, sarcina probei unei încălcări a articolului 101 alineatul (1) TFUE revine părții sau autorității care invocă încălcarea.

               30

               Deși articolul 2 din Regulamentul nr. 1/2003 guvernează expres atribuirea sarcinii probei, el nu conține dispoziții referitoare la aspectele procedurale mai specifice. Astfel, regulamentul menționat nu cuprinde o dispoziție privind principiile care guvernează aprecierea probelor și nivelul probatoriu necesar în cadrul unei proceduri naționale de aplicare a articolului 101 TFUE.

               31

               Această concluzie este coroborată de considerentul (5) al Regulamentului nr. 1/2003, în care se arată în mod expres că acest regulament nu afectează normele naționale privind nivelul probatoriu necesar.

               32

               Or, potrivit unei jurisprudențe constante, în lipsa unor norme ale Uniunii în materie, revine ordinii juridice interne din fiecare stat membru atribuția de a le stabili, în temeiul principiului autonomiei procedurale, cu condiția însă ca acestea să nu fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor situații similare supuse dreptului intern (principiul echivalenței) și să nu facă imposibilă în practică sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de dreptul Uniunii (principiul efectivității) (a se vedea în acest sens Hotărârea VEBIC, C‑439/08, EU:C:2010:739, punctul 63, precum și Hotărârea Nike European Operations Netherlands, C‑310/14, EU:C:2015:690, punctul 28 și jurisprudența citată).

               33

               Desigur, Curtea s‑a pronunțat în sensul că prezumția de cauzalitate dintre o concertare și comportamentul pe piață al întreprinderilor care participă la aceasta, potrivit căreia întreprinderile respective, atunci când rămân active pe această piață, țin seama de schimbul de informații cu concurenții lor pentru a‑și stabili comportamentul pe această piață, decurge din articolul 101 alineatul (1) TFUE și, în consecință, face parte integrantă din dreptul Uniunii, pe care instanța națională este obligată să îl aplice (a se vedea în acest sens Hotărârea T‑Mobile Netherlands și alții, C‑8/08, EU:C:2009:343, punctele 51-53).

               34

               Spre deosebire însă de această prezumție, răspunsul la întrebarea dacă simpla transmitere a unui mesaj precum cel în discuție în litigiul principal poate, în raport cu ansamblul circumstanțelor prezentate instanței de trimitere, să constituie o probă suficientă pentru a stabili că destinatarii acestuia aveau sau trebuiau în mod necesar să aibă cunoștință de conținutul său nu rezultă din noțiunea „practică concertată” și nu este intrinsec legată de aceasta. Prin urmare, trebuie să se considere că o asemenea întrebare privește aprecierea probelor și nivelul probatoriu necesar, astfel încât ține, în temeiul principiului autonomiei procedurale și sub rezerva principiilor echivalenței și efectivității, de dreptul național.

               35

               Principiul efectivității impune, cu toate acestea, ca normele naționale care reglementează aprecierea probelor și nivelul probatoriu necesar să nu facă imposibilă sau excesiv de dificilă punerea în aplicare a normelor de concurență ale Uniunii și în special să nu aducă atingere aplicării efective a articolelor 101 TFUE și 102 TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea Pfleiderer, C‑360/09, EU:C:2011:389, punctul 24).

               36

               În această privință, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței Curții, existența unei practici concertate sau a unui acord anticoncurențial trebuie, în majoritatea cazurilor, să fie dedusă din anumite coincidențe și indicii care, privite în ansamblu, pot constitui, în absența unei alte explicații coerente, dovada unei încălcări a normelor de concurență (a se vedea în acest sens Hotărârea Total Marketing Services/Comisia, C‑634/13 P, EU:C:2015:614, punctul 26 și jurisprudența citată).

               37

               În consecință, principiul efectivității impune ca dovada unei încălcări a dreptului concurenței al Uniunii să poată fi adusă nu numai prin probe directe, ci și prin intermediul unor indicii, cu condiția ca acestea să fie obiective și concordante.

               38

               În măsura în care instanța de trimitere are îndoieli cu privire la posibilitatea de a constata că agențiile de turism aveau sau trebuiau în mod necesar să aibă cunoștință de mesajul în discuție în litigiul principal în raport cu prezumția de nevinovăție, trebuie amintit că aceasta constituie un principiu general al dreptului Uniunii, care este în prezent prevăzut la articolul 48 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (a se vedea în acest sens Hotărârea E.ON Energie/Comisia, C‑89/11 P, EU:C:2012:738, punctul 72), pe care statele membre sunt obligate să îl respecte atunci când aplică dreptul concurenței al Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea VEBIC, C‑439/08, EU:C:2010:739, punctul 63, și Hotărârea N., C‑604/12, EU:C:2014:302, punctul 41).

               39

               Prezumția de nevinovăție se opune ca instanța de trimitere să deducă din simpla transmitere a mesajului în discuție în litigiul principal că agențiile de turism în cauză trebuiau în mod necesar să aibă cunoștință de conținutul acestuia.

               40

               Cu toate acestea, prezumția de nevinovăție nu se opune ca instanța de trimitere să considere că transmiterea mesajului în discuție în litigiul principal poate, în lumina altor indicii obiective și concordante, să stea la baza presupunerii că agențiile de turism în discuție în litigiul principal aveau cunoștință de conținutul mesajului începând de la data transmiterii sale, cu condiția ca respectivele agenții să păstreze posibilitatea de a o refuta.

               41

               În ceea ce privește această refutare, instanța de trimitere nu poate impune demersuri excesive sau nerealiste. Agențiile de turism în discuție în litigiile principale trebuie să aibă posibilitatea de a refuta prezumția că aveau cunoștință de conținutul mesajului în discuție în litigiul principal de la data transmiterii acestui mesaj demonstrând, de exemplu, că nu au primit mesajul respectiv sau că nu au consultat rubrica în discuție ori nu au consultat‑o decât după ce s‑a scurs un anumit timp de la această transmitere.

               42

               În al doilea rând, în ceea ce privește participarea agențiilor de turism în cauză la o practică concertată în sensul articolului 101 alineatul (1) TFUE, trebuie amintit, pe de o parte, că, în temeiul acestei dispoziții, noțiunea „practică concertată” implică, pe lângă concertarea dintre întreprinderile în cauză, un comportament pe piață care dă curs acestei concertări și o legătură de cauzalitate între aceste două elemente (Hotărârea Dole Food și Dole Fresh Fruit Europe/Comisia, C‑286/13 P, EU:C:2015:184, punctul 126, precum și jurisprudența citată).

               43

               Pe de altă parte, trebuie să se arate că, așa cum se prezintă potrivit constatărilor instanței de trimitere, cauza principală se caracterizează prin faptul că administratorul sistemului informatic în cauză a transmis agențiilor de turism care participă la acest sistem un mesaj care viza o acțiune anticoncurențială comună, care putea fi consultat numai în rubrica „mesaj de informare” din sistemul informatic în cauză și la care acestea s‑au abținut să răspundă în mod explicit. În urma transmiterii mesajului, a fost instituită o restricție tehnică ce a limitat la 3 % reducerile care puteau fi aplicate rezervărilor în acest sistem. Deși restricția nu împiedica agențiile de turism în cauză să acorde clienților lor reduceri mai mari de 3 %, ea implica totuși îndeplinirea unor formalități tehnice suplimentare pentru a proceda astfel.

               44

               Asemenea împrejurări sunt de natură să demonstreze o concertare între agențiile de turism care aveau cunoștință de conținutul mesajului în discuție în litigiul principal, putându‑se considera că au achiesat în mod tacit la o practică anticoncurențială comună, întrucât celelalte două elemente constitutive ale unei practici concertate, amintite la punctul 42 din prezenta hotărâre, sunt de asemenea întrunite. În funcție de aprecierea probelor de către instanța de trimitere, se poate prezuma că o agenție de turism a participat la această concertare din momentul în care a avut cunoștință de conținutul respectiv.

               45

               În schimb, dacă cunoașterea de către o agenție de turism a respectivului mesaj nu poate fi stabilită, participarea sa la o concertare nu poate fi dedusă numai din existența restricției tehnice instituite în sistemul în discuție în litigiul principal, fără să se stabilească în temeiul altor indicii obiective și concordante că a achiesat în mod tacit la o acțiune anticoncurențială.

               46

               În al treilea rând, trebuie să se constate că o agenție de turism poate refuta prezumția participării sale la o practică concertată demonstrând că s‑a distanțat public de această practică sau că a denunțat‑o entităților administrative. În plus, potrivit jurisprudenței Curții, într‑un caz precum cel în discuție în litigiul principal, în care nu este vorba despre o reuniune coluzivă, distanțarea publică sau denunțarea către entitățile administrative nu sunt unicele mijloace pentru a refuta prezumția participării unei întreprinderi la o încălcare, ci pot fi prezentate și alte probe în acest scop (a se vedea în acest sens Hotărârea Total Marketing Services/Comisia, C‑634/13 P, EU:C:2015:614, punctele 23 și 24).

               47

               În ceea ce privește analiza aspectului dacă agențiile de turism în cauză s‑au distanțat public de concertarea în discuție în litigiul principal, trebuie să se constate că, în împrejurări speciale cum sunt cele în discuție în litigiul principal, nu se poate impune ca declarația agenției de turism care are intenția de a se distanța să fie făcută în raport cu toți concurenții care au fost destinatari ai mesajului în discuție în litigiul principal, întrucât o astfel de agenție nu este material în măsură să cunoască acești destinatari.

               48

               În această situație, instanța de trimitere poate accepta ca o obiecțiune clară și explicită adresată administratorului programului informatic E‑TURAS să fie de natură să răstoarne prezumția menționată.

               49

               În ceea ce privește posibilitatea de a refuta prezumția participării la o practică concertată prin alte probe decât cea a unei distanțări publice sau a unei denunțări către entitățile administrative, trebuie să se constate că, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, prezumția de cauzalitate dintre concertare și comportamentul pe piață al întreprinderilor care participă la aceasta, menționată la punctul 33 din prezenta hotărâre, ar putea fi refutată prin proba unei aplicări sistematice a unei reduceri care depășește plafonarea în cauză.

               50

               Având în vedere toate considerațiile precedente, este necesar să se răspundă la întrebările adresate astfel:

                        —

                        articolul 101 alineatul (1) TFUE trebuie interpretat în sensul că, atunci când administratorul unui sistem informatic destinat să permită unor agenții de turism să vândă călătorii pe site‑ul lor internet potrivit unui mod de rezervare uniform transmite acestor operatori economici, prin intermediul unei poște electronice personale, un mesaj prin care îi avertizează că reducerile aferente produselor vândute prin intermediul acestui sistem vor fi pe viitor plafonate și că, în urma difuzării acestui mesaj, sistemul în cauză suferă modificările tehnice necesare pentru a pune în aplicare această măsură, se poate prezuma că respectivii operatori economici, de la momentul în care au avut cunoștință de mesajul transmis de administratorul sistemului, au participat la o practică concertată în sensul dispoziției menționate dacă nu s‑au distanțat în mod public de această practică, nu au denunțat‑o entităților administrative sau nu au adus alte probe pentru a refuta această prezumție, precum proba unei aplicări sistematice a unei reduceri care depășește plafonarea în cauză;

                        —

                        revine instanței de trimitere sarcina de a examina, în temeiul normelor naționale care guvernează aprecierea probelor și nivelul probatoriu necesar, dacă, în raport cu ansamblul circumstanțelor care îi sunt prezentate, transmiterea unui mesaj precum cel în discuție în litigiul principal poate constitui o probă suficientă pentru a stabili că destinatarii săi aveau cunoștință de conținutul lui. Prezumția de nevinovăție se opune ca instanța de trimitere să considere că simpla transmitere a mesajului menționat poate constitui o probă suficientă pentru a stabili că destinatarii săi trebuiau în mod necesar să aibă cunoștință de conținutul acestuia.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               51

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:

                     Articolul 101 alineatul (1) TFUE trebuie interpretat în sensul că, atunci când administratorul unui sistem informatic destinat să permită unor agenții de turism să vândă călătorii pe site‑ul lor internet potrivit unui mod de rezervare uniform transmite acestor operatori economici, prin intermediul unei poște electronice personale, un mesaj prin care îi avertizează că reducerile aferente produselor vândute prin intermediul acestui sistem vor fi pe viitor plafonate și că, în urma difuzării acestui mesaj, sistemul în cauză suferă modificările tehnice necesare pentru a pune în aplicare această măsură, se poate prezuma că respectivii operatori economici, de la momentul în care au avut cunoștință de mesajul transmis de administratorul sistemului, au participat la o practică concertată în sensul dispoziției menționate dacă nu s‑au distanțat în mod public de această practică, nu au denunțat‑o entităților administrative sau nu au adus alte probe pentru a refuta această prezumție, precum proba unei aplicări sistematice a unei reduceri care depășește plafonarea în cauză.

                     Revine instanței de trimitere sarcina de a examina, în temeiul normelor naționale care guvernează aprecierea probelor și nivelul probatoriu necesar, dacă, în raport cu ansamblul circumstanțelor care îi sunt prezentate, transmiterea unui mesaj precum cel în discuție în litigiul principal poate constitui o probă suficientă pentru a stabili că destinatarii săi aveau cunoștință de conținutul lui. Prezumția de nevinovăție se opune ca instanța de trimitere să considere că simpla transmitere a mesajului menționat poate constitui o probă suficientă pentru a stabili că destinatarii săi trebuiau în mod necesar să aibă cunoștință de conținutul acestuia.

                     Semnături

            (
            *1
         )   Limba de procedură: lituaniana.