title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 30 mai 2013.#Dirk Frederik Asbeek Brusse și Katarina de Man Garabito împotriva Jahani BV.#Cerere de decizie preliminară formulată de Gerechtshof te Amsterdam.#Directiva 93/13/CEE – Clauzele abuzive care figurează în contractele încheiate cu consumatorii – Contract de închiriere a unei locuințe încheiat între un comerciant care închiriază spații locative și un locatar care acționează în scop privat – Examinare din oficiu de către instanța națională a caracterului abuziv al unei clauze contractuale – Clauză penală – Anularea clauzei.#Cauza C-488/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      30 mai 2013 (
            *1
         )
      „Directiva 93/13/CEE — Clauzele abuzive care figurează în contractele încheiate cu consumatorii — Contract de închiriere a unei locuințe încheiat între un comerciant care închiriază spații locative și un locatar care acționează în scop privat — Examinare din oficiu de către instanța națională a caracterului abuziv al unei clauze contractuale — Clauză penală — Anularea clauzei”
      În cauza C-488/11,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Gerechtshof te Amsterdam (Țările de Jos), prin decizia din 13 septembrie 2011, primită de Curte la 23 septembrie 2011, în procedura

         Dirk Frederik Asbeek Brusse,

         Katarina de Man Garabito

      împotriva

         Jahani BV,

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii M. Ilešič, E. Levits, M. Safjan și doamna M. Berger (raportor), judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru guvernul maghiar, de M. Fehér și de K. Szíjjártó, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de M. van Beek și de M. Owsiany-Hornung, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea Directivei 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (JO L 95, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 273, denumită în continuare, „directiva” ), în special a articolului 6 alineatul (1) din aceasta.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Asbeek Brusse și doamna de Man Garabito, pe de o parte, și Jahani BV (denumită în continuare „Jahani”), pe de altă parte, privind plata de către primele persoane menționate a unor chirii restante, a dobânzilor contractuale și a penalităților datorate în temeiul unui contract de închiriere a unei locuințe.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Al nouălea și al zecelea considerent ale directivei au următorul cuprins:
               „[…] persoanele care achiziționează bunuri și servicii ar trebui protejate împotriva abuzului de putere de către vânzător sau furnizor, mai ales împotriva contractelor de adeziune și împotriva excluderii abuzive a unor drepturi esențiale din contracte;
               […] se poate obține o protecție mai eficace a consumatorului prin adoptarea unor norme de drept uniforme în ceea ce privește clauzele abuzive; […] aceste norme ar trebui să se aplice tuturor contractelor încheiate între vânzători sau furnizori și consumatori; […] prin urmare, trebuie excluse din domeniul de aplicare al prezentei directive, inter alia, contractele de muncă, contractele privind drepturile de succesiune, contractele privind drepturi care intră sub incidența Codului familiei și contractele privind înființarea sau organizarea companiilor sau acordurile de parteneriat.”

               4

               Articolul 1 din directivă prevede:
               „(1)   Scopul prezentei directive este de apropiere a actelor cu putere de lege și actelor administrative ale statelor membre privind clauzele abuzive în contractele încheiate între un vânzător sau furnizor și un consumator.
               (2)   Dispozițiile prezentei directive nu se aplică clauzelor contractuale care reflectă acte cu putere de lege sau norme administrative obligatorii […]”

               5

               Articolul 2 din directivă definește noțiunile „consumator” și „vânzător sau furnizor” astfel:
               „În sensul prezentei directive:
               […]

                        (b)

                        «consumator» înseamnă orice persoană fizică ce, în cadrul contractelor reglementate de prezenta directivă, acționează în scopuri care se află în afara activității sale profesionale;

                        (c)

                        «vânzător sau furnizor» înseamnă orice persoană fizică sau juridică care, în cadrul contractelor reglementate de prezenta directivă, acționează în scopuri legate de activitatea sa profesională, publică sau privată.”

               6

               Articolul 3 din directivă definește clauza abuzivă în următorii termeni:
               „(1)   O clauză contractuală care nu s-a negociat individual se consideră ca fiind abuzivă în cazul în care, în contradicție cu cerința de bună-credință, provoacă un dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile părților care decurg din contract, în detrimentul consumatorului.
               […]
               (3)   Anexa conține o listă orientativă și neexhaustivă a clauzelor care pot fi considerate abuzive.”

               7

               În ceea ce privește efectele constatării caracterului abuziv al unei clauze, articolul 6 alineatul (1) din directivă prevede:
               „Statele membre stabilesc că clauzele abuzive utilizate într-un contract încheiat cu un consumator de către un vânzător sau un furnizor, în conformitate cu legislația internă, nu creează obligații pentru consumator, iar contractul continuă să angajeze părțile prin aceste clauze [a se citi «potrivit dispozițiilor sale»], în cazul în care poate continua să existe fără clauzele abuzive.”

               8

               Potrivit articolului 7 alineatul (1) din directivă, „[s]tatele membre se asigură că, în interesul consumatorilor și al concurenților, există mijloace adecvate și eficace pentru a preveni utilizarea în continuare a clauzelor abuzive în contractele încheiate cu consumatorii de către vânzători sau furnizori”.

               9

               Anexa la această directivă enumeră clauzele menționate la articolul 3 alineatul (3) din aceasta. Printre aceste clauze figurează:
               „1.   Clauzele care au ca obiect sau ca efect:
               […]

                        (e)

                        solicitarea de la orice consumator care nu și-a îndeplinit obligația să plătească o sumă disproporționat de mare drept compensație;

                  […]”

         Dreptul național

               10

               Directiva a fost pusă în aplicare în Țările de Jos prin dispozițiile privind condițiile generale ale contractelor, care figurează la articolele 6:231-6:247 din Codul civil (Burgerlijk Wetboek, denumit în continuare „BW”).

               11

               Articolul 6:233 primul paragraf litera (a) din BW prevede:
               „O clauză din condițiile generale poate fi anulată:

                        a)

                        dacă este deosebit de oneroasă pentru cealaltă parte, luând în considerare natura și conținutul contractului, modalitatea în care au fost încheiate condițiile contractuale, interesele reciproce manifeste ale părților, precum și celelalte circumstanțe ale speței.”

               12

               Potrivit articolului 3:40 din BW, un act care contravine bunelor moravuri, ordinii publice sau unei dispoziții legale imperative este lovit de nulitate. Cu toate acestea, în cazul încălcării unei dispoziții care vizează exclusiv protecția uneia dintre părțile unui act multilateral, este vorba numai despre posibilitatea de a anula actul, în măsura în care din conținutul dispoziției în cauză nu rezultă contrariul.

               13

               În ceea ce privește clauzele penale, articolul 6:94 alineatul 1 din BW prevede că instanțele au dreptul ca, la cererea debitorului, să reducă penalitățile stabilite dacă cerințele echității o impun cu evidență.

               14

               Pe de altă parte, reiese din dosarul de care dispune Curtea că, într-o procedură de apel, instanța sesizată nu se poate pronunța decât asupra criticilor invocate de părți în primele concluzii formulate în apel. Instanța de apel trebuie să aplice însă din oficiu dispozițiile de ordine publică pertinente, chiar dacă nu au fost invocate de părți.

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               15

               În cursul anului 2007, Jahani, societate care își desfășoară activitatea comercială în domeniul închirierii de spații locative, a închiriat domnului Asbeek Brusse și doamnei de Man Garabito, în scop privat, un spațiu cu destinație de locuință în localitatea Alkmaar (Țările de Jos).

               16

               Contratul de închiriere încheiat în acest scop s-a bazat pe condițiile generale stabilite de o asociație a comercianților din domeniul imobiliar, Raad voor Onroerende Zaken (Consiliul Bunurilor Imobiliare).

               17

               Aceste condiții generale cuprindeau, printre altele, o clauză penală redactată în următorii termeni:

                        „20.1

                        Locatarul este pus în întârziere prin simpla expirare a termenului stabilit.

                        20.2

                        În cazul în care nu plătește la termen suma de bani în integralitate, locatarul datorează o dobândă în valoare de 1 % pe lună din suma principală datorată, începând cu data scadenței și până la plata integrală a sumei principale datorate.

                  […]

                        20.6

                        Locatarul datorează locatorului penalități imediat exigibile în valoare de 25 de euro pentru fiecare zi calendaristică în cazul în care nu îndeplinește sau încalcă orice obligație care decurge din prezentul contract și din condițiile generale aferente, fără a se aduce atingere obligației sale de a executa obligația în cauză și fără a aduce atingere altor drepturi la despăgubire sau de altă natură ale locatorului […]”

               18

               Chiria prevăzută în contractul de închiriere, care se ridica inițial la 875 de euro pe lună, a fost majorată la 894,25 euro începând cu 1 iulie 2008, în aplicarea clauzei de indexare prevăzute în acest contract. Domnul Asbeek Brusse și doamna de Man Garabito nu au plătit suma corespunzătoare acestei majorări de chirie. Pentru luna februarie 2009, au plătit suma de 190 de euro, iar ulterior au încetat să mai plătească chiria.

               19

               În luna iulie 2009, Jahani i-a chemat în judecată pe locatari, solicitând în special rezilierea contractului de închiriere și obligarea pârâților la plata unei sume totale de 13897,09 euro, compusă din:

                        —

                        5365,50 euro cu titlu de chirie,

                        —

                        156,67 euro cu titlu de dobânzi contractuale scadente,

                        —

                        96,25 euro cu titlul de chirie, în urma indexării,

                        —

                        4525 de euro cu titlu de penalități pentru neplata chiriei,

                        —

                        3800 de euro cu titlu de penalități pentru neplata indexării chiriei și

                        —

                        658,67 euro cheltuieli extrajudiciare.

               20

               Prin hotărârea din 21 octombrie 2009, Rechtbank Alkmaar a admis cererile formulate de Jahani.

               21

               În fața instanței de trimitere, pe care au sesizat-o în apel, domnul Asbeek Brusse și doamna de Man Garabito solicită ca sumele acordate cu titlu de penalități să fie reduse, având în vedere disproporția existentă între aceste sume și prejudiciul suferit de locator.

               22

               În aceste condiții, Gerechtshof te Amsterdam a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Un comerciant care închiriază spații locative trebuie considerat vânzător [de bunuri] sau furnizor de servicii în sensul directivei? Contractul de închiriere încheiat între un comerciant care închiriază spații locative și un locatar care nu acționează în cadrul activității profesionale intră în domeniul de aplicare al directivei?

                        2)

                        Împrejurarea că articolul 6 din directivă trebuie considerat o normă echivalentă cu dispozițiile naționale care constituie norme de ordine publică în ordinea juridică națională înseamnă că, în cadrul unui litigiu între particulari, legislația națională de transpunere referitoare la clauzele abuzive este de ordine publică, astfel încât instanța națională, atât în procedura în primă instanță, cât și în apel, poate și trebuie să examineze din oficiu (și, prin urmare, și ultra petita) o clauză contractuală din perspectiva legislației naționale de transpunere și să constate nulitatea clauzei dacă ajunge la concluzia că aceasta are un caracter abuziv?

                        3)

                        Este compatibil cu efectul util al dreptului [Uniunii] faptul că instanța națională nu înlătură aplicarea unei clauze penale care constituie o clauză abuzivă în sensul directivei, ci reduce doar cuantumul penalităților în aplicarea legislației naționale, atunci când un particular a invocat posibilitatea instanței de a reduce penalitățile, nu însă și posibilitatea de anulare a clauzei?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               23

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă un contract de închiriere a unui spațiu cu destinație de locuință, încheiat între un locator care acționează în scopuri legate de o activitate profesională și un locatar care acționează în scop privat, intră în domeniul de aplicare al directivei.

               24

               Articolul 1 alineatul (1) din directivă definește scopul acesteia.

               25

               Există însă o anumită divergență între diferitele versiuni lingvistice ale acestei dispoziții. Astfel, versiunea în limba olandeză a articolului 1 alineatul (1) din directivă precizează că scopul acesteia este de apropiere a dispozițiilor naționale privind clauzele abuzive în contractele încheiate între un „vânzător” („verkoper”) și un consumator. Celelalte versiuni lingvistice ale dispoziției respective folosesc o expresie cu înțeles mai larg pentru a desemna cocontractantul consumatorului. Versiunea în limba franceză a articolului 1 alineatul (1) din directivă vizează contractele încheiate între un„professionnel” și un consumator. Această abordare mai extinsă se regăsește și în versiunile în limbile spaniolă („profesional”), daneză („erhvervsdrivende”), germană („Gewerbetreibender”), greacă („επαγγελματίας”), italiană („professionista”) și portugheză („profissional”). Versiunea în limba engleză utilizează termenii „seller or supplier”.

               26

               În conformitate cu o jurisprudență constantă, necesitatea unei aplicări și, prin urmare, a unei interpretări uniforme a unui act al Uniunii exclude posibilitatea ca acesta să fie privit în mod izolat în una dintre versiunile sale, impunând ca el să fie interpretat atât în funcție de voința reală a autorului, cât și în funcție de scopul urmărit de acesta din urmă, în special în lumina versiunilor întocmite în toate celelalte limbi oficiale (a se vedea în special Hotărârea din 3 iunie 2010, Internetportal und Marketing, C-569/08, Rep., p. I-4871, punctul 35, precum și Hotărârea din 9 iunie 2011, Eleftheri tileorasi și Giannikos, C-52/10, Rep., p. I-4973, punctul 23).

               27

               În această privință, trebuie arătat că termenul „verkoper”, utilizat în versiunea în limba olandeză, este definit la articolul 2 litera (c) din directivă, în aceeași modalitate ca și în celelalte versiuni lingvistice, în sensul că desemnează „orice persoană fizică sau juridică care […] acționează în scopuri legate de activitatea sa profesională, publică sau privată”.

               28

               Rezultă astfel că, dincolo de termenul folosit pentru a desemna cocontractantul consumatorului, intenția legiuitorului nu a fost aceea de a limita domeniul de aplicare al directivei numai la contractele încheiate între un vânzător și un consumator.

               29

               În plus, trebuie arătat că nicio dispoziție din cuprinsul directivei nu precizează căror tipuri de contracte li se aplică aceasta. Deși mai multe considerente ale directivei, cum ar fi al nouălea considerent, subliniază necesitatea de a proteja persoanele care achiziționează bunuri și servicii împotriva abuzului de putere din partea vânzătorului sau a furnizorului, al zecelea considerent al directivei are un conținut mai amplu, prevăzând că normele de drept uniforme în ceea ce privește clauzele abuzive trebuie să se aplice „tuturor contractelor” încheiate între vânzători sau furnizori și consumatori, astfel cum sunt definite la articolul 2 literele (b) și (c) din directivă.

               30

               Prin urmare, directiva definește contractele cărora li se aplică prin referire la calitatea contractanților, după cum aceștia acționează sau nu acționează în scopuri legate de activitatea lor profesională.

               31

               Acest criteriu corespunde ideii pe care se bazează sistemul de protecție pus în aplicare prin directivă, și anume aceea că un consumator se găsește într-o situație de inferioritate față de un vânzător sau furnizor în ceea ce privește atât puterea de negociere, cât și nivelul de informare, situație care îl conduce să adere la condițiile redactate în prealabil de vânzător sau furnizor, fără a putea exercita o influență asupra conținutului acestora (a se vedea în special Hotărârea din 14 iunie 2012, Banco Español de Crédito, C-618/10, punctul 39, și Hotărârea din 21 februarie 2013, Banif Plus Bank, C-472/11, punctul 19).

               32

               Această protecție este deosebit de importantă în cazul unui contract de închiriere de locuințe încheiat între un particular care acționează în scop privat, pe de o parte, și un comerciant specializat în domeniul imobiliar, pe de altă parte. Consecințele inegalității existente între părți sunt astfel agravate prin faptul că, din punct de vedere economic, un contract de această natură privește o nevoie esențială a consumatorului, și anume aceea de a-și procura o locuință, și are ca obiect sume de bani care reprezintă cel mai adesea pentru locatar unul dintre elementele cele mai importante din bugetul său, în timp ce, din punct de vedere juridic, este vorba despre un contract care se încadrează, ca regulă generală, într-o reglementare națională complexă, adesea puțin cunoscută de particulari.

               33

               Trebuie să se arate totuși că, în conformitate cu articolul 1 alineatul (2) din directivă, dispozițiile acesteia nu se aplică clauzelor contractuale care reflectă dispoziții legislative sau norme administrative obligatorii din dreptul național (a se vedea Hotărârea din 21 martie 2013, RWE Vertrieb, C-92/11, punctul 25). Revine instanței naționale obligația să verifice dacă acesta este cazul clauzelor care fac obiectul litigiului cu care este sesizată.

               34

               Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă, așadar, la prima întrebare că directiva trebuie interpretată în sensul că, sub rezerva clauzelor care reflectă dispoziții legislative sau norme administrative obligatorii prevăzute în dreptul național, aspect care trebuie verificat de către instanța națională, ea se aplică unui contract de închiriere a unui spațiu cu destinație de locuință, încheiat între un locator care acționează în scopuri legate de activitatea sa profesională și un locatar care acționează în scopuri care nu sunt legate de activitatea sa profesională.

         Cu privire la a doua întrebare

               35

               Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, din perspectiva jurisprudenței Curții referitoare la articolul 6 din directivă, această directivă trebuie interpretată în sensul că normele care asigură transpunerea sa în dreptul național trebuie tratate din punct de vedere procedural, în ordinea juridică națională, la fel ca normele de ordine publică, astfel încât instanța națională are obligația de a examina din oficiu caracterul eventual abuziv al unei clauze contractuale și, dacă este cazul, de a o anula.

               36

               Această întrebare cuprinde două aspecte: primul referitor la obligația instanței naționale de a invoca din oficiu caracterul abuziv al unei clauze contractuale, cel de al doilea referitor la consecințele pe care instanța națională trebuie să le deducă din constatarea unui astfel de caracter abuziv.

         Cu privire la obligația de a invoca din oficiu caracterul abuziv al unei clauze contractuale

               37

               Reiese din dosarul de care dispune Curtea că primul aspect al celei de a doua întrebări este legat de existența în dreptul național a unei norme care impune instanței naționale care se pronunță în apel să se limiteze, în principiu, la criticile prezentate de părți și să își întemeieze decizia pe acestea, dar care îi permite să aplice din oficiu dispozițiile de ordine publică.

               38

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că articolul 6 alineatul (1) din directivă, potrivit căruia clauzele abuzive nu creează obligații pentru consumator, constituie o dispoziție imperativă care urmărește să substituie echilibrul formal pe care îl instituie contractul între drepturile și obligațiile cocontractanților printr-un echilibru real, de natură să restabilească egalitatea dintre aceste părți (a se vedea în special Hotărârile citate anterior Banco Español de Crédito, punctul 40, și Banif Plus Bank, punctul 20).

               39

               Pentru a asigura protecția urmărită de directivă, Curtea a subliniat deja în mai multe rânduri că situația de inegalitate care există între consumator și vânzător sau furnizor nu poate fi compensată decât printr-o intervenție pozitivă, exterioară părților la contract (a se vedea în special Hotărârile citate anterior Banco Español de Crédito, punctul 41, și Banif Plus Bank, punctul 21, precum și jurisprudența citată).

               40

               În lumina acestor considerații, Curtea a hotărât că instanța națională este obligată, de îndată ce dispune de elementele de drept și de fapt necesare în acest sens, să aprecieze din oficiu caracterul abuziv al unei clauze contractuale care se încadrează în domeniul de aplicare al directivei și, prin aceasta, să suplinească dezechilibrul existent între consumator și vânzător sau furnizor (a se vedea în special Hotărârile citate anterior Banco Español de Crédito, punctul 42, și Banif Plus Bank, punctul 22).

               41

               În consecință, rolul atribuit instanței naționale de dreptul Uniunii în domeniul avut în vedere nu se limitează doar la simpla posibilitate de a se pronunța cu privire la caracterul eventual abuziv a unei clauze contractuale, ci implică și obligația de a examina din oficiu acest aspect de îndată ce dispune de elementele de drept și de fapt necesare în acest sens (a se vedea în special Hotărârile citate anterior Banco Español de Crédito, punctul 43, și Banif Plus Bank, punctul 23).

               42

               În ceea ce privește punerea în aplicare a acestor obligații de către instanța națională care se pronunță în apel, trebuie amintit că, în lipsa unei reglementări în dreptul Uniunii, modalitățile procedurilor de apel destinate să garanteze protecția drepturilor pe care justițiabilii le au în temeiul dreptului Uniunii țin de ordinea juridică internă a statelor membre în temeiul principiului autonomiei procedurale a acestora. Totuși, aceste modalități nu trebuie să fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor situații similare din dreptul intern (principiul echivalenței) și nici să fie reglementate astfel încât să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii (principiul efectivității) (a se vedea în acest sens Hotărârea citate anterior Banco Español de Crédito, punctul 46, și Banif Plus Bank, punctul 26).

               43

               În ceea ce privește principiul echivalenței, la care se referă implicit cea de a doua întrebare preliminară, trebuie subliniat că, astfel cum s-a amintit la punctul 38 din prezenta hotărâre, articolul 6 alineatul (1) din directivă constituie o dispoziție cu caracter imperativ. Trebuie să se arate în plus că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, această directivă, în ansamblul său, constituie o măsură indispensabilă pentru aducerea la îndeplinire a misiunilor încredințate Uniunii și, în particular, pentru creșterea nivelului și a calității vieții în ansamblul acesteia din urmă (a se vedea Hotărârea din 4 iunie 2009, Pannon GSM, C-243/08, Rec., p. I-4713, punctul 26, și Hotărârea Banco Español de Crédito, citată anterior, punctul 67).

               44

               Curtea a hotărât de altfel că, dată fiind natura și importanța interesului public pe care se întemeiază protecția pe care directiva o asigură consumatorilor, articolul 6 din aceasta trebuie considerat ca fiind o normă echivalentă cu normele naționale care ocupă, în cadrul ordinii juridice interne, rangul de norme de ordine publică (a se vedea Hotărârea din 6 octombrie 2009, Asturcom Telecomunicaciones, C-40/08, Rep., p. I-9579, punctul 52, și Ordonanța din 16 noiembrie 2010, Pohotovost’, C-76/10, Rep., p I-11557, punctul 50). Este necesar să se considere că această calificare se extinde la toate dispozițiile directivei care sunt indispensabile realizării obiectivului pe care îl urmărește articolul 6 menționat.

               45

               Rezultă că, atunci când instanța națională are competența, potrivit normelor de procedură interne, să examineze din oficiu validitatea unui act juridic în raport cu normele naționale de ordine publică, cum este cazul, potrivit indicațiilor furnizate în decizia de trimitere, în sistemul jurisdicțional olandez, al instanței care se pronunță în apel, aceasta trebuie de asemenea să își exercite respectiva competență pentru a aprecia din oficiu, în raport cu criteriile stabilite în directivă, caracterul eventual abuziv al unei clauze contractuale care intră în domeniul de aplicare al directivei.

               46

               Trebuie amintit că o astfel de obligație revine de asemenea instanței naționale atunci când dispune, în cadrul sistemului jurisdicțional intern, de o simplă posibilitate de apreciere din oficiu a faptului că o astfel de clauză este contrară normelor interne de ordine publică (a se vedea Hotărârea Asturcom Telecomunicaciones, citată anterior, punctul 54 și jurisprudența citată).

         Cu privire la consecințele pe care instanța națională trebuie să le deducă din constatarea caracterului abuziv al unei clauze contractuale

               47

               Reiese din dosarul de care dispune Curtea că al doilea aspect al celei de a doua întrebări este legat de existența în dreptul național a unei norme potrivit căreia instanța națională nu poate în principiu să anuleze o clauză abuzivă dacă consumatorul nu a invocat nulitatea acesteia. Instanța poate însă să anuleze din oficiu o clauză contrară ordinii publice sau unei dispoziții legale obligatorii atunci când aceasta are un conținut ce justifică o astfel de sancțiune.

               48

               Trebuie amintit că articolul 6 din directivă, la alineatul (1) prima parte a tezei, impune ca statele membre să prevadă că clauzele abuzive nu creează obligații pentru consumator „în conformitate cu legislația internă”.

               49

               Curtea a interpretat această dispoziție în sensul că instanța națională trebuie să stabilească toate consecințele care decurg, potrivit dreptului național, din constatarea caracterului abuziv al clauzei în discuție pentru a se asigura că respectiva clauză nu creează obligații pentru consumator (Hotărârile citate anterior Banco Español de Crédito, punctul 63, și Banif Plus Bank, punctul 27). În această privință, Curtea a precizat că, atunci când consideră că o clauză contractuală este abuzivă, instanța națională are obligația să nu o aplice, exceptând cazul în care consumatorul se opune (a se vedea Hotărârea Pannon GSM, citată anterior, punctul 35).

               50

               Din această jurisprudență rezultă că eficacitatea deplină a protecției prevăzute de directivă impune ca instanța națională care a constatat din oficiu caracterul abuziv al unei clauze să poată să stabilească toate consecințele acestei constatări, fără a aștepta ca consumatorul, informat cu privire la drepturile sale, să prezinte o declarație prin care să solicite anularea clauzei respective (Hotărârea Banif Plus Bank, citată anterior, punctele 28 și 36).

               51

               Pentru aceleași motive precum cele prezentate la punctele 43 și 44 din prezenta hotărâre, rezultă că, atunci când instanța națională are competența, potrivit normelor de procedură interne, să anuleze din oficiu o clauză contrară ordinii publice sau unei dispoziții legale obligatorii al cărei conținut justifică această sancțiune, cum este cazul, potrivit indicațiilor furnizate în decizia de trimitere, în sistemul jurisdicțional olandez, al instanței care se pronunță în apel, aceasta trebuie de asemenea să anuleze din oficiu o clauză contractuală al cărei caracter abuziv l-a constatat în raport cu criteriile stabilite în directivă.

               52

               În acest context, trebuie să se răspundă că principiul contradictorialității impune, ca regulă generală, instanței naționale care a constatat din oficiu caracterul abuziv al unei clauze contractuale să informeze părțile în litigiu cu privire la acest aspect și să le dea posibilitatea să îl dezbată în contradictoriu, potrivit modalităților prevăzute în această privință de normele naționale de procedură (Hotărârea Banif Plus Bank, citată anterior, punctele 31 și 36).

               53

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că directiva trebuie interpretată în sensul că:

                        —

                        atunci când instanța națională, fiind sesizată cu o acțiune introdusă de un vânzător sau furnizor împotriva unui consumator, cu privire la executarea unui contract, are competența, potrivit normelor de procedură interne, să examineze din oficiu caracterul contrar normelor naționale de ordine publică al clauzei care stă la baza cererii, aceasta trebuie în aceeași modalitate, atunci când stabilește că respectiva clauză intră în domeniul de aplicare al directivei, să examineze din oficiu caracterul eventual abuziv al acesteia în raport cu criteriile stabilite în respectiva directivă;

                        —

                        atunci când instanța națională are competența, potrivit normelor de procedură interne, să anuleze din oficiu o clauză contrară ordinii publice sau unei dispoziții legale obligatorii al cărei conținut justifică această sancțiune, aceasta trebuie, în principiu, după ce a dat părților posibilitatea unei dezbateri în contradictoriu, să anuleze din oficiu o clauză contractuală al cărei caracter abuziv l-a constatat în raport cu criteriile stabilite în directivă.

            Cu privire la a treia întrebare

               54

               Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 6 din directivă poate fi interpretat în sensul că permite unei instanțe naționale, atunci când stabilește caracterul abuziv al unei clauze penale, ca, în loc să excludă aplicarea clauzei respective, să se limiteze la reducerea cuantumului penalităților pe care le prevede aceasta, astfel cum o autorizează dreptul național și după cum solicită consumatorul.

               55

               Cu titlu introductiv, trebuie arătat că anexa la directiva menționează la punctul 1 litera (e), printre clauzele care pot fi declarate abuzive în sensul articolului 3 alineatul (3) din această directivă, pe cele care au ca obiect sau ca efect să impună consumatorului care nu și-a îndeplinit obligațiile să plătească o sumă disproporționat de mare drept compensație. Curtea a hotărât în această privință că, chiar dacă caracterul abuziv al unei clauze în litigiu nu poate fi stabilit în mod automat numai pe baza conținutului anexei în cauză, acesta din urmă constituie totuși un element esențial pe care se poate întemeia aprecierea instanței competente cu privire la caracterul abuziv al acestei clauze (Hotărârea din 26 aprilie 2012, Invitel, C-472/10, punctul 26).

               56

               În ceea ce privește aspectul dacă instanța națională, atunci când stabilește caracterul abuziv al unei clauze penale, se poate limita să reducă cuantumului penalităților pe care le prevede aceasta, astfel cum o autorizează în speță articolul 6:94 alineatul 1 din BW, este necesar să se arate că articolul 6 alineatul (1) prevede în mod expres în a doua parte a tezei că un contract încheiat între un vânzător sau furnizor și un consumator continuă să angajeze părțile „potrivit dispozițiilor sale”, în cazul în care poate continua să existe „fără clauzele abuzive”.

               57

               Curtea a dedus din această formulare a articolului 6 alineatul (1) că instanțele naționale au obligația de a exclude aplicarea unei clauze contractuale abuzive pentru ca aceasta să nu producă efecte obligatorii în ceea ce privește consumatorii, fără a avea posibilitatea să îi modifice conținutul. Contractul trebuie să continue să existe, în principiu, fără nicio altă modificare decât cea rezultată din eliminarea clauzelor abuzive, în măsura în care, în conformitate cu normele dreptului intern, o astfel de menținere a contractului este posibilă din punct de vedere juridic (Hotărârea Banco Español de Crédito, citată anterior, punctul 65).

               58

               Curtea a arătat de altfel că, în plus, această interpretare este confirmată de obiectivele și de economia generală a directivei. În această privință, ea a amintit că, date fiind natura și importanța interesului public pe care se bazează protecția asigurată consumatorilor, directiva impune statelor membre, astfel cum reiese din articolul 7 alineatul (1) din aceasta, să prevadă mijloace adecvate și eficace „pentru a preveni utilizarea în continuare a clauzelor abuzive în contractele încheiate cu consumatorii de către vânzători sau furnizori”. Or, în cazul în care instanța națională ar avea posibilitatea să modifice conținutul clauzelor abuzive care figurează în astfel de contracte, o asemenea posibilitate ar putea aduce atingere realizării obiectivului pe termen lung urmărit prin articolul 7 din directivă, deoarece ar reduce efectul descurajator pe care îl are asupra vânzătorilor sau furnizorilor faptul că astfel de clauze abuzive nu sunt pur și simplu aplicate în ceea ce privește consumatorul (Hotărârea Banco Español de Crédito, citată anterior, punctele 66-69).

               59

               În consecință, articolul 6 alineatul (1) din directivă nu poate fi interpretat în sensul că permite unei instanțe naționale, în cazul în care constată caracterul abuziv al unei clauze penale dintr-un contract încheiat între un vânzător sau furnizor și un consumator, să reducă cuantumul penalităților în sarcina consumatorului în loc să excludă pe deplin aplicarea clauzei în discuție în privința acestuia din urmă.

               60

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că articolul 6 alineatul (1) din directivă trebuie interpretat în sensul că nu permite instanței naționale, atunci când stabilește caracterul abuziv al unei clauze penale dintr-un contract încheiat între un vânzător sau furnizor și un consumator, să se limiteze, astfel cum o autorizează dreptul național, să reducă cuantumul penalităților pe care această clauză le pune în sarcina consumatorului, ci îi impune să excludă pur și simplu aplicarea clauzei respective în ceea ce privește consumatorul.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               61

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

                           1)

                           Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii trebuie interpretată în sensul că, sub rezerva clauzelor care reflectă dispoziții legislative sau norme administrative obligatorii prevăzute în dreptul național, aspect care trebuie verificat de către instanța națională, ea se aplică unui contract de închiriere a unui spațiu cu destinație de locuință, încheiat între un locator care acționează în scopuri legate de activitatea sa profesională și un locatar care acționează în scopuri care nu sunt legate de activitatea sa profesională.

                           2)

                           Directiva 93/13 trebuie interpretată în sensul că:

                                 —

                                    atunci când instanța națională, fiind sesizată cu o acțiune introdusă de un vânzător sau furnizor împotriva unui consumator, cu privire la executarea unui contract, are competența, potrivit normelor de procedură interne, să examineze din oficiu caracterul contrar normelor naționale de ordine publică al clauzei care stă la baza cererii, aceasta trebuie în aceeași modalitate, atunci când stabilește că respectiva clauză intră în domeniul de aplicare al directivei, să examineze din oficiu caracterul eventual abuziv al acesteia în raport cu criteriile stabilite în respectiva directivă;

                                 —

                                    atunci când instanța națională are competența, potrivit normelor de procedură interne, să anuleze din oficiu o clauză contrară ordinii publică sau unei dispoziții legale obligatorii al cărei conținut justifică această sancțiune, aceasta trebuie, în principiu, după ce a dat părților posibilitatea unei dezbateri în contradictoriu, să anuleze din oficiu o clauză contractuală al cărei caracter abuziv l-a constatat în raport cu criteriile stabilite în directivă.

                           3)

                           Articolul 6 alineatul (1) din Directiva 93/13 trebuie interpretat în sensul că nu permite instanței naționale, atunci când stabilește caracterul abuziv al unei clauze penale dintr-un contract încheiat între un vânzător sau furnizor și un consumator, să se limiteze, astfel cum o autorizează dreptul național, să reducă cuantumul penalităților pe care această clauză le pune în sarcina consumatorului, ci îi impune să excludă pur și simplu aplicarea clauzei respective în ceea ce privește consumatorul.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: olandeza.


title: Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 3 septembrie 2015.#Inuit Tapiriit Kanatami și alții împotriva Comisiei Europene.#Recurs – Regulamentul (CE) nr. 737/2010 – Regulament de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1007/2009 – Comerț cu produse derivate din focă – Restricții privind importul și comercializarea produselor menționate – Validitate – Temei juridic – Articolul 95 CE – Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Articolul 17 – Declarația Organizației Națiunilor Unite privind drepturile popoarelor indigene – Articolul 19.#Cauza C-398/13 P.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑398/13 P,
            având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție, introdus la 8 iulie 2013,
            Inuit Tapiriit Kanatami,  cu sediul în Ottawa (Canada),
            Nattivak Hunters’ and Trappers’ Organisation,  cu sediul în Qikiqtarjuaq (Canada),
            Pangnirtung Hunters’ and Trappers’ Organisation,  cu sediul în Pangnirtung (Canada),
            Jaypootie Moesesie,  cu domiciliul în Qikiqtarjuaq,
            Allen Kooneeliusie,  cu domiciliul în Qikiqtarjuaq,
            Toomasie Newkingnak,  cu domiciliul în Qikiqtarjuaq,
            David Kuptana,  cu domiciliul în Ulukhattok (Canada),
            Karliin Aariak,  cu domiciliul în Iqaluit (Canada),
            Canadian Seal Marketing Group,  cu sediul în Quebec (Canada),
            Ta Ma Su Seal Products Inc.,  cu sediul în Cap‑aux‑Meules (Canada),
            Fur Institute of Canada,  cu sediul în Ottawa,
            NuTan Furs Inc.,  cu sediul în Catalina (Canada),
            GC Rieber Skinn AS,  cu sediul în Bergen (Norvegia),
            Inuit Circumpolar Council Greenland (ICC‑Greenland),  cu sediul în Nuuk, Groenlanda (Danemarca),
            Johannes Egede,  cu domiciliul în Nuuk,
            Kalaallit Nunaanni Aalisartut Piniartullu Kattuffiat (KNAPK),  cu sediul în Nuuk,
            William E. Scott & Son,  cu sediul în Edinburgh (Regatul Unit),
            Association des chasseurs de phoques des Îles‑de‑la‑Madeleine,  cu sediul în Cap‑aux‑Meules,
            Hatem Yavuz Deri Sanayi iç Ve Diş Ticaret Ltd Şirketi , cu sediul în Istanbul (Turcia),
            Northeast Coast Sealers’ Co‑Operative Society Ltd,  cu sediul în Fleur‑de‑Lys (Canada),
            reprezentați de H. Viaene, de J. Bouckaert și de D. Gillet, advocaten,
            recurenți,
            celelalte părți în proces fiind:
            Comisia Europeană,  reprezentată de K. Mifsud‑Bonnici și de C. Hermes, în calitate de agenți,
            pârâtă în primă instanță,
            susținută de:
            Parlamentul European,  reprezentat de L. Visaggio și de J. Rodrigues, în calitate de agenți,
            Consiliul Uniunii Europene,  reprezentat de K. Michoel și de M. Moore, în calitate de agenți,
            interveniente în primă instanță,
            CURTEA (Camera a cincea),
            compusă din domnul T. von Danwitz (raportor), președinte de cameră, și domnii C. Vajda, A. Rosas, E. Juhász și D. Šváby, judecători,
            avocat general: doamna J. Kokott,
            grefier: domnul M. Aleksejev, administrator,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 9 februarie 2015,
            după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 19 martie 2015,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Prin recursul formulat, Inuit Tapiriit Kanatami, Nattivak Hunters’ and Trappers’ Organisation, Pangnirtung Hunters’ and Trappers’ Organisation, domnii Moesesie, Kooneeliusie, Newkingnak și Kuptana, doamna Aariak, Canadian Seal Marketing Group, Ta Ma Su Seal Products Inc., Fur Institute of Canada, NuTan Furs Inc., GC Rieber Skinn AS, Inuit Circumpolar Council Greenland (ICC‑Greenland), domnul Egede, Kalaallit Nunaanni Aalisartut Piniartullu Kattuffiat (KNAPK), William E. Scott & Son, Association des chasseurs de phoques des Îles‑de‑la‑Madeleine, Hatem Yavuz Deri Sanayi iç Ve Diş Ticaret Ltd Şirketi și Northeast Coast Sealers’ Co‑Operative Society Ltd solicită anularea Hotărârii Tribunalului din 25 aprilie 2013, Inuit Tapiriit Kanatami și alții/Comisia (T‑526/10, EU:T:2013:215, denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care s‑a respins acțiunea acestora având ca obiect anularea Regulamentului (UE) nr. 737/2010 al Comisiei din 10 august 2010 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1007/2009 al Parlamentului European și al Consiliului privind comerțul cu produse derivate din focă (JO L 216, p. 1, denumit în continuare „regulamentul în litigiu”) și declararea inaplicabilității Regulamentului (CE) nr. 1007/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 septembrie 2009 privind comerțul cu produse derivate din focă (JO L 286, p. 36, denumit în continuare „regulamentul de bază”).
            Cadrul juridic
            Dreptul internațional
            2. Prin Rezoluția 61/295 din 13 septembrie 2007, Adunarea Generală a Organizației Națiunilor Unite a adoptat Declarația Organizației Națiunilor Unite privind drepturile popoarelor indigene (denumită în continuare „UNDRIP”). Articolul 19 din această declarație are următorul conținut:
            „Statele comunică și cooperează cu bună‑credință cu popoarele indigene respective, prin instituțiile reprezentative ale acestora, pentru a obține în prealabil consimțământul lor liber și informat, înainte de a adopta și executa măsuri legislative sau administrative care pot produce efecte asupra acestor popoare.”
            Dreptul Uniunii
            3. Potrivit considerentelor (4)-(7) și (14) ale regulamentului de bază:
            „(4) Vânarea focilor a dus la exprimarea unei îngrijorări serioase din partea opiniei publice și a unor guverne, preocupate de bunăstarea animalelor, din cauza durerii, suferinței psihice, stării de teamă și a altor forme de suferință cărora le sunt expuse focile în timpul uciderii și jupuirii, în forma practicată cel mai frecvent.
            (5) Ca răspuns la îngrijorările cetățenilor și consumatorilor legate de aspecte ce țin de bunăstarea animalelor în contextul uciderii și jupuirii focilor și posibila prezență pe piață a unor produse obținute din animale ucise și jupuite prin metode care provoacă durere, suferință psihică, teamă și alte forme de suferință, mai multe state membre au adoptat sau intenționează să adopte norme de reglementare a comerțului cu produse din focă, interzicând importul și producerea acestora, în timp ce alte state membre nu prevăd restricții pentru comerțul cu aceste produse.
            (6) Prin urmare, există diferențe între dispozițiile naționale care reglementează comerțul, importul, producerea și comercializarea produselor derivate din focă. Aceste diferențe afectează negativ funcționarea pieței interne de produse care conțin sau ar putea conține produse derivate din focă și constituie bariere în calea comerțului cu aceste produse.
            (7) Existența unor astfel de dispoziții diferite ar putea descuraja consumatorii de la cumpărarea de produse care nu sunt derivate din focă, dar care nu pot fi distinse ușor de produse similare derivate din focă sau produse care ar putea include elemente sau ingrediente obținute din focă fără ca acest lucru să poată fi identificat ușor, cum ar fi blănurile, capsulele de omega 3, uleiurile și articolele din piele.
            […]
            (14) Nu ar trebui să fie afectate interesele economice și sociale fundamentale ale comunităților inuite care vânează foci ca mijloc de asigurare a subzistenței. Vânătoarea reprezintă o parte integrantă a culturii și identității membrilor comunității inuite și, ca atare, este recunoscută prin Declarația Organizației Națiunilor Unite privind drepturile populațiilor indigene. Prin urmare, introducerea pe piață de produse din focă obținute în urma unor vânători de foci desfășurate în mod tradițional de comunitățile inuite și de alte comunități indigene și care contribuie la subzistența acestora ar trebui permisă.”
            4. Articolul 3 din acest regulament, intitulat „Condiții privind introducerea pe piață”, prevede, la alineatele (1) și (4):
            „(1) Introducerea pe piață a produselor derivate din focă este permisă numai dacă produsele în cauză sunt obținute în urma unor vânători de foci desfășurate în mod tradițional de comunitățile inuite și de alte comunități indigene și contribuie la subzistența acestora. Aceste condiții se aplică în momentul sau la locul în care sunt importate produsele.
            […]
            (4) Fără a aduce atingere alineatului (3), măsurile pentru punerea în aplicare a prezentului articol, destinate să modifice elemente neesențiale ale prezentului regulament, prin completarea acestuia, se adoptă în conformitate cu procedura de reglementare cu control menționată la articolul 5 alineatul (3).”
            5. În temeiul articolului 3 alineatul (4) din regulamentul menționat, Comisia Europeană a adoptat regulamentul în litigiu. Conform articolului 1 din acesta, regulamentul în litigiu „stabilește normele de introducere pe piață a produselor derivate din focă în conformitate cu articolul 3 din [regulamentul de bază]”.
            Istoricul cauzei și hotărârea atacată
            6. Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 11 ianuarie 2010, Inuit Tapiriit Kanatami și alții au introdus o acțiune prin care se urmărește anularea regulamentului de bază. Prin Ordonanța Inuit Tapiriit Kanatami și alții/Parlamentul și Consiliul (T‑18/10, EU:T:2011:419), Tribunalul a respins această acțiune ca inadmisibilă. Recursul formulat împotriva acestei ordonanțe a fost respins prin Hotărârea Curții Inuit Tapiriit Kanatami și alții/Parlamentul și Consiliul (C‑583/11 P, EU:C:2013:625).
            7. La 10 august 2010, Comisia a adoptat regulamentul în litigiu, de stabilire a normelor de aplicare a regulamentului de bază.
            8. Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 9 noiembrie 2010, recurenții au formulat o acțiune având ca obiect anularea regulamentului în litigiu și declararea inaplicabilității regulamentului de bază în temeiul articolului 277 TFUE.
            9. Prin Ordonanța din 13 aprilie 2011, președintele Camerei a șaptea a Tribunalului a admis cererile de intervenție formulate de Parlamentul European și de Consiliul Uniunii Europene în susținerea concluziilor Comisiei.
            10. În susținerea acțiunii lor, recurenții au invocat două motive, dintre care primul se întemeia pe nelegalitatea regulamentului de bază, care ar priva regulamentul în litigiu de orice temei juridic, decurgând din alegerea eronată a articolului 95 CE ca temei juridic pentru adoptarea regulamentului de bază, pe încălcarea principiilor subsidiarității și proporționalității, precum și pe încălcarea drepturilor fundamentale. În cadrul celui de al doilea motiv, recurenții au imputat Comisiei că a săvârșit un abuz de putere cu ocazia adoptării regulamentului în litigiu.
            11. Prin hotărârea atacată, Tribunalul a respins aceste două motive și, prin urmare, acțiunea în totalitate.
            Concluziile părților
            12. Recurenții solicită Curții:
            – anularea hotărârii atacate, declararea nelegalității și a inaplicabilității regulamentului de bază, în temeiul articolului 277 TFUE, și anularea regulamentului în litigiu în temeiul articolului 263 TFUE;
            – cu titlu subsidiar, anularea hotărârii atacate și trimiterea cauzei spre rejudecare la Tribunal și
            – obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
            13. Comisia solicită Curții respingerea recursului și obligarea recurenților în solidar la plata cheltuielilor de judecată.
            14. Parlamentul solicită Curții respingerea recursului și obligarea recurenților la plata cheltuielilor de judecată.
            15. Consiliul solicită Curții respingerea recursului și obligarea recurenților la plata cheltuielilor de judecată.
            Cu privire la recurs
            16. În susținerea recursului, recurenții invocă două motive, întemeiate pe erori de drept săvârșite de Tribunal în aprecierea legalității regulamentului de bază. Primul motiv este structurat pe două aspecte, iar cel de al doilea, pe trei aspecte.
            Cu privire la primul aspect al primului motiv
            Argumentația părților
            17. Recurenții susțin că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a constatat, la punctele 28, 29, 37-40, 50 și 64 din hotărârea atacată, că, la data adoptării regulamentului de bază, erau îndeplinite condițiile pentru a recurge la articolul 95 CE.
            18. În opinia recurenților, aceste condiții trebuiau să fie deja îndeplinite la data la care Comisia a prezentat propunerea care a condus la adoptarea regulamentului de bază. Astfel, obiectivul articolului 95 CE ar fi să remedieze o situație în care divergențele dintre reglementările naționale ar afecta în mod direct piața internă, iar nu să determine adoptarea unor reglementări naționale diferite, care să dea astfel „mână liberă” legiuitorului Uniunii Europene să legifereze în orice domeniu. Dacă data adoptării actului în cauză ar fi relevantă pentru examinarea condițiilor menționate, Comisia și‑ar putea întemeia propunerea pe simpla estimare că astfel de divergențe vor exista la momentul adoptării acestui act, ceea ce ar fi contrar principiului atribuirii consacrat la articolul 5 alineatul (1) TUE.
            19. Cu titlu subsidiar, recurenții susțin că, chiar dacă s‑ar presupune că data relevantă pentru un control al legalității regulamentului de bază prin prisma articolului 95 CE este cea a adoptării acestui regulament, condițiile care permit să se recurgă la acest articol nu erau îndeplinite la acea dată. Astfel, indicațiile care figurează în preambulul regulamentului menționat, care nu conțin decât afirmații vagi și generale cu privire la disparitățile dintre reglementările naționale și la riscul unor obstacole în calea libertăților fundamentale sau al unor denaturări ale concurenței, nu ar fi suficiente pentru a justifica recurgerea la articolul 95 CE. Mai exact, considerentul (5) al aceluiași regulament nu precizează statele membre care au adoptat sau intenționează să adopte o interdicție de import sau de producere a produselor din focă. În această privință, informațiile suplimentare furnizate de Comisie în cursul procedurii contencioase nu ar putea să suplinească această lipsă a unor indicații suficiente din textul regulamentului de bază.
            20. Comisia, Parlamentul și Consiliul se opun argumentației recurenților.
            Aprecierea Curții
            21. În cadrul primului aspect al primului lor motiv, recurenții invocă, în esență, două argumente, privind, pe de o parte, data relevantă pentru examinarea condițiilor de recurgere la articolul 95 CE și, pe de altă parte, condițiile care permit să se recurgă la acest articol, întrucât regulamentul de bază nu ar conține indicații suficient de precise cu privire la riscul unor obstacole în calea libertăților fundamentale sau la cel al unor denaturări ale concurenței.
            22. În ceea ce privește primul argument, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, legalitatea unui act al Uniunii trebuie să fie apreciată în funcție de elementele de fapt și de drept existente la data adoptării actului (Hotărârea Agrana Zucker, C‑309/10, EU:C:2011:531, punctele 31 și 45, precum și jurisprudența citată, și Hotărârea Schaible, C‑101/12, EU:C:2013:661, punctul 50). Printre altele, Curtea se raportează la data adoptării actului în cauză al Uniunii pentru a verifica dacă sunt îndeplinite condițiile pentru a recurge la articolul 95 CE ca temei juridic (a se vedea Hotărârea Arnold André, C‑434/02, EU:C:2004:800, punctul 38, Hotărârea Swedish Match, C‑210/03, EU:C:2004:802, punctul 37, Hotărârea Germania/Parlamentul și Consiliul, C‑380/03, EU:C:2006:772, punctele 45-51 și 55, precum și Hotărârea Vodafone și alții, C‑58/08, EU:C:2010:321, punctele 39 și 41).
            23. În schimb, contrar celor susținute de recurenți, data propunerii de regulament a Comisiei nu poate fi relevantă pentru această verificare. Astfel, în cadrul unei acțiuni îndreptate împotriva unui act legislativ precum regulamentul de bază, ceea ce face obiectul controlului de legalitate al instanței Uniunii nu este această propunere, supusă unor modificări în cursul procedurii legislative, ci actul legislativ menționat, astfel cum a fost adoptat de legiuitorul Uniunii la finalul acestei proceduri.
            24. Pe de altă parte, numărul statelor membre care legiferaseră sau aveau intenția să legifereze în domeniul respectiv la data propunerii Comisiei nu este, în sine, determinant în aprecierea legalității recurgerii de către legiuitorul Uniunii la articolul 95 CE, din moment ce condițiile pentru a se recurge la acest articol erau îndeplinite la data adoptării actului legislativ în cauză.
            25. Rezultă că primul argument al recurenților trebuie respins ca nefondat.
            26. În ceea ce privește al doilea argument, trebuie amintită jurisprudența constantă potrivit căreia măsurile prevăzute la articolul 95 alineatul (1) CE trebuie să aibă în mod efectiv ca obiect ameliorarea condițiilor de instituire și de funcționare a pieței interne [Hotărârea British American Tobacco (Investments) și Imperial Tobacco, C‑491/01, EU:C:2002:741, punctul 60, Hotărârea Regatul Unit/Parlamentul și Consiliul, C‑217/04, EU:C:2006:279, punctul 42, precum și Hotărârea Regatul Unit/Parlamentul și Consiliul, C‑270/12, EU:C:2014:18, punctul 113]. Deși simpla constatare a unor disparități între reglementările naționale și a riscului abstract de obstacole în calea libertăților fundamentale sau de denaturări ale concurenței nu este suficientă pentru a justifica alegerea articolului 95 CE ca temei juridic, legiuitorul Uniunii poate utiliza această dispoziție în special în cazul existenței unor divergențe între reglementările naționale, atunci când acestea sunt de natură să constituie obstacole în calea libertăților fundamentale și să aibă astfel o incidență directă asupra funcționării pieței interne sau să creeze denaturări semnificative ale concurenței (Hotărârea Vodafone și alții, C‑58/08, EU:C:2010:321, punctul 32 și jurisprudența citată).
            27. Utilizarea acestei dispoziții este de asemenea posibilă în vederea prevenirii apariției unor astfel de obstacole privind schimburile, care ar rezulta din evoluția eterogenă a legislațiilor naționale. Trebuie însă ca apariția acestora să fie probabilă, iar măsura în cauză să aibă ca obiect prevenirea lor (Hotărârea Germania/Parlamentul și Consiliul, C‑380/03, EU:C:2006:772, punctul 38 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea Vodafone și alții, C‑58/08, EU:C:2010:321, punctul 33).
            28. În această privință, recurenții susțin în mod greșit că aprecierile din preambulul regulamentului de bază nu sunt suficiente pentru a justifica recurgerea la articolul 95 CE și că Tribunalul nu putea lua în considerare indicațiile furnizate de Comisie în cursul procedurii contencioase.
            29. Astfel, întrucât motivarea actelor cu aplicabilitate generală se poate limita la a menționa, pe de o parte, situația de ansamblu care a condus la adoptarea acestora și, pe de altă parte, scopurile generale pe care își propun să le atingă (a se vedea Hotărârea AJD Tuna, C‑221/09, EU:C:2011:153, punctul 59 și jurisprudența citată), nu se poate imputa legiuitorului Uniunii că a prezentat numai în mod general, în considerentele (4)-(7) ale regulamentului de bază, divergențele dintre reglementările naționale care guvernează comercializarea produselor derivate din focă și perturbările cauzate de acestea funcționării pieței interne și care justifică recurgerea la articolul 95 CE. În special, contrar susținerilor recurenților, legiuitorul Uniunii nu era obligat să precizeze chiar în textul preambulului regulamentului de bază numărul și identitatea statelor membre a căror reglementare națională se află la originea acestui act.
            30. Întrucât motivarea regulamentului de bază este, în sine, suficientă, nu se poate imputa Tribunalului că a luat în considerare, cu ocazia examinării sale, la punctul 50 din hotărârea atacată, informațiile suplimentare privind situația legislației statelor membre care a condus la adoptarea acestui regulament, furnizate de Comisie în cursul procedurii contencioase, deoarece aceste informații nu fac decât să precizeze motivarea regulamentului de bază, conform jurisprudenței Curții. Astfel, în cadrul examinării alegerii articolului 95 CE ca temei juridic, această jurisprudență ține cont de asemenea precizări ale motivării actului în cauză, furnizate în cursul procedurii contencioase [a se vedea în special Hotărârea British American Tobacco (Investments) și Imperial Tobacco, C‑491/01, EU:C:2002:741, punctele 68, 70 și 73, Hotărârea Regatul Unit/Parlamentul și Consiliul, C‑217/04, EU:C:2006:279, punctul 61, precum și Hotărârea Germania/Parlamentul și Consiliul, C‑380/03, EU:C:2006:772, punctele 46 și 47].
            31. Or, în temeiul informațiilor rezultate atât din motivarea regulamentului de bază, cât și din precizările aduse de Comisie, pe care recurenții nu le‑au contestat în fața Curții, Tribunalul a putut constata, la punctele 36-40 și 50 din hotărârea atacată, fără a săvârși o eroare de drept, că, la data adoptării regulamentului de bază, între dispozițiile naționale ce reglementau comerțul cu produse derivate din focă existau diferențe care puteau împiedica libera circulație a acestor produse.
            32. În consecință, Tribunalul a statuat în mod corect, la punctul 58 din hotărârea atacată, că aceste diferențe puteau justifica intervenția legiuitorului Uniunii în temeiul articolului 95 CE.
            33. În consecință, primul aspect al primului motiv trebuie respins în totalitate.
            Cu privire la al doilea aspect al primului motiv
            Argumentația părților
            34. Recurenții arată că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept, la punctul 56 din hotărârea atacată, întrucât s‑a întemeiat pe aprecierea potrivit căreia schimburile dintre statele membre privind produsele derivate din focă, precum și produsele similare nu sunt deloc neglijabile. Or, ar putea exista îndoieli cu privire la caracterul deloc neglijabil al schimburilor de produse derivate din focă și de produse similare dintre statele membre. În plus, recurenții susțin că, potrivit jurisprudenței Curții, legiuitorul Uniunii nu poate recurge la articolul 95 CE decât dacă schimburile de produse avute în vedere sunt relativ importante, ceea ce este cu atât mai puțin valabil în cazul produselor derivate din focă.
            35. Comisia și Parlamentul susțin că al doilea aspect al primului motiv este inadmisibil și, în orice caz, nefondat.
            Aprecierea Curții
            – Cu privire la admisibilitate
            36. După cum au arătat Comisia și Parlamentul, constatarea Tribunalului de la punctul 56 din hotărârea atacată, referitoare la caracterul deloc neglijabil al schimburilor de produse derivate din focă și de produse similare dintre statele membre, excedează competenței Curții în cadrul unui recurs.
            37. Astfel, în conformitate cu articolul 256 alineatul (1) TFUE și cu articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, recursul se limitează la aspecte de drept. Prin urmare, Tribunalul este singurul competent să constate și să aprecieze faptele pertinente, precum și să aprecieze elementele de probă, cu excepția cazului denaturării acestor fapte și a acestor elemente de probă (Hotărârea Ryanair/Comisia, C‑287/12 P, EU:C:2013:395, punctul 78 și jurisprudența citată).
            38. Având în vedere că recurenții nu invocă nicio denaturare, al doilea aspect al primului motiv trebuie respins ca inadmisibil, întrucât vizează constatarea Tribunalului referitoare la caracterul deloc neglijabil al schimburilor dintre statele membre.
            – Cu privire la fond
            39. Trebuie arătat că nu reiese din însuși textul articolului 95 CE cerința ca legiuitorul Uniunii să nu poată recurge la acest articol decât dacă schimburile de produse avute în vedere sunt relativ importante.
            40. În plus, deși în anumite cauze a calificat drept relativ importante schimburile pe piețele relevante (a se vedea Hotărârea Arnold André, C‑434/02, EU:C:2004:800, punctul 39 și jurisprudența citată, Hotărârea Swedish Match, C‑210/03, EU:C:2004:802, punctul 38, precum și Hotărârea Germania/Parlamentul și Consiliul, C‑380/03, EU:C:2006:772, punctul 53), Curtea nu a stabilit niciun criteriu juridic potrivit căruia măsurile luate în temeiul articolului 95 CE sunt limitate numai la piețele produselor care fac obiectul unor schimburi relativ importante.
            41. În speță, Tribunalul a constatat, la punctele 39, 40 și 56 din hotărârea atacată, întemeindu‑se pe considerații legate de piețele produselor derivate din focă și ale altor produse care pot fi confundate cu acestea, că diferențele existente între reglementările naționale cu privire la comerțul cu produse derivate din focă puteau perturba piața internă a acestor produse. Astfel, Tribunalul a putut statua în mod întemeiat, la punctul 58 din hotărârea atacată, fără a fi obligat să verifice dacă schimburile privind produsele respective sunt relativ importante pentru a justifica recurgerea la articolul 95 CE, că aceste diferențe permiteau luarea unor măsuri în temeiul articolului menționat.
            42. În consecință, al doilea aspect al primului motiv trebuie înlăturat ca fiind în parte inadmisibil și în parte nefondat.
            Cu privire la primul aspect al celui de al doilea motiv
            Argumentația părților
            43. Recurenții impută Tribunalului că a săvârșit o eroare de drept atunci când a constatat, la punctul 105 din hotărârea atacată, că trebuia să se facă referire numai la dispozițiile Cartei drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), nu și la cele ale Convenției europene pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”). Potrivit recurenților, rezultă printre altele din articolul 6 alineatul (3) TUE, precum și din articolul 52 alineatul (3) și din articolul 53 din cartă că drepturile garantate de CEDO trebuie avute în vedere în mod corespunzător cu ocazia aplicării tratatelor, ca principii generale de drept, și că dispozițiile CEDO trebuie să prevaleze dacă acordă o protecție mai extinsă decât cea a cartei.
            44. Comisia, Parlamentul și Consiliul se opun argumentației recurenților.
            Aprecierea Curții
            45. Trebuie amintit că, deși, astfel cum confirmă articolul 6 alineatul (3) TUE, drepturile fundamentale garantate de CEDO constituie principii generale ale dreptului Uniunii și deși articolul 52 alineatul (3) din cartă prevede că drepturile conținute în aceasta, corespunzătoare drepturilor garantate de CEDO, au același înțeles și aceeași întindere ca cele pe care le conferă convenția amintită, aceasta din urmă nu constituie, atât timp cât Uniunea nu a aderat la ea, un instrument juridic integrat formal în ordinea juridică a Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, punctul 44, Hotărârea Schindler Holding și alții/Comisia, C‑501/11 P, EU:C:2013:522, punctul 32, precum și Hotărârea Telefónica și Telefónica de España/Comisia, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, punctul 41).
            46. Astfel, Tribunalul a considerat în mod corect, la punctul 105 din hotărârea atacată, că articolele 17, 7, 10 și 11 din cartă asigură în dreptul Uniunii protecția conferită de dispozițiile CEDO invocate de recurenți și că aprecierea validității regulamentului de bază trebuie să se întemeieze în speță numai pe drepturile fundamentale garantate de cartă (a se vedea în acest sens Hotărârea Otis și alții, C‑199/11, EU:C:2012:684, punctul 47, precum și Hotărârea Ziegler/Comisia, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, punctul 126 și jurisprudența citată).
            47. În orice caz, este necesar să se constate că, în cadrul primului aspect al celui de al doilea motiv, recurenții se mulțumesc să reproșeze Tribunalului că s‑a referit numai la dispozițiile cartei, nu și la cele ale CEDO, fără a preciza totuși cum ar fi săvârșit acesta în mod concret o eroare de drept de natură să vicieze aprecierea sa cu privire la validitatea regulamentului de bază în raport cu drepturile fundamentale și care este susceptibilă să conducă la anularea hotărârii atacate.
            48. În consecință, primul aspect al celui de al doilea motiv trebuie să fie respins.
            Cu privire la al doilea și la al treilea aspect ale celui de al doilea motiv
            Argumentația părților
            49. Prin intermediul celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv, recurenții susțin că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat că dreptul de proprietate nu poate fi extins pentru a proteja simple interese de ordin comercial. Interdicția de comercializare a produselor derivate din focă în cadrul Uniunii le‑ar afecta dreptul de exploatare comercială a acestor produse. În această privință, Curtea ar fi statuat deja că interdicția de comercializare și de introducere pe piața Uniunii a suplimentelor alimentare poate restrânge libera exercitare a activității profesionale a producătorilor acestor produse. Or, potrivit jurisprudenței Curții Europene a Drepturilor Omului, în special Hotărârea Malik împotriva Regatului Unit (Curtea Europeană a Drepturilor Omului, 13 martie 2012, nr. 23780/08), interesele economice legate de întreprindere ar constitui „bunuri” în sensul articolului 1 din Protocolul nr. 1 la CEDO și ar intra, așadar, în sfera protecției dreptului de proprietate.
            50. Prin cel de al treilea aspect al acestui motiv, recurenții reproșează Tribunalului că a constatat, la punctul 112 din hotărârea atacată, că UNDRIP nu are valoare obligatorie și că nu a examinat dacă instituțiile Uniunii obținuseră, înainte de adoptarea regulamentului de bază, consimțământul prealabil al recurenților, conform articolului 19 din această declarație. Astfel, deși această declarație nu este, în sine, obligatorie din punct de vedere juridic, Uniunea ar fi recunoscut, în considerentul (14) al regulamentului de bază, obligația de a se conforma cu bună‑credință dispozițiilor UNDRIP. Or, potrivit jurisprudenței Curții, Uniunea nu poate deroga de la normele pe care le‑a stabilit în aplicarea acestei declarații (Hotărârea NTN Toyo Bearing și alții/Consiliul, 113/77, EU:C:1979:91, punctul 21). În plus, dintr‑o rezoluție a Asociației de Drept Internațional publicată în anul 2012 ar rezulta că articolul 19 din UNDRIP stabilește o normă de drept internațional cutumiar pe care Uniunea este obligată să o respecte în exercitarea atribuțiilor sale.
            51. Parlamentul susține că al treilea aspect al celui de al doilea motiv este inadmisibil în ansamblul său, întrucât recurenții nu identifică eroarea de drept a Tribunalului în mod suficient de precis în sensul articolului 169 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții. În special, recursul nu ar permite să se determine dacă recurenții critică examinarea sau lipsa unei examinări a motivelor invocate în fața Tribunalului și pentru ce rațiuni ar trebui să se atribuie o valoare obligatorie articolului 19 din UNDRIP. Potrivit Comisiei și Parlamentului, al doilea și al treilea aspect ale acestui motiv sunt, cel puțin în parte, inadmisibile, din moment ce recurenții nu au invocat în fața Tribunalului nici posibila încălcare a libertății de a desfășura o activitate comercială, nici pe cea a unei norme de drept internațional cutumiar.
            52. Comisia, Parlamentul și Consiliul consideră că al doilea și al treilea aspect ale celui de al doilea motiv sunt, în orice caz, nefondate.
            Aprecierea Curții
            – Cu privire la admisibilitatea celui de al doilea și a celui de al treilea aspect ale celui de al doilea motiv
            53. În ceea ce privește excepția de inadmisibilitate ridicată de Parlament cu privire la al treilea aspect al celui de al doilea motiv în ansamblul său, trebuie amintit că din articolul 256 alineatul (1) al doilea paragraf TFUE și din articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție, precum și din articolul 168 alineatul (1) litera (d) și din articolul 169 alineatul (2) din Regulamentul de procedură rezultă că un recurs trebuie să identifice cu precizie aspectele criticate ale motivării hotărârii a cărei anulare se solicită și să indice exact argumentel e juridice care susțin în mod concret această cerere, sub sancțiunea inadmisibilității recursului sau a motivului în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea Schindler Holding și alții/Comisia, C‑501/11 P, EU:C:2013:522, punctul 43, și Hotărârea Ezz și alții/Consiliul, C‑220/14 P, EU:C:2015:147, punctul 111, precum și jurisprudența citată).
            54. În speță, este necesar să se constatate că, prin intermediul celui de al treilea aspect al celui de al doilea motiv, recurenții se referă la un aspect precis al hotărârii atacate. În această privință, potrivit recurenților, eroarea de drept invocată constă în nerespectarea valorii obligatorii a cerinței privind consimțământul prevăzute la articolul 19 din UNDRIP, care rezultă atât din considerentul (14) al regulamentului de bază, cât și dintr‑o normă de drept internațional cutumiar.
            55. În aceste condiții, trebuie înlăturată cauza de inadmisibilitate invocată de Parlament cu privire la al treilea aspect al celui de al doilea motiv în ansamblul său.
            56. În ceea ce privește excepțiile de inadmisibilitate în parte ridicate de Comisie și de Parlament, din înscrisurile din dosar reiese că recurenții nu au invocat în fața Tribunalului nici posibila încălcare a libertății de a desfășura o activitate comercială, consacrată la articolul 16 din cartă, nici pe cea a unei norme de drept internațional cutumiar ce rezultă din articolul 19 din UNDRIP.
            57. Or, potrivit unei jurisprudențe constante, a permite unei părți să invoce pentru prima dată în fața Curții un motiv pe care nu l‑a invocat în fața Tribunalului ar echivala cu a‑i permite să sesizeze Curtea, a cărei competență în materie de recurs este limitată, cu un litigiu mai extins decât cel cu care a fost învestit Tribunalul (Hotărârea Nexans și Nexans France/Comisia, C‑37/13 P, EU:C:2014:2030, punctul 45 și jurisprudența citată).
            58. Prin urmare, al doilea aspect al celui de al doilea motiv trebuie să fie respins ca inadmisibil în măsura în care vizează libertatea de a desfășura o activitate comercială, iar al treilea aspect al acestui motiv trebuie să fie respins ca inadmisibil în măsura în care vizează încălcarea unei norme de drept internațional cutumiar.
            – Cu privire la fondul celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv
            59. Recurenții susțin, în esență, că regulamentul de bază încalcă dreptul lor de proprietate prin faptul că interdicția de comercializare a produselor derivate din focă le afectează dreptul de exploatare comercială a acestor produse în cadrul Uniunii.
            60. În această privință trebuie arătat că protecția dreptului de proprietate, conferită prin articolul 17 din cartă, nu se aplică unor simple interese sau ocazii de ordin comercial, al căror caracter aleatoriu este inerent esenței înseși a activității economice, ci unor drepturi care au o valoare patrimonială din care rezultă, având în vedere ordinea juridică, o poziție juridică deja stabilită care permite o exercitare autonomă a acestor drepturi de către și în beneficiul titularului lor (a se vedea Hotărârea Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, punctul 34 și jurisprudența citată).
            61. De asemenea, din jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului referitoare la articolul 1 din Protocolul nr. 1 la CEDO reiese că trebuie să se ia în considerare, în temeiul articolului 52 alineatul (3) din cartă, că venitul viitor nu poate fi considerat drept un „bun” susceptibil de a beneficia de protecția acestui articol decât dacă a fost deja obținut, dacă a făcut obiectul unei creanțe certe sau dacă există, în ceea ce privește persoana interesată, circumstanțe specifice care pot sta la baza unei încrederi legitime în obținerea unei valori patrimoniale (a se vedea în special Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Anheuser‑Busch împotriva Portugaliei din 11 ianuarie 2007, nr. 73049/01, punctele 64 și 65, precum și Hotărârea Malik împotriva Regatului Unit, citată anterior, punctul 93).
            62. Or recurenții nu au invocat în fața instanțelor Uniunii decât simpla posibilitate de a putea comercializa în Uniune produse derivate din focă, fără a menționa astfel de circumstanțe.
            63. Prin urmare, este necesar să se respingă al doilea aspect al celui de al doilea motiv ca fiind în parte inadmisibil și în parte nefondat.
            – Cu privire la fondul celui de al treilea aspect al celui de al doilea motiv
            64. În ceea ce privește articolul 19 din UNDRIP, întrucât această dispoziție nu are, în sine, valoare juridică obligatorie, după cum recunosc și recurenții, este suficient să se constate că nici considerentul (14) al regulamentului de bază nu conferă un efect obligatoriu acestei obligații de consultare și de cooperare în vederea obținerii consimțământului comunităților inuite, prevăzută de dispoziția menționată.
            65. Astfel, din termenii acestui considerent reiese că, pentru a nu afecta interesele economice și sociale fundamentale ale comunităților inuite care vânează foci ca mijloc de asigurare a subzistenței, ar trebui permisă introducerea pe piață de produse derivate din focă obținute în urma unor vânători de foci desfășurate în mod tradițional de aceste comunități și care contribuie la subzistența acestora.
            66. Întrucât o astfel de permisiune este prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din regulamentul de bază, rezultă că, prin referirea la recunoașterea de către UNDRIP a acestei vânători ca parte integrantă a culturii și a identității membrilor comunităților inuite, considerentul (14) menționat nu face decât să motiveze această derogare de la interdicția de introducere pe piață a produselor derivate din focă, rezultată din acest regulament.
            67. În schimb, din termenii considerentului (14) al regulamentului menționat nu se poate deduce o obligație cu forță juridică obligatorie de a se conforma articolului 19 din UNDRIP, dispoziție care nu este de altfel vizată prin acest considerent.
            68. Prin urmare, este necesar să se respingă al treilea aspect al celui de al doilea motiv în parte ca inadmisibil și în parte ca nefondat.
            69. Rezultă din ansamblul considerațiilor care precedă că recursul trebuie respins în totalitate, în parte ca inadmisibil și în parte ca nefondat.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            70. În temeiul articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, atunci când recursul nu este fondat, Curtea se pronunță asupra cheltuielilor de judecată.
            71. Potrivit articolului 138 alineatul (1) din același regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. În cazul în care un intervenient în primă instanță, care nu a formulat el însuși recurs, participă la procedura în fața Curții, aceasta poate să decidă, în temeiul alineatului (4) al articolului 184, ca el să suporte propriile cheltuieli de judecată. Conform articolului 140 alineatul (1) din regulamentul menționat, de asemenea aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din același regulament, statele membre și instituțiile care au intervenit în litigiu suportă propriile cheltuieli de judecată.
            72. Întrucât Comisia a solicitat obligarea recurenților la plata cheltuielilor de judecată, iar aceștia din urmă au căzut în pretenții, se impune ca aceștia să fie obligați să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, și pe cele efectuate de Comisie.
            73. Parlamentul și Consiliul, în calitate de interveniente în fața Tribunalului, suportă fiecare propriile cheltuieli de judecată.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară și hotărăște:
            1) Respinge recursul.
            2) Obligă Inuit Tapiriit Kanatami, Nattivak Hunters and Trappers Organisation, Pangnirtung Hunters’ and Trappers’ Organisation, pe domnii Jaypootie Moesesie, Allen Kooneeliusie, Toomasie Newkingnak și David Kuptana, pe doamna Karliin Aariak, Canadian Seal Marketing Group, Ta Ma Su Seal Products, Inc., Fur Institute of Canada, NuTan Furs, Inc., GC Rieber Skinn AS, Inuit Circumpolar Council Greenland (ICC‑Greenland), pe domnul Johannes Egede, Kalaallit Nunaanni Aalisartut Piniartullu Kattuffiat (KNAPK), William E. Scott & Son, Association des chasseurs de phoques des Îles‑de‑la‑Madeleine, Hatem Yavuz Deri Sanayi iç Ve Diş Ticaret Ltd Şirketi și Northeast Coast Sealers’ Co‑Operative Society Ltd să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, și pe cele efectuate de Comisia Europeană.
            3) Parlamentul European și Consiliul Uniunii Europene suportă fiecare propriile cheltuieli de judecată.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 15 februarie 2007. # Bodegas Franco-Españolas, SA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii verbale comunitare ROYAL - Marcă verbală comunitară anterioară ROYAL FEITORIA - Motiv relativ de refuz - Lipsa riscului de confuzie - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94. # Cauza T-501/04.

text:
      Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (Camera a patra) din 15 februarie 2007 – Bodegas Franco-Españolas/OAPI – Companhia
            Geral da Agricultura das Vinhas do Alto Douro (ROYAL)
      (Cauza T‑501/04)
      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii verbale comunitare ROYAL – Marcă verbală comunitară anterioară ROYAL FEITORIA – Motiv relativ de refuz – Lipsa riscului de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94”
      Marcă comunitară – Definirea și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziția titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare
         [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele 52‑53)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 25 octombrie 2004 (cauza R 513/2002‑1) privind o procedură
                  de opoziție între Companhia Geral da Agricultura das Vinhas do Alto Douro, SA (Real Companhia Velha) și Bodegas Franco-Españolas,
                  SA.

            Date privind cauza

               Persoana care solicită înregistrarea mărcii comunitare:

               Bodegas Franco-Españolas, SA

               Marca comunitară vizată:

               Marca verbală ROYAL pentru produse din clasa 33 – cererea nr. 1056902

               Titularul mărcii sau al semnului invocat în sprijinul opoziției:

               Companhia Geral da Agricultura das Vinhas do Alto Douro, SA (Real Companhia Velha)

               Marca sau semnul invocat în sprijinul opoziției:

               Marca figurativă portugheză ROYAL BRANDE nr. 122170, marca verbală comunitară ROYAL FEITORIA nr. 418301 și marca figurativă
                  internațională ROYAL OPORTO WINE COMPANY (Portugalia) nr. 174788, pentru produse din clasa 33

               Decizia diviziei de opoziție:

               Admite opoziția în baza mărcii comunitare nr. 418301 și respinge cererea de înregistrare

               Decizia camerei de recurs:

               Respinge recursul

      Dispozitivul

                  1)

                  Anulează decizia Camerei întâi de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale)
                     (OAPI) din 25 octombrie 2004 (cauza R 513/2002‑1).

                  2)

                  Obligă OAPI la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 24 aprilie 1980. # Una Coonan împotriva Insurance Officer. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: National Insurance Commissioner - Regatul Unit. # Cauza 110/79.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 6 aprilie 1995. # Ernst Bauer împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Clauză compromisorie. # Cauza C-299/93.


title: Hotărârea Curții (Camera a șasea) din 10 mai 2012.#Comisia Europeană împotriva Regatului Belgiei.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Articolele 36 și 40 din Acordul privind SEE — Impozitare discriminatorie a câștigurilor de capital realizate în urma răscumpărării de acțiuni ale unor organisme de plasament colectiv stabilite în Norvegia sau în Islanda și care nu beneficiază de o autorizație în conformitate cu Directiva 85/611/CEE.#Cauza C-370/11.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a șasea) din 10 mai 2012 — Comisia/Belgia
      (Cauza C‑370/11)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Articolele 36 și 40 din Acordul privind SEE — Impozitare discriminatorie a câștigurilor de capital realizate în urma răscumpărării de acțiuni ale unor organisme de plasament
         colectiv stabilite în Norvegia sau în Islanda și care nu beneficiază de o autorizație în conformitate cu Directiva 85/611/CEE”

      Acorduri internaționale — Acordul de instituire a Spațiului Economic European — Libera circulație a capitalurilor — Restricții — Legislație fiscală — Impozit pe venit (Acordul privind SEE, art. 40; Directiva 85/611 a Consiliului) (a se vedea punctul 20 și dispozitivul)
      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Încălcarea articolelor 36 și 40 din Acordul privind Spațiul Economic
                  European — Impozitare discriminatorie a câștigurilor de capital realizate în urma răscumpărării de acțiuni ale unor organisme
                  de plasament colectiv stabilite în Norvegia sau în Islanda și care nu beneficiază de o autorizație în conformitate cu Directiva
                  85/611/CEE

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin menținerea normelor potrivit cărora câștigurile de capital realizate în urma răscumpărării de acțiuni ale unor organisme
                     de plasament colectiv, al căror patrimoniu este investit în creanțe într-o proporție mai mare de 40 %, și care nu beneficiază
                     de o autorizație în conformitate cu Directiva 85/611/CEE a Consiliului din 20 decembrie 1985 de coordonare a actelor cu putere
                     de lege și a actelor administrative privind anumite organisme de plasament colectiv în valori mobiliare (OPCVM) nu sunt impozabile
                     în cazul în care aceste organisme sunt stabilite în Belgia, în timp ce câștigurile de capital realizate în urma răscumpărării
                     de acțiuni ale unor asemenea organisme stabilite în Norvegia sau în Islanda sunt impozabile, Regatul Belgiei nu și-a îndeplinit
                     obligațiile care îi revin în temeiul articolului 40 din Acordul privind Spațiul Economic European din 2 mai 1992.

                  2)

                  	Obligă Regatul Belgiei la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 10 decembrie 1992. # Calvin E. Williams împotriva Curții de Conturi a Comunităților Europene. # Funcționari - Admisibilitate - Raport de evaluare. # Cauza T-33/91.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 18 iunie 1996. # Juana de la Cruz Elena Vela Palacios împotriva Comitetului Economic și Social. # Funcționari - Admisibilitate - Act cauzator de prejudiciu. # Cauza T-293/94.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua extinsă) din data de 5 iunie 1996. # NMB France SARL, NMB-Minebea-GmbH, NMB UK Ltd și NMB Italia Srl împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza T-162/94.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 28 martie 1990. # Waldrich Siegen Werkzeugmaschinen GmbH împotriva Finanzamt Hagen. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Münster - Germania. # Cauza C-38/88.


Hotărârea Curții (Camera a șaptea) din 17 iulie 2014.#Reber Holding GmbH & Co. KG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI).#Recurs – Marcă comunitară – Marca figurativă Walzer Traum – Opoziție a titularului mărcii verbale naționale Walzertraum – Noțiunea de utilizare serioasă a mărcii – Neluare în considerare a deciziilor anterioare – Principiul egalității de tratament.#Cauza C‑141/13 P).