title: Hotărârea Tribunalului (camera a doua) din 20 septembrie 2011. # Meica Ammerländische Fleischwarenfabrik Fritz Meinen GmbH & Co. KG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale TOFUKING - Marca națională verbală anterioară King - Mărcile națională și comunitară verbale anterioare Curry King - Motiv relativ de refuz - Risc de confuzie - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009. # Cauza T-99/10.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a doua) din 20 septembrie 2011 – Meica/OAPI – TofuTown.com (TOFUKING)
      (Cauza T‑99/10)
      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale TOFUKING – Marca națională verbală anterioară King – Mărcile națională și comunitară verbale anterioare Curry King – Motiv relativ de refuz – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009”
      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau
         similare – Risc de confuzie cu marca anterioară [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele
         21, 31-35 și 44-49)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a patra de recurs a OAPI din 7 ianuarie 2010 (cauza R 63/2009-4) privind o procedură
                  de opoziție între Meica Ammerländische Fleischwarenfabrik Fritz Meinen GmbH & Co. KG și TofuTown.com GmbH

            Dispozitivul

                  1)

                  	Anulează Decizia Camerei a patra de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele
                     industriale) (OAPI) din 7 ianuarie 2010 (cauza R 63/2009-4).

                  2)

                  	Obligă OAPI să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată efectuate de Meica Ammerländische
                     Fleischwarenfabrik Fritz Meinen GmbH & Co. KG.

                  3)

                  	TofuTown.com GmbH suportă propriile cheltuieli de judecată.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 27 ianuarie 2005.#Irmtraud Junk împotriva Wolfgang Kühnel.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Arbeitsgericht Berlin - Germania.#Directivă 98/59/CE.#Cauza C-188/03.


Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 20 iunie 2002. # Comisia Comunităților Europene împotriva Marelui Ducat al Luxemburgului. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Libera circulație a lucrătorilor - Articol 43 CE - Libertate de stabilire. # Cauza C-299/01.


Hotărârea Curții din data de 30 iunie 1988. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Elene. # Neîndeplinirea obligațiilor. # Cauza 226/87.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 14 septembrie 1999. # DE + ES Bauunternehmung GmbH împotriva Finanzamt Bergheim. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Köln - Germania. # Cauza C-275/97.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 19 septembrie 2000. # Anton Dürbeck GmbH împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Măsuri tranzitorii - Acțiune în anulare. # Cauza T-252/97.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 27 iunie 1996. # Waltraud Tomberger împotriva Gebrüder von der Wettern GmbH. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesgerichtshof - Germania. # Directivă 78/660/CEE. # Cauza C-234/94.


title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a treia) din data de 23 septembrie 2009. # Neophytos Neophytou împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcție publică - Concurs general. # Cauza F-22/05 RENV.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE
      (Camera a treia)
      23 septembrie 2009
      Cauza F‑22/05 RENV
      Neophytos Neophytou
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Funcție publică — Trimitere spre rejudecare Tribunalului după anulare — Concurs general — Neînscriere pe lista de rezervă — Comisie de evaluare — Numire”
      Obiectul: Acțiune formulată în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA, prin care domnul Neophytou solicită, în esență, anularea deciziei
         comisiei de evaluare a concursului general EPSO/A/1/03 din 24 septembrie 2004 de a nu îl înscrie pe lista de rezervă publicată
         în Journal officiel de l’Union européenne (JO C 285 A, p. 3).

      Decizia: Respinge acțiunea. Comisia suportă totalitatea propriilor cheltuieli de judecată aferente procedurilor în fața Tribunalului
         și a Tribunalului de Primă Instanță, precum și jumătate din cheltuielile de judecată efectuate de reclamant, aferente procedurilor
         menționate. Reclamantul suportă jumătate din propriile cheltuieli de judecată aferente procedurilor în fața Tribunalului și
         a Tribunalului de Primă Instanță.

      Sumarul hotărârii
      1.      Procedură — Acțiune – Motiv întemeiat pe nerespectarea domeniului de aplicare al legii — Constatare din oficiu
      2.      Oficiul European pentru Selecția Personalului (EPSO) — Definirea competențelor consiliului de administrație și ale directorului
            EPSO — Numirea membrilor comisiei de evaluare din cadrul unui concurs — Competența directorului EPSO
      (Decizia secretarilor generali ai Parlamentului European, Consiliului și Comisiei, a grefierului Curții de Justiție, a secretarilor
            generali ai Curții de Conturi, Comitetului Economic și Social și Comitetului Regiunilor și a reprezentantului Ombudsmanului
            European 2002/621, art. 6 și 8)
      3.      Oficiul European pentru Selecția Personalului (EPSO) — Numirea membrilor comisiei de evaluare din cadrul unui concurs — Numirea
            de către directorul EPSO — Atingere adusă competenței autorității împuternicite să facă numiri — Inexistență
      4.      Funcționari — Recrutare — Concurs — Comisie de evaluare — Componență
      (Statutul funcționarilor, anexa III, art. 3 al doilea paragraf)
      1.      Un motiv întemeiat pe domeniul de aplicare al legii este de ordine publică, iar instanța comunitară are obligația de a‑l analiza
         din oficiu. Astfel, instanța comunitară nu și‑ar îndeplini rolul de instanță chemată să se pronunțe asupra legalității dacă
         nu ar invoca, chiar fără ca părțile să conteste acest aspect, faptul că decizia contestată aflată pe rolul său a fost adoptată
         pe baza unei norme care nu este susceptibilă să fie aplicată în speță și dacă, în consecință, ar fi determinată să se pronunțe
         asupra litigiului cu care este sesizată aplicând ea însăși o astfel de normă. În această privință, „legea” nu trebuie înțeleasă
         ca lege în sensul formal al termenului, ci ca orice dispoziție de natură generală și impersonală, aplicabilă litigiului.

      (a se vedea punctele 56-58)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 15 iulie 1994, Browet și alții/Comisia, T‑576/93-T‑582/93, Rec., p. II‑677, punctul 35
      Tribunalul Funcției Publice: 21 februarie 2008, Putterie‑De‑Beukelaer/Comisia, F‑31/07, RepFP, p. I‑A‑1‑0000 și II‑A‑1‑0000,
         punctul 51, care face obiectul unui recurs în fața Tribunalului de Primă Instanță, cauza T‑160/08 P

      2.      Competențele consiliului de administrație al Oficiului European pentru Selecția Personalului (EPSO) nu sunt definite prin
         intermediul unei dispoziții cu caracter general, ci prin enumerarea ansamblului atribuțiilor care îi revin, în temeiul articolului
         6 din Decizia 2002/621 privind organizarea și funcționarea EPSO. Această enumerare, în mod necesar limitativă, nu poate primi
         o interpretare extensivă.

      În schimb, competențele directorului EPSO sunt definite printr‑o dispoziție cu caracter general. Astfel, în conformitate cu
         dispozițiile articolului 8 alineatul (1) din Decizia 2002/621, directorul este responsabil pentru buna funcționare a EPSO.
         Directorul EPSO acționează în sfera de responsabilitate a consiliului de administrație și sub autoritatea acestuia din urmă.
         El asigură servicii de secretariat pentru consiliul de administrație, raportează acestuia cu privire la îndeplinirea atribuțiilor
         sale și prezintă consiliului de administrație recomandări pentru buna funcționare a EPSO.

      Competențele consiliului de administrație sunt astfel legate de definirea funcționării și a organizării EPSO, a politicii
         generale și a bugetului acestuia, în timp ce directorul este competent în ceea ce privește gestiunea curentă a EPSO.

      Rezultă că, întrucât numirea membrilor comisiei de evaluare din cadrul unui concurs nu poate fi inclusă în una dintre competențele
         consiliului de administrație prevăzute la articolul 6 din Decizia 2002/621, decizia de numire a membrilor menționați este
         o atribuție care trebuie considerată ca intrând în sfera gestiunii curente a EPSO și, prin urmare, intră în atribuțiile directorului
         acestuia.

      (a se vedea punctele 92-97)
      3.      Faptul că directorul Oficiului European pentru Selecția Personalului (EPSO) a procedat la desemnarea membrilor comisiei de
         evaluare din cadrul unui concurs prin contrasemnarea unui document, întocmit de serviciile EPSO, în care sunt recapitulate
         propunerile comunicate de instituții nu implică faptul că autoritatea împuternicită să facă numiri nu și‑a exercitat în fapt
         competența. Astfel, în primul rând, atunci când autoritatea menționată decide pe baza unei propuneri, faptul că decide în
         sensul propunerii care i‑a fost făcută nu poate însemna, în sine, că ea nu își exercită competența. A decide altfel ar însemna
         negarea posibilității ca această autoritate să adopte o decizie conformă propunerii care i‑a fost făcută. În al doilea rând,
         sub rezerva respectării procedurii prevăzute de textele aplicabile, administrația are libertatea alegerii modalităților practice
         de adoptare a unei decizii, iar o decizie nu poate fi cenzurată pentru simplul motiv că aceasta a luat naștere prin înscrierea,
         sub conținutul acesteia, a unei date urmate de semnătura persoanei competente să o adopte.

      (a se vedea punctele 107-109)
      4.      Articolul 3 al doilea paragraf din anexa III la statut prevede că „[î]n cazul unui concurs general comun pentru două sau mai
         multe instituții, comisia de evaluare este compusă dintr‑un președinte desemnat de autoritatea împuternicită să facă numiri
         [AIPN] […] și din membri desemnați de [AIPN] […], la propunerea instituțiilor, precum și din membri desemnați de comun acord,
         pe bază paritară, de către comitetele pentru personal ale instituțiilor”. Trebuie ca expresia „pe bază paritară” să fie înțeleasă
         ca vizând desemnarea de către autoritatea împuternicită să facă numiri și comitetele pentru personal a „membrilor”, alții
         decât președintele. Acest sens este confirmat de interpretarea dispoziției în contextul acesteia. Astfel, această dispoziție
         trebuie interpretată din perspectiva articolului 3 primul paragraf din anexa III la statut, care prevede că, în ceea ce privește
         concursurile organizate de o singură instituție, comisia de evaluare este compusă dintr‑un președinte, desemnat de autoritatea
         împuternicită să facă numiri, și din membri, desemnați în număr egal de către autoritatea menționată și de către comitetul
         pentru personal.

      Astfel, articolul 3 al doilea paragraf din anexa III la statut nu poate fi înțeles decât în sensul în care prevede că, în
         cazul unui concurs general comun pentru două sau mai multe instituții, comisia de evaluare este compusă dintr‑un președinte
         desemnat de autoritatea împuternicită să facă numiri și din membri desemnați în număr egal, pe de o parte, de respectiva autoritate
         la propunerea instituțiilor și, pe de altă parte, de comun acord de către comitetele pentru personal ale instituțiilor.

      (a se vedea punctele 112-114 și 116)


Hotărârea Curții din data de 13 iulie 1972. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Cauza 48-71.


title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 30 ianuarie 2014.#Aboubacar Diakité împotriva Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides.#Cerere de decizie preliminară formulată de Conseil d’État (Belgia).#Directiva 2004/83/CE – Standarde minime referitoare la condițiile de acordare a statutului de refugiat sau a statutului conferit prin protecție subsidiară – Persoană care poate beneficia de protecție subsidiară – Articolul 15 litera (c) – Amenințări grave și individuale la adresa vieții sau a persoanei unui civil ca urmare a violenței generalizate în caz de conflict armat – Noțiunea „conflict armat intern” – Interpretare autonomă în raport cu dreptul internațional umanitar – Criterii de apreciere.#Cauza C‑285/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      30 ianuarie 2014 (
            *1
         )
      „Directiva 2004/83/CE — Standarde minime referitoare la condițiile de acordare a statutului de refugiat sau a statutului conferit prin protecție subsidiară — Persoană care poate beneficia de protecție subsidiară — Articolul 15 litera (c) — Amenințări grave și individuale la adresa vieții sau a persoanei unui civil ca urmare a violenței generalizate în caz de conflict armat — Noțiunea «conflict armat intern» — Interpretare autonomă în raport cu dreptul internațional umanitar — Criterii de apreciere”
      În cauza C‑285/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Conseil d’État (Belgia), prin decizia din 16 mai 2012, primită de Curte la 7 iunie 2012, în procedura

         Aboubacar Diakité

      împotriva

         Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides,

      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul L. Bay Larsen (raportor), președinte de cameră, domnul K. Lenaerts, vicepreședinte al Curții, îndeplinind funcția de judecător al Camerei a patra, domnii M. Safjan și J. Malenovský și doamna A. Prechal, judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul V. Tourrès, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 29 mai 2013,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru domnul Diakité, de D. Caccamisi, avocate;

               —

               pentru guvernul belgian, de T. Materne și de C. Pochet, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze, de N. Graf Vitzthum și de B. Beutler, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul francez, de D. Colas, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul Regatului Unit, de L. Christie și de A. Robertson, în calitate de agenți, asistați de J. Simor, barrister;

               —

               pentru Comisia Europeană, de M. Condou‑Durande, în calitate de agent,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 18 iulie 2013,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 15 litera (c) din Directiva 2004/83/CE a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind standardele minime referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de statutul de refugiat sau persoanele care, din alte motive, au nevoie de protecție internațională și referitoare la conținutul protecției acordate (JO L 304, p. 12, rectificare în JO 2005, L 204, p. 24, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 52, denumită în continuare „directiva”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Diakité, resortisant guineean, pe de o parte, și Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Comisarul General pentru Refugiați și Apatrizi) (denumit în continuare „Commissaire général”), pe de altă parte, în legătură cu decizia acestuia din urmă de a nu îi acorda domnului Diakité posibilitatea de a beneficia de protecție subsidiară.

         Cadrul juridic

         Dreptul internațional

               3

               Articolul 3 comun celor patru Convenții de la Geneva din 12 august 1949, și anume Convenția (I) pentru îmbunătățirea sorții răniților și bolnavilor din forțele armate în campanie, Convenția (II) pentru îmbunătățirea sorții răniților, bolnavilor și naufragiaților din forțele armate pe mare, Convenția (III) privind tratamentul prizonierilor de război și, respectiv, Convenția (IV) privind protecția persoanelor civile în timp de război (denumite în continuare „cele patru Convenții de la Geneva”), prevede:
               „În caz de conflict armat neprezentând un caracter internațional și ivit pe teritoriul uneia dintre Înaltele Părți Contractante, fiecare dintre părțile în conflict va trebui să aplice cel puțin următoarele dispoziții:

                        1)

                        Persoanele care nu participă direct la ostilități, inclusiv membrii forțelor armate care au depus armele și persoanele care au fost scoase din luptă din cauză de boală, rănire, detențiune sau din orice altă cauză, vor fi, în toate împrejurările, tratate cu omenie [...]
                        În acest scop, sunt și rămân prohibite [...], cu privire la persoanele menționate mai sus:

                                 a)

                                 atingerile aduse vieții și integrității corporale [...]

                           [...]

                                 c)

                                 atingerile aduse demnității persoanelor, mai ales tratamentele umilitoare și înjositoare;

                  [...]”

               4

               Articolul 1 din Protocolul adițional la Convențiile de la Geneva din 12 august 1949 privind protecția victimelor conflictelor armate fără caracter internațional (Protocolul II) din 8 iunie 1977 prevede:
               „1.   Prezentul protocol, care dezvoltă și completează articolul 3 comun [celor patru Convenții de la Geneva] fără a modifica condițiile sale de aplicare actuale, se va aplica tuturor conflictelor armate care nu cad sub incidența articolului 1 din Protocolul adițional la [cele patru Convenții de la Geneva] referitor la protecția victimelor conflictelor armate internaționale (Protocolul I) și care se desfășoară pe teritoriul unei înalte părți contractante între forțele sale armate și forțe armate dizidente sau grupuri înarmate organizate care, sub conducerea unui comandament responsabil, exercită un asemenea control asupra unei părți a teritoriului său încât să îi permită să desfășoare operațiuni militare susținute și coordonate și să aplice prezentul protocol.
               2.   Prezentul protocol nu se va aplica situațiilor de tensiune internă și tulburărilor interne cum sunt actele de dezordine publică, actele sporadice și izolate de violență și alte acte analoge, care nu sunt conflicte armate.”

         Dreptul Uniunii

               5

               Considerentele (5), (6) și (24) ale directivei au următorul cuprins:

                        „(5)

                        Concluziile Consiliului European de la Tampere precizează totodată că normele privind statutul de refugiat ar trebui completate, de asemenea, prin măsuri privind forme subsidiare de protecție, care oferă un statut corespunzător oricărei persoane care are nevoie de o astfel de protecție.

                        (6)

                        Obiectivul principal al prezentei directive este, pe de o parte, să se asigure că toate statele membre pun în aplicare criterii comune de identificare a persoanelor care au o nevoie reală de protecție internațională și, pe de altă parte, să asigure un nivel minim de beneficii respectivelor persoane în toate statele membre.

                  [...]

                        (24)

                        Ar trebui adoptate, de asemenea, standarde minime privind definirea și conținutul statutului conferit prin protecția subsidiară. Protecția subsidiară ar trebui să completeze protecția refugiaților consacrată de Convenția [privind statutul refugiaților, semnată la Geneva la 28 iulie 1951, Recueil des traités des Nations unies, vol. 189, p. 150, nr. 2545 (1954)].”

               6

               Potrivit articolului 2 litera (e) din directivă, în sensul acesteia, se înțelege prin „«persoană care poate beneficia de protecție subsidiară» […] orice resortisant al unei țări terțe sau orice apatrid care nu poate fi considerat refugiat, dar în privința căruia există motive serioase și întemeiate de a crede că, în cazul în care ar fi trimis în țara sa de origine sau, în cazul unui apatrid, în țara în care avea reședința obișnuită, ar fi supus unui risc real de a suferi vătămările grave definite la articolul 15 [...] și nu poate sau, ca urmare a acestui risc, nu dorește protecția respectivei țări”.

               7

               Articolul 15 din directivă prevede, sub titlul „Vătămări grave”:
               „Vătămările grave sunt:
               [...]

                        (c)

                        amenințările grave și individuale la adresa vieții sau a persoanei unui civil ca urmare a violenței generalizate în caz de conflict armat intern sau internațional.”

         Dreptul belgian

               8

               Articolul 48/4 din Legea din 15 decembrie 1980 privind accesul pe teritoriu, șederea, stabilirea și returnarea forțată a străinilor (denumită în continuare „Legea din 15 decembrie 1980”) prevede:
               „§ 1.   Statutul protecției subsidiare se acordă străinului care nu poate fi considerat refugiat și care nu poate beneficia de articolul 9 ter și în privința căruia există motive temeinice de a crede că, dacă ar fi trimis în țara sa de origine sau, în cazul unui apatrid, în țara în care avea reședința obișnuită, ar fi supus unui risc real de a suferi vătămările grave prevăzute la alineatul 2 și care nu poate sau, ținând cont de acest risc, nu dorește protecția acestei țări [...]
               § 2.   Sunt considerate vătămări grave:
               [...]

                        c)

                        amenințările grave la adresa vieții sau a persoanei unui civil ca urmare a violenței generalizate în caz de conflict armat intern sau internațional”.

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               9

               La 21 februarie 2008, domnul Diakité a formulat o primă cerere de azil în Belgia, invocând represiunea și actele de violență pe care le‑ar fi suferit în țara sa de origine din cauza participării sale la mișcările de protest împotriva puterii din țara respectivă.

               10

               Commissaire général a refuzat să îi recunoască domnului Diakité calitatea de refugiat și să îi acorde protecția subsidiară. Această dublă decizie a fost confirmată de Conseil du contentieux des étrangers [Consiliul competent cu soluționarea litigiilor privind străinii].

               11

               Fără a se reîntoarce în țara sa de origine în această perioadă, domnul Diakité a introdus la autoritățile belgiene o a doua cerere de azil la 15 iulie 2010.

               12

               La 22 octombrie 2010, Commissaire général a adoptat o nouă decizie de refuz al recunoașterii statutului de refugiat și de acordare a protecției subsidiare. Refuzul de a acorda protecția subsidiară era motivat de constatarea că în Guineea nu există o situație de violență generalizată sau de conflict armat în sensul articolului 48/4 alineatul 2 din Legea din 15 decembrie 1980.

               13

               Această dublă decizie a făcut obiectul unei acțiuni introduse la Conseil du contentieux des étrangers, care a confirmat, prin Hotărârea din 6 mai 2011, dublul refuz al Commissaire général.

               14

               În cadrul recursului introdus la Conseil d’État (Consiliul de Stat), domnul Diakité critică hotărârea Conseil du contentieux des étrangers pentru motivul că aceasta se întemeiază pe definiția conflictului armat dată de Tribunalul Penal Internațional pentru Fosta Iugoslavie pentru a constata că nu este îndeplinită condiția existenței unui conflict armat impusă de articolul 48/4 alineatul 2 din Legea din 15 decembrie 1980.

               15

               În acest context, Conseil d’État apreciază că, având în vedere Hotărârea din 17 februarie 2009, Elgafaji (C-465/07, Rep., p. I-921), nu se poate exclude ca, astfel cum susține domnul Diakité, noțiunea „conflict armat”, în sensul articolului 15 litera (c) din directivă, să poată fi interpretată în mod autonom și să prezinte o semnificație distinctă de cea reținută în jurisprudența Tribunalului Penal Internațional pentru Fosta Iugoslavie.

               16

               În aceste condiții, Conseil d’État a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Articolul 15 litera (c) din directivă [...] trebuie interpretat în sensul că această dispoziție oferă protecție doar într‑o situație de «conflict armat intern» astfel cum este interpretată de dreptul internațional umanitar și în special cu referire la articolul 3 comun celor patru Convenții de la Geneva [...]?
               Dacă noțiunea «conflict armat intern» vizată la articolul 15 litera (c) din directivă [...] trebuie interpretată în mod autonom în raport cu articolul 3 comun celor patru Convenții de la Geneva [...], care sunt în acest caz criteriile care servesc la aprecierea existenței unui astfel de «conflict armat intern»?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               17

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 15 litera (c) din directivă trebuie interpretat în sensul că existența unui conflict armat intern trebuie să fie apreciată pe baza criteriilor stabilite de dreptul internațional umanitar și, în cazul unui răspuns negativ, ce criterii trebuie să fie folosite pentru a aprecia existența unui astfel de conflict în scopul de a determina dacă un resortisant al unei țări terțe sau un apatrid poate beneficia de protecția subsidiară.

               18

               În această privință, trebuie amintit că cele trei tipuri de vătămări grave definite la articolul 15 din directivă constituie condițiile care trebuie îndeplinite pentru a se putea considera că o persoană ar putea beneficia de protecție subsidiară, atunci când, potrivit articolului 2 litera (e) din directivă, există motive serioase și întemeiate de a crede că solicitantul este supus unui risc real de a suferi astfel de vătămări în cazul în care ar fi trimis în țara de origine în cauză (Hotărârea Elgafaji, citată anterior, punctul 31).

               19

               Vătămarea definită la articolul 15 litera (c) din directivă este constituită din amenințări grave și individuale la adresa vieții sau a persoanei unui civil ca urmare a violenței generalizate în caz de conflict armat intern sau internațional.

               20

               În această privință, este important să se constate că legiuitorul Uniunii a utilizat expresia „conflict armat intern sau internațional”, care diferă de noțiunile care se află chiar la baza dreptului internațional umanitar, acesta din urmă distingând, pe de o parte, „conflictele armate internaționale” și, pe de altă parte, „conflictele armate [care nu prezintă] un caracter internațional”.

               21

               În aceste condiții, trebuie să se constate că legiuitorul Uniunii a dorit să acorde protecția subsidiară persoanelor în cauză nu numai în caz de conflicte armate internaționale și de conflicte armate care nu prezintă un caracter internațional, astfel cum sunt definite de dreptul internațional umanitar, ci și în caz de conflicte armate interne, cu condiția ca aceste conflicte să fie caracterizate de recurgerea la violență generalizată. Nu este necesar, în această privință, să fie îndeplinite toate criteriile la care se referă articolul 3 comun celor patru Convenții de la Geneva și articolul 1 alineatul (1) din Protocolul adițional II din 8 iunie 1977, care dezvoltă și completează acest articol.

               22

               Pe de altă parte, trebuie constatat că dreptul internațional umanitar reglementează modul de desfășurare a conflictelor armate internaționale și al celor care nu prezintă un caracter internațional, ceea ce înseamnă că existența unui astfel de conflict constituie condiția de aplicare a normelor pe care le stabilește (Hotărârea Camerei de apel a Tribunalului Penal Internațional pentru Fosta Iugoslavie din 2 octombrie 1995, Procurorul împotriva Dusko Tadic alias„Dule”, cauza nr. IT‑94‑1‑AR72, punctul 67).

               23

               Deși dreptul internațional umanitar vizează în special să furnizeze, în zona de conflict, protecție populației civile prin limitarea efectelor războiului asupra persoanelor și a bunurilor, acesta nu prevede, spre deosebire de articolul 2 litera (e) din directivă coroborat cu articolul 15 litera (c) din aceasta, acordarea unei protecții internaționale anumitor civili în afara zonei de conflict și a teritoriului părților la conflict. Definițiile noțiunii de conflict armat reținute în dreptul internațional umanitar nu vizează, așadar, identificarea situațiilor în care o astfel de protecție ar fi necesară și ar trebui să fie acordată de autoritățile competente ale statelor membre.

               24

               Mai general, trebuie să se sublinieze că, astfel cum a arătat avocatul general la punctele 66 și 67 din concluzii, dreptul internațional umanitar și mecanismul de protecție subsidiară prevăzut de directivă urmăresc scopuri diferite și instituie mecanisme de protecție clar separate.

               25

               Pe de altă parte, după cum a arătat avocatul general la punctul 70 din concluzii, anumite încălcări ale dreptului internațional umanitar dau naștere unei răspunderi penale individuale. Pentru acest motiv, dreptul internațional umanitar prezintă legături foarte strânse cu dreptul penal internațional, în timp ce o astfel de relație este străină de mecanismul protecției subsidiare prevăzut de directivă.

               26

               Prin urmare, posibilitatea de a beneficia de regimul definit la articolul 2 litera (e) din directivă coroborat cu articolul 15 litera (c) din aceasta nu poate fi condiționată de constatarea îndeplinirii condițiilor de aplicare a regimului definit de dreptul umanitar internațional, în caz contrar nefiind respectate domeniile proprii fiecăruia dintre aceste două regimuri.

               27

               În consecință, în lipsa din directivă a oricărei definiții a noțiunii de conflict armat intern, determinarea înțelesului și a conținutului acestor termeni trebuie să fie făcută, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, în conformitate cu sensul obișnuit al acestora în limbajul curent, ținând seama și de contextul în care sunt utilizați, precum și de obiectivele urmărite de reglementarea din care fac parte (Hotărârea din 22 decembrie 2008, Wallentin‑Hermann, C-549/07, Rep., p. I-11061, punctul 17, și Hotărârea din 22 noiembrie 2012, Probst, C‑119/12 punctul 20).

               28

               În sensul său obișnuit în limbaj curent, noțiunea de conflict armat intern vizează o situație în care forțele regulate ale unui stat înfruntă unul sau mai multe grupuri armate sau în care se confruntă două sau mai multe grupuri armate.

               29

               În această privință trebuie arătat că, deși, în propunerea Comisiei care a condus la adoptarea directivei [COM(2001) 510 final], definiția vătămării grave care figurează la articolul 15 litera (c) din directivă prevedea că amenințările la adresa vieții, a securității sau a libertății solicitantului puteau interveni fie într‑un conflict armat, fie în cadrul unor încălcări sistematice sau generalizate ale drepturilor omului, legiuitorul Uniunii a decis să rețină în final numai ipoteza amenințărilor la adresa vieții sau a persoanei unui civil ca urmare a violenței generalizate în caz de conflict armat intern sau internațional.

               30

               În plus, trebuie amintit că existența unui conflict armat intern va putea conduce la acordarea protecției subsidiare numai în măsura în care se va considera în mod excepțional că înfruntările dintre trupele regulate ale unui stat și unul sau mai multe grupuri armate sau între două sau mai multe grupuri armate creează amenințări grave și individuale la adresa vieții sau a persoanei solicitantului protecției subsidiare, în sensul articolului 15 litera (c) din directivă, întrucât gradul de violență generalizată care le caracterizează atinge un nivel atât de ridicat încât există motive serioase și întemeiate de a crede că un civil trimis în țara respectivă sau, după caz, în regiunea în cauză ar fi expus, ca urmare a simplei sale prezențe în teritoriile menționate, unui risc real de a suferi respectivele amenințări (a se vedea în acest sens Hotărârea Elgafaji, citată anterior, punctul 43).

               31

               În această privință, Curtea a precizat că, cu cât solicitantul este mai în măsură să demonstreze că este afectat în mod specific, ca urmare a unor elemente proprii situației sale personale, cu atât mai redus va fi gradul de violență generalizată necesar pentru a putea beneficia de protecția subsidiară (Hotărârea Elgafaji, citată anterior, punctul 39).

               32

               În acest context, nu este necesar, cu ocazia examinării unei cereri de protecție subsidiară, să se procedeze la o apreciere specifică a intensității acestor confruntări pentru a se determina, independent de evaluarea gradului de violență care rezultă, dacă este îndeplinită condiția privind existența unui conflict armat.

               33

               Pe de altă parte, din considerentele (5), (6) și (24) ale directivei reiese că criteriile minime de acordare a protecției subsidiare trebuie să permită completarea protecției refugiaților consacrată de Convenția privind statutul refugiaților, semnată la Geneva la 28 iulie 1951, prin identificarea persoanelor care au o nevoie reală de protecție internațională și prin oferirea unui statut adecvat.

               34

               În consecință, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 92 din concluzii, constatarea existenței unui conflict armat nu trebuie să fie condiționată de un anumit nivel de organizare a forțelor armate prezente sau de o durată anume a conflictului, întrucât acestea sunt suficiente pentru ca înfruntările în care se angajează aceste forțe armate să genereze gradul de violență menționat la punctul 30 din prezenta hotărâre, creând astfel o nevoie reală de protecție internațională a solicitantului care este supus unui risc real de a suferi amenințări grave și individuale la adresa vieții sau a persoanei sale.

               35

               Rezultă că este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 15 litera (c) din directivă trebuie interpretat în sensul că existența unui conflict armat intern trebuie să fie admisă, în scopul aplicării acestei dispoziții, atunci când forțele regulate ale unui stat înfruntă unul sau mai multe grupuri armate sau când se confruntă două sau mai multe grupuri armate, fără să fie necesar ca acest conflict să poată fi calificat drept conflict armat care nu prezintă un caracter internațional în sensul dreptului internațional umanitar și fără ca intensitatea înfruntărilor armate, nivelul de organizare a forțelor armate prezente sau durata conflictului să facă obiectul unei aprecieri distincte de cea a gradului de violență de pe teritoriul în cauză.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               36

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

                     Articolul 15 litera (c) din Directiva 2004/83/CE a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind standardele minime referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de statutul de refugiat sau persoanele care, din alte motive, au nevoie de protecție internațională și referitoare la conținutul protecției acordate trebuie interpretat în sensul că existența unui conflict armat intern trebuie să fie admisă, în scopul aplicării acestei dispoziții, atunci când forțele regulate ale unui stat înfruntă unul sau mai multe grupuri armate sau când se confruntă două sau mai multe grupuri armate, fără să fie necesar ca acest conflict să poată fi calificat drept conflict armat care nu prezintă un caracter internațional în sensul dreptului internațional umanitar și fără ca intensitatea înfruntărilor armate, nivelul de organizare a forțelor armate prezente sau durata conflictului să facă obiectul unei aprecieri distincte de cea a gradului de violență de pe teritoriul în cauză.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: franceza.


Hotărârea Curții din data de 27 iunie 2000. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Portugheze. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza C-404/97.


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 22 octombrie 2009.#María Julia Zurita García (C-261/08) şi Aurelio Choque Cabrera (C-348/08) împotriva Delegado del Gobierno en la Región de Murcia.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal Superior de Justicia de Murcia - Spania.#Vize, drept de azil și imigrare - Măsuri cu privire la trecerea frontierelor externe - Articolul 62 alineatul (1) și alineatul (2) litera (a) CE - Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen - Articolele 6b și 23 - Regulamentul (CE) nr. 562/2006 - Articolele 5, 11 și 13 - Prezumție cu privire la durata șederii - Resortisanți din țări terțe în situație de ședere ilegală pe teritoriul unui stat membru - Reglementare națională care permite să se impună, în funcție de împrejurări, sau o amendă, sau expulzarea.#Cauze conexate C-261/08 și C-348/08.

text:
      Cauzele conexate C‑261/08 și C‑348/08
      María Julia Zurita García
      și
      Aurelio Choque Cabrera
      împotriva
      Delegado del Gobierno en la Región de Murcia
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Tribunal Superior de Justicia de Murcia)
      „Vize, azil și imigrare – Măsuri cu privire la trecerea frontierelor externe – Articolul 62 punctul (1) și punctul (2) litera (a) CE – Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen – Articolele 6b și 23 – Regulamentul (CE) nr. 562/2006 – Articolele 5, 11 și 13 – Prezumție cu privire la durata șederii – Resortisanți din țări terțe în situație de ședere ilegală pe teritoriul unui stat membru – Reglementare națională care permite să se impună, în funcție de împrejurări, sau o amendă, sau expulzarea”
      Sumarul hotărârii
      Vize, azil, imigrare – Trecerea frontierelor externe ale statelor membre – Norme comune privind standardele și procedurile
            de control – Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen – Cod comunitar privind trecerea frontierelor – Persoană
            aflată în situație de ședere ilegală pe teritoriul unui stat membru – Obligația acestuia din urmă de a adopta o decizie de
            expulzare – Inexistență
      (Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen, astfel cum a fost modificată prin Regulamentul nr. 2133/2004, art.
            6b și 23; Regulamentul nr. 562/2006 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 11)
      Articolele 6b și 23 din Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen, astfel cum a fost modificată prin Regulamentul
         nr. 2133/2004 privind obligația autorităților competente ale statelor membre de a ștampila cu regularitate documentele de
         călătorie ale resortisanților țărilor terțe în momentul trecerii de către aceștia a frontierelor externe ale statelor membre,
         precum și de modificare a dispozițiilor Convenției pentru aplicarea Acordului Schengen și a Manualului comun, precum și articolul
         11 din Regulamentul nr. 562/2006 de instituire a unui Cod comunitar privind regimul de trecere a frontierelor de către persoane
         (Codul frontierelor Schengen) trebuie interpretate în sensul că, atunci când un resortisant al unei țări terțe se află în
         situație de ședere ilegală pe teritoriul unui stat membru pentru că nu îndeplinește sau încetează să mai îndeplinească condițiile
         referitoare la durata șederii aplicabile în statul respectiv, acest stat membru nu este obligat să adopte împotriva sa o decizie
         de expulzare.

      (a se vedea punctul 66 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      22 octombrie 2009(*)

      „Vize, azil și imigrare – Măsuri cu privire la trecerea frontierelor externe – Articolul 62 punctul (1) și punctul (2) litera (a) CE – Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen – Articolele 6b și 23 – Regulamentul (CE) nr. 562/2006 – Articolele 5, 11 și 13 – Prezumție cu privire la durata șederii – Resortisanți din țări terțe în situație de ședere ilegală pe teritoriul unui stat membru – Reglementare națională care permite să se impună, în funcție de împrejurări, sau o amendă, sau expulzarea”
      În cauzele conexate C‑261/08 și C‑348/08,
      având ca obiect cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare formulate în temeiul articolelor 68 CE și 234 CE de Tribunal
         Superior de Justicia de Murcia (Spania), prin deciziile din 12 iunie și din 22 iulie 2008, primite de Curte la 19 iunie și,
         respectiv, la 30 iulie 2008, în procedurile

      María Julia Zurita García (C‑261/08),

      Aurelio Choque Cabrera (C‑348/08)

      împotriva
      Delegado del Gobierno en la Región de Murcia,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din doamna P. Lindh, președintele Camerei a șasea, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a treia, domnii A.
         Rosas, U. Lõhmus (raportor), A. Ó Caoimh și A. Arabadjiev, judecători,

      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      având în vedere cererea instanței de trimitere din 13 iunie 2008, primită de Curte la 19 iunie 2008, de a judeca trimiterea
         preliminară din cauza C‑261/08 potrivit unei proceduri de urgență conform articolului 104b din Regulamentul de procedură,

      având în vedere Decizia Camerei a treia din 25 iunie 2008 de a nu judeca trimiterea preliminară potrivit unei proceduri de
         urgență,

      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru domnul Choque Cabrera, de doamna E. Bermejo Garrés, procuradora, și de A. Corbalan Maiquez, abogado;
      –        pentru guvernul spaniol, de doamna N. Díaz Abad, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul italian, de doamna I. Bruni, în calitate de agent, asistată de domnul G. Fiengo și de doamna W. Ferrante,
         avvocati dello Stato;

      –        pentru guvernul austriac, de domnul E. Riedl, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnul M. Wilderspin și de doamna E. Adsera Ribera, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 19 mai 2009,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererile de pronunțare a unor hotărâri preliminare privesc interpretarea articolului 62 punctul (1) și punctul (2) litera
         (a) CE, precum și a articolelor 5, 11, și 13 din Regulamentul (CE) nr. 562/2006 al Parlamentului European și al Consiliului
         din 15 martie 2006 de instituire a unui Cod comunitar privind regimul de trecere a frontierelor de către persoane (Codul frontierelor
         Schengen) (JO L 105, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 8, p. 5).

      2        Aceste cereri au fost formulate în cadrul a două litigii între doi resortisanți bolivieni, și anume doamna Zurita García (cauza
         C‑261/08) și domnul Choque Cabrera (cauza C‑348/08), pe de o parte, și Delegado del Gobierno en la Región de Murcia (reprezentantul
         guvernului regiunii Murcia, denumit în continuare „Delegado del Gobierno”), pe de altă parte, cu privire la deciziile de expulzare
         de pe teritoriul spaniol, cu interzicerea intrării în spațiul Schengen timp de cinci ani, adoptate împotriva lor.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
       Protocolul Schengen
      3        Potrivit articolului 1 din Protocolul privind integrarea acquis‑ului Schengen în cadrul Uniunii Europene, anexat la Tratatul
         privind Uniunea Europeană și la Tratatul de instituire a Comunității Europene prin Tratatul de la Amsterdam (denumit în continuare
         „protocolul”), 13 state membre ale Uniunii Europene sunt autorizate să instituie între ele, în cadrul juridic și instituțional
         al Uniunii, precum și al Tratatelor UE și CE, o cooperare consolidată în domeniile aflate sub incidența domeniului de aplicare
         al acquis‑ului Schengen, astfel cum este definit în anexa la protocolul menționat.

      4        În temeiul articolului 2 alineatul (1) primul paragraf din protocol, cu începere de la 1 mai 1999, data intrării în vigoare
         a Tratatului de la Amsterdam, acquis‑ul Schengen se aplică imediat celor 13 state membre prevăzute la articolul 1 din acest
         protocol.

      5        Din acquis‑ul Schengen fac parte în special Acordul între guvernele statelor Uniunii Economice Benelux, Republicii Federale
         Germania și Republicii Franceze privind eliminarea treptată a controalelor la frontierele lor comune, semnat la Schengen la
         14 iunie 1985 (JO 2000, L 239, p. 13, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 177), precum și Convenția de punere în aplicare a Acordului
         Schengen, semnată la Schengen la 19 iunie 1990 (JO 2000, L 239, p. 19, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 183), astfel cum a fost
         modificată prin Regulamentul nr. 2133/2004 al Consiliului din 13 decembrie 2004 privind obligația autorităților competente
         ale statelor membre de a ștampila cu regularitate documentele de călătorie ale resortisanților țărilor terțe în momentul trecerii
         de către aceștia a frontierelor externe ale statelor membre, precum și de modificare a dispozițiilor Convenției pentru aplicarea
         Acordului Schengen și a Manualului comun (JO L 369, p. 5, denumită în continuare „CAAS”).

      6        În aplicarea articolului 2 alineatul (1) al doilea paragraf a doua teză din protocol, Consiliul Uniunii Europene a adoptat
         la 20 mai 1999 Decizia 1999/436/CE de stabilire, în conformitate cu dispozițiile relevante din Tratatul de instituire a Comunității
         Europene și din Tratatul privind Uniunea Europeană, a temeiului juridic pentru fiecare dintre dispozițiile sau deciziile care
         constituie acquis‑ul Schengen (JO L 176, p. 17, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 107). Din articolul 2 din această decizie coroborat
         cu anexa A la aceasta rezultă că articolele 62 CE și 63 CE, care fac parte din titlul IV din Tratatul privind Uniunea Europeană,
         intitulat „Vize, dreptul de azil, imigrarea și alte politici legate de libera circulație a persoanelor”, au fost desemnate
         de către Consiliu ca temei juridic al articolului 23 din CAAS.

       CAAS
      7        Articolul 6b din CAAS prevede:

      „(1)      În cazul în care documentul de călătorie al unui resortisant al unei țări terțe nu are ștampilă de intrare, autoritățile naționale
         competente pot prezuma că titularul nu îndeplinește sau încetează să mai îndeplinească condițiile privind durata șederii aplicabile
         în statul membru în cauză.

      (2)      Această prezumție poate fi infirmată în cazul în care resortisantul țării terțe prezintă, prin orice mijloc, elemente de probă
         credibile, precum un bilet de călătorie sau documente justificative ale prezenței sale în afara teritoriului statelor membre,
         de natură să demonstreze că a respectat condițiile privind durata șederii pe termen scurt.

      [...]
      (3)      În cazul în care prezumția menționată la alineatul (1) nu este infirmată, autoritățile competente îl pot expulza pe resortisantul
         unei țări terțe de pe teritoriul statului membru în cauză.” [traducere neoficială]

      8        Potrivit dispozițiilor articolului 23 din CAAS:

      „(1) Străinii care nu îndeplinesc sau încetează să mai îndeplinească condițiile de ședere de scurtă durată aplicabile pe teritoriul
         unei părți contractante trebuie, de regulă, să părăsească de îndată teritoriile părților contractante.

      [...]
      (3) Dacă acești străini nu pleacă în mod voluntar sau dacă se poate presupune că nu vor face acest lucru sau dacă plecarea
         lor de îndată este impusă de rațiuni de securitate națională sau ordine publică, ei trebuie expulzați de pe teritoriul părții
         contractante unde au fost reținuți, în conformitate cu legislația internă a respectivei părți contractante. În cazul în care
         legislația sa nu permite expulzarea, partea contractantă poate permite persoanelor respective să rămână pe teritoriul său.

      [...]
      (5) Dispozițiile alineatului (4) nu împiedică aplicarea dispozițiilor de drept intern privind dreptul de azil, a Convenției
         de la Geneva privind statutul refugiaților din 28 iulie 1951, astfel cum a fost modificată prin Protocolul de la New York
         din 31 ianuarie 1967, a alineatului (2) din prezentul articol sau a articolului 33 alineatul (1) din prezenta convenție.”
         [traducere neoficială]

       Regulamentul nr. 562/2006
      9        Regulamentul nr. 562/2006 codifică textele existente în domeniul controlului la frontiere și urmărește să consolideze și să
         dezvolte aspectul legislativ al politicii de gestionare integrată a frontierelor prin precizarea normelor referitoare la trecerea
         frontierelor externe.

      10      În conformitate cu articolul 5 din regulamentul menționat, privind condițiile de intrare pentru resortisanții țărilor terțe:

      „(1)      Pentru o ședere care nu depășește trei luni pe o perioadă de șase luni, condițiile de intrare pentru resortisanții țărilor
         terțe sunt următoarele:

       (a)      să fie în posesia unui document sau a unor documente de călătorie valabile care permit trecerea frontierei;
       (b)      să fie în posesia unei vize valabile, în cazul în care aceasta este cerută în temeiul Regulamentului (CE) nr. 539/2001 al
         Consiliului din 15 martie 2001 de stabilire a listei țărilor terțe ai căror resortisanți trebuie să dețină viză pentru trecerea
         frontierelor externe și a listei țărilor terțe ai căror resortisanți sunt exonerați de această obligație [JO L 81, p. 1],
         cu excepția cazului când respectivii resortisanți sunt titulari ai unui permis de ședere valabil;

       (c)      să justifice obiectul și condițiile șederii și să dispună de mijloace de subzistență suficiente, atât pentru durata șederii,
         cât și pentru întoarcerea în țara de origine sau pentru tranzitul către o țară terță în care admisia este garantată sau să
         fie în măsură să dobândească legal respectivele mijloace;

       (d)      să nu fie o persoană pentru care s‑a dat o alarmă în cadrul [sistemului de informare Schengen] în scopul refuzului intrării;
       (e)      să nu fie considerat o amenințare pentru ordinea publică, siguranța internă, sănătatea publică sau relațiile internaționale
         ale unuia din statele membre și, în special, să nu fie semnalat ca inadmisibil în bazele de date ale statelor membre pentru
         motivele enumerate anterior.

      […]”
      11      Modul de redactare a articolului 11 alineatele (1) și (3) din Regulamentul nr. 562/2006 referitor la prezumția privind îndeplinirea
         condițiilor de durată a șederii l‑a preluat pe cel al articolului 6b alineatele (1) și (3) din CAAS, cu excepția versiunii
         în limba spaniolă, care prevede la alineatul (3) al articolului 11 menționat:

      „În cazul în care prezumția vizată la alineatul (1) nu este răsturnată, autoritățile competente îl expulzează pe resortisantul
         țării terțe de pe teritoriul statului membru respectiv.”

      12      Potrivit articolului 13 din regulamentul menționat, care privește refuzul intrării:

      „(1)  Intrarea pe teritoriul statelor membre se refuză resortisanților țărilor terțe care nu îndeplinesc ansamblul condițiilor de
         intrare, definite la articolul 5 alineatul (1), și care nu aparțin niciuneia din categoriile de persoane menționate la articolul
         5 alineatul (4). Respectiva dispoziție nu aduce atingere aplicării dispozițiilor speciale privind dreptul la azil și la protecție
         internațională sau eliberarea unei vize de lungă ședere.

      […]”
      13      În temeiul articolului 39 alineatul (1) din același regulament, articolele 2-8 din CAAS se abrogă începând cu 13 octombrie
         2006.

      14      În temeiul articolului 40, Regulamentul nr. 562/2006 a intrat în vigoare la 13 octombrie 2006.

       Reglementarea națională
      15      Legea organică 4/2000 cu privire la drepturile și libertățile străinilor în Spania și la integrarea lor socială (Ley Orgánica
         sobre derechos y libertades de los extranjeros en España y su integración social) din 11 ianuarie 2000 (BOE nr. 10 din 12
         ianuarie 2000, p. 1139 ) a fost modificată prin Legea organică 8/2000 din 22 decembrie 2000 (BOE nr. 307 din 23 decembrie
         2000, p. 45508), precum și prin Legea organică 14/2003 din 20 noiembrie 2003 (BOE nr. 279 din 21 noiembrie 2003, p. 41193,
         denumită în continuare „Legea străinilor” ).

      16      Articolul 28 alineatul 3 din Legea străinilor, care reglementează ieșirea străinilor din Spania, prevede:

      „Ieșirea [din teritoriul spaniol] este obligatorie în situațiile următoare:
      [...]
      c)       în cazul respingerii pe cale administrativă a cererilor formulate de străin pentru a rămâne pe teritoriul spaniol sau în
         lipsa autorizației de a se afla în Spania.

      17      În temeiul articolului 51 din Legea străinilor, infracțiunile la dispozițiile referitoare la intrarea și șederea străinilor
         sunt clasate în funcție de gravitatea lor în „mai puțin grave”, „grave” și „foarte grave”.

      18      Articolul 53 litera (a) din legea menționată definește ca infracțiune gravă:

      „Faptul de a se afla în situație de ședere ilegală pe teritoriul spaniol întrucât prelungirea șederii sau autorizația de rezidență
         nu au fost obținute sau au expirat de mai mult de trei luni fără ca persoana în cauză să fi solicitat reînnoirea lor în termenul
         prevăzut în reglementare.”

      19      În conformitate cu articolul 55 din Legea străinilor, sancțiunea aplicabilă în cazul unei infracțiuni grave este o amendă
         de maximum 6000 de euro. La impunerea acestei sancțiuni, autoritatea competentă trebuie să aplice criteriile de proporționalitate,
         ținând seama de gradul de vinovăție, de prejudiciul produs, de riscul care decurge din infracțiune, precum și de repercusiunile
         acesteia.

      20      Articolul 57 din Legea străinilor, referitor la expulzarea de pe teritoriu, prevede:

      „1.      În cazul în care autorii infracțiunii sunt străini, iar comportamentul în cauză este calificat de lege drept foarte grav sau
         grav în sensul articolului 53 literele a), b), c), d) și f) din prezenta lege organică, sancțiunea amenzii poate fi înlocuită
         cu expulzarea de pe teritoriul spaniol, la capătul procedurii administrative corespunzătoare.

      2.      O altă cauză de expulzare precedată de procedura administrativă corespunzătoare este constituită în cazul în care străinul
         este condamnat, în Spania sau în alt stat, pentru un comportament intenționat, constitutiv în țara noastră de un delict sancționat
         cu o pedeapsă privativă de libertate mai mare de un an, cu excepția cazului în care antecedentele penale au fost șterse din
         cazierul judiciar.

      3.      Sancțiunea expulzării și cea a amenzii nu pot în niciun caz să fie aplicate cumulativ.
      [...]”
      21      Articolul 158 din Decretul regal 2393/2004, care a adoptat regulamentul de aplicare al Legii străinilor (Reglamento de la
         Ley de Extranjería) din 30 decembrie 2004 (BOE nr. 6 din 7 ianuarie 2005, p. 485), prevede:

      „1.      În lipsa autorizației de a se afla în Spania, în special întrucât condițiile de intrare sau de ședere nu sunt îndeplinite
         sau au încetat să mai fie îndeplinite, ori în cazul respingerii pe cale administrativă a cererilor de prelungire a șederii,
         a autorizațiilor de rezidență sau a oricărui alt document necesar pentru ca străinul să poate rămâne pe teritoriul spaniol,
         [...] decizia administrativă trebuie să informeze persoana în cauză cu privire la obligația de a părăsi teritoriul țării,
         fără a aduce atingere posibilității ca acest avertisment să fie înscris în pașaport sau într‑un document analog sau chiar
         într‑un document distinct în cazul în care persoana respectivă se află în Spania cu un document de identitate care nu permite
         aplicarea mențiunii corespunzătoare.

      [...]
      2.      Ieșirea obligatorie trebuie să intervină în termenul prevăzut de decizia de respingere a cererii și, atunci când este necesar,
         în cel mult 15 zile de la notificarea deciziei de respingere, cu excepția unor circumstanțe extraordinare și cu condiția ca
         persoana în cauză să poată dovedi că are mijloace de subzistență suficiente; în această ipoteză, termenul poate fi prelungit
         cu cel mult 90 de zile. În cazul în care termenul expiră fără ca ieșirea să fi avut loc, este necesar să se aplice dispozițiile
         prevăzute de prezentul regulament pentru cazurile la care se referă articolul 53 litera a) din [Legea străinilor].

      3.      În cazul în care străinii la care se referă prezentul articol părăsesc efectiv teritoriul spaniol în conformitate cu dispozițiile
         din paragrafele anterioare, intrarea în țară nu le va fi interzisă și se vor putea întoarce în Spania, cu respectarea normelor
         care reglementează accesul pe teritoriul spaniol.

      [...]”
      22      Din deciziile de trimitere rezultă că dispozițiile naționale menționate mai sus sunt interpretate de Tribunal Supremo în sensul
         că, întrucât expulzarea este o sancțiune, decizia prin care este impusă trebuie să fie motivată în mod special și să respecte
         principiul proporționalității.

      23      Din dosarele înaintate Curții rezultă că, în practică, în cazul în care un resortisant al unei țări terțe nu are un document
         de intrare sau de ședere în Spania, iar comportamentul său nu a dat naștere unor circumstanțe agravante, sancțiunea impusă
         trebuie să se limiteze la o amendă, în lipsa unui element suplimentar care să justifice înlocuirea amenzii cu măsura expulzării.

       Acțiunile principale și întrebarea preliminară
      24      În cauza C‑261/08, la 26 septembrie 2006, autoritățile competente au inițiat o procedură administrativă pentru încălcarea
         articolului 53 litera (a) din Legea străinilor împotriva doamnei Zurita García, resortisant bolivian care se afla în situație
         de ședere ilegală în Spania, ca urmare fie a faptului că nu obținuse prelungirea șederii sau autorizația de rezidență, fie
         a faptului că validitatea acestor documente expirase de mai mult de trei luni, fără ca persoana în cauză să fi solicitat reînnoirea
         lor.

      25      Respectiva procedură a condus, la 15 noiembrie 2006, la adoptarea unei decizii a Delegado del Gobierno de pronunțare a măsurii
         expulzării persoanei în cauză de pe teritoriul spaniol. Această sancțiune a fost însoțită de interzicerea intrării în spațiul
         Schengen timp de cinci ani.

      26       Doamna Zurita García a contestat decizia menționată la Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo nº 6 de Murcia, care a respins
         acțiunea în primă instanță. În apel, persoana în cauză a susținut că această decizie trebuie anulată întrucât administrația
         nu a aplicat în mod corect principiul proporționalității la aprecierea circumstanțelor cauzei, care nu justificau în niciun
         mod înlocuirea amenzii cu măsura expulzării.

      27      În cauza C‑348/08, prin decizia din 30 iulie 2007, Delegado del Gobierno a dispus expulzarea de pe teritoriul spaniol a domnului
         Choque Cabrera, resortisant bolivian care se afla în situație de ședere ilegală în Spania, în sensul articolului 53 litera
         a) din Legea străinilor, ca urmare fie a faptului că nu obținuse prelungirea șederii sau autorizația de rezidență, fie a faptului
         că validitatea acestor documente expirase de mai mult de trei luni, fără ca persoana în cauză să fi solicitat reînnoirea lor.
         Această sancțiune a fost însoțită de interzicerea intrării în spațiul Schengen timp de cinci ani.

      28      Domnul Choque Cabrera a contestat decizia menționată la Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo nº 4 de Murcia, care a respins
         acțiunea în primă instanță. În apel, persoana în cauză a susținut că această decizie trebuie anulată întrucât, la aprecierea
         circumstanțelor cauzei, administrația nu a aplicat în mod corect principiul proporționalității și nu a motivat înlocuirea
         amenzii cu măsura expulzării.

      29      În aceste împrejurări, Tribunal Superior de Justicia de Murcia a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții
         următoarea întrebare preliminară, care este formulată în termeni identici în fiecare dintre cauzele menționate:

      În conformitate cu tratatul […], în special cu articolul 62 punctul (1) și punctul (2) litera (a), precum și în conformitate
         cu Regulamentul 562/2006, […] în special cu articolele 5, 11 și 13 din acesta, normele menționate anterior trebuie interpretate
         în sensul că se opun unei reglementări precum reglementarea spaniolă și jurisprudenței care o interpretează, în temeiul căreia
         expulzarea oricărui resortisant al unei țări terțe care nu deține un document prin care se autorizează intrarea sau șederea
         pe teritoriul Uniunii Europene poate fi înlocuită cu impunerea unei amenzi?

      30      Prin Ordonanța președintelui Camerei a treia din 27 martie 2009, cauzele C‑261/08 și C‑348/08 au fost reunite pentru buna
         desfășurare a procedurii orale și în vederea pronunțării hotărârii.

       Cu privire la întrebarea preliminară
       Cu privire la admisibilitatea întrebării adresate în cauza C‑261/08
      31      Guvernul spaniol susține inadmisibilitatea întrebării adresate în cauza C‑261/08 pentru motivul că, în opinia sa, aceasta
         este pur ipotetică.

      32      Acesta susține că principiul neretroactivității legii penale se opune aplicării ratione temporis a obligației prevăzute eventual la articolul 11 alineatul (3) din Regulamentul nr. 562/2006 de a sancționa cu expulzarea
         faptele din acțiunea principală, în măsura în care acest regulament nu a intrat în vigoare decât la 13 octombrie 2006, iar
         situația de ședere ilegală a reclamantei din acțiunea principală fusese deja denunțată la 26 septembrie 2006.

      33      În opinia guvernului spaniol, din moment ce în acțiunea principală este vorba de un dosar administrativ de sancționare, la
         care se aplică aceleași principii ca acelea consacrate în cadrul unei proceduri penale, în special principiul legalității
         și cel al incriminării, reglementarea aplicabilă trebuie să fie cea care era în vigoare la data faptelor denunțate, și nu
         cea care era în vigoare la data adoptării de către autoritățile naționale a deciziei de expulzare, respectiv 15 noiembrie
         2006, poziție pe care pare să o susțină instanța de trimitere.

      34      În această privință, trebuie amintit că, în cadrul unei proceduri prevăzute la articolul 234 CE, întemeiată pe o separare
         clară a funcțiilor între instanțele naționale și Curte, orice apreciere a situației de fapt din cauză este de competența instanței
         naționale. De asemenea, numai instanța națională, care este sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume
         răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată, are competența să aprecieze, luând în considerare
         particularitățile cauzei, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât
         și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, în cazul în care întrebările adresate au ca obiect
         interpretarea dreptului comunitar, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe (a se vedea printre altele Hotărârea
         din 25 februarie 2003, IKA, C‑326/00, Rec., p. I‑1703, punctul 27, Hotărârea din 12 aprilie 2005, Keller, C‑145/03, Rec.,
         p. I‑2529, punctul 33, Hotărârea din 22 iunie 2006, Conseil général de la Vienne, C‑419/04, Rec., p. I‑5645, punctul 19, și
         Hotărârea din 16 iulie 2009, Gómez‑Limón, C‑537/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 24).

      35      Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională numai atunci când este
         evident că interpretarea dreptului comunitar solicitată nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale,
         atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare
         pentru a răspunde în mod util întrebărilor care i‑au fost adresate (a se vedea printre altele Hotărârea din 13 martie 2001,
         PreussenElektra, C‑379/98, Rec., p. I‑2099, punctul 39, Hotărârea din 22 ianuarie 2002, Canal Satélite Digital, C‑390/99,
         Rec., p. I‑607, punctul 19, și Hotărârea Gómez‑Limón, citată anterior, punctul 25).

      36      Cu toate acestea, Curtea a hotărât de asemenea că, în circumstanțe excepționale, este îndreptățită să analizeze condițiile
         în care este sesizată de instanța națională în scopul de a‑și verifica propria competență (a se vedea în acest sens Hotărârea
         din 16 decembrie 1981, Foglia, 244/80, Rec., p. 3045, punctul 21). Într‑adevăr, spiritul de colaborare care trebuie să stea
         la baza procedurii trimiterii preliminare presupune ca, în ceea ce o privește, instanța națională să aibă în vedere funcția
         conferită Curții de a contribui la administrarea justiției în statele membre, și nu de a formula opinii consultative asupra
         unor probleme generale sau ipotetice (Hotărârea Foglia, citată anterior, punctele 18 și 20, Hotărârea din 3 februarie 1983,
         Robards, 149/82, Rec., p. 171, punctul 19, precum și Hotărârea din 16 iulie 1992, Meilicke, C‑83/91, Rec., p. I‑4871, punctul
         25).

      37      În speță, trebuie constatat că, la data la care a fost denunțată situația de ședere ilegală pe teritoriul spaniol a reclamantei
         din acțiunea principală în cauza C‑261/08, respectiv la 26 septembrie 2006, Regulamentul nr. 562/2006 nu intrase încă în vigoare,
         astfel încât se poate ridica problema dacă este necesar ca respectivul regulament să fie interpretat în raport cu faptele
         care au condus la această cauză.

      38      În cazul în care data la care au avut loc faptele ar fi criteriul determinant pentru legea aplicabilă ratione temporis în cauza C‑261/08, atunci ar fi aplicabil articolul 6b din CAAS, și nu articolul 11 alineatul (3) din Regulamentul nr. 562/2006.

      39      În orice caz însă, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 27 din concluzii, articolul 11 alineatul (3) din Regulamentul
         nr. 562/2006 nu face decât să reia cuprinsul articolului 6b alineatul (3) din CAAS, care era în vigoare atunci când a fost
         denunțată situația de ședere ilegală pe teritoriul spaniol a reclamantei din acțiunea principală.

      40      În plus, trebuie constatat că instanța de trimitere a adresat Curții o întrebare preliminară cu același cuprins în cadrul
         litigiului care a condus la cauza conexată C‑348/08, ale cărui fapte s‑au produs la un moment la care respectivul regulament
         era deja în vigoare.

      41      Prin urmare, întrebarea adresată în aceste două cauze conexate trebuie declarată admisibilă.

       Cu privire la fond
      42      Cu titlu introductiv, trebuie arătat că cererea de interpretare privește articolul 62 punctul (1) și punctul (2) litera (a)
         CE, precum și articolele 5, 11 și 13 din Regulamentul nr. 562/2006.

      43      Or, este necesar să se precizeze, de la început, că articolul 62 punctul (1) și punctul (2) litera (a) CE constituie baza
         juridică a acțiunii Consiliului ce vizează adoptarea unor măsuri care să asigure lipsa oricărui control al persoanelor atunci
         când acestea trec frontierele interne, precum și a unor măsuri cu privire la trecerea frontierelor externe ale statelor membre
         și, ca atare, nu are ca obiect sau ca efect să acorde drepturi resortisanților țărilor terțe, nici să impună obligații statelor
         membre.

      44      Pe de altă parte, articolul 5 din Regulamentul nr. 562/2006 stabilește condițiile de intrare pentru resortisanții țărilor
         terțe atunci când trec o frontieră externă pentru o ședere ce nu depășește trei luni în cursul unei perioade de șase luni,
         în timp ce articolul 13 din regulamentul menționat privește refuzul intrării pe teritoriul statelor membre a resortisanților
         țărilor terțe care nu îndeplinesc totalitatea condițiilor menționate.

      45      În consecință, articolele 5 și 13 din Regulamentul nr. 562/2006 nu reglementează nici situația resortisanților unor țări terțe,
         precum doamna Zurita García și domnul Choque Cabrera, care se aflau deja pe teritoriul spaniol de la o dată nedeterminată
         atunci când ordinul de expulzare a fost pronunțat împotriva lor ca urmare a situației de ședere ilegală.

      46      În sfârșit, având în vedere faptul că nu poate fi exclus ca articolele 6b și 23 din CAAS să poată fi aplicate, ratione temporis, în cauza C‑261/08 (a se vedea punctele 37 și 38 din prezenta hotărâre), astfel cum sugerează guvernul austriac și Comisia
         Comunităților Europene, pentru a oferi un răspuns util instanței de trimitere trebuie ca, la examinarea întrebării preliminare,
         să se ia în considerare articolele din CAAS menționate (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din 29 ianuarie 2008, Promusicae,
         C‑275/06, Rep., p. I‑271, punctul 46, și Hotărârea din 3 aprilie 2008, Rüffert, C‑346/06, Rep., p. I‑1989, punctul 18).

      47      În sfârșit, astfel cum rezultă din modul său de redactare, articolul 23 din CAAS se aplică tuturor celor care, nefiind resortisanți
         ai unui stat membru, nu îndeplinesc sau încetează să mai îndeplinească condițiile pentru o ședere de scurtă durată pe teritoriul
         unuia dintre statele membre, ceea ce, potrivit descrierii faptelor ce figurează în deciziile de trimitere, pare să fie situația
         atât a doamnei Zurita García, cât și a domnului Choque Cabrera.

      48      Rezultă că, prin întrebarea adresată, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolele 6b și 23
         din CAAS, precum și articolul 11 din Regulamentul nr. 562/2006 trebuie interpretate în sensul că, atunci când un resortisant
         al unei țări terțe se află în situație de ședere ilegală pe teritoriul unui stat membru pentru că nu îndeplinește sau încetează
         să mai îndeplinească condițiile referitoare la durata șederii aplicabile în statul respectiv, acest stat membru este obligat
         să adopte împotriva sa o decizie de expulzare.

      49      Atât articolul 6b alineatul (1) din CAAS, cât și articolul 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 562/2006 stabilesc o prezumție
         relativă potrivit căreia, în cazul în care documentul de călătorie nu are ștampila de intrare, autoritățile naționale competente
         pot prezuma că titularul acestuia nu îndeplinește sau încetează să mai îndeplinească condițiile privind durata șederii aplicabile
         în statul membru respectiv.

      50      Articolul 6b alineatul (2) din CAAS, asemenea articolului 11 alineatul (2) din Regulamentul nr. 562/2006, permite să se răstoarne
         această prezumție prin prezentarea de către resortisantul țării terțe, prin orice mijloc credibil, a unor elemente de probă
         precum un bilet de călătorie sau documente justificative ale prezenței sale în afara teritoriului statelor membre, care să
         dovedească faptul că a respectat condițiile privind durata șederii sale pe termen scurt.

      51      În temeiul articolului 6b alineatul (3) din CAAS, precum și al articolului 11 alineatul (3) din Regulamentul nr. 562/2006,
         în cazul în care prezumția vizată la alineatul (1) al fiecăruia dintre aceste articole nu este răsturnată, autoritățile competente
         îl pot expulza pe resortisantul țării terțe de pe teritoriul statului membru respectiv.

      52      Comisia subliniază în mod întemeiat existența unei discordanțe între modul de redactare în limba spaniolă a articolului 11
         alineatul (3) din Regulamentul nr. 562/2006 și cel din celelalte versiuni lingvistice.

      53      Astfel, în versiunea spaniolă, această dispoziție impune o obligație, în măsura în care prevede că autoritățile competente
         din statul membru în cauză îl „expulzează” de pe teritoriul acestuia pe resortisantul unei țări terțe în cazul în care prezumția
         nu este răsturnată. În schimb, în toate celelalte versiuni lingvistice, expulzarea apare ca o posibilitate pentru autoritățile
         respective.

      54      În această privință, trebuie amintit că, în conformitate cu o jurisprudență constantă, necesitatea unei aplicări și, prin
         urmare, a unei interpretări uniforme a unui act comunitar exclude ca acesta să fie luat în considerare în mod izolat în una
         dintre versiunile sale, ci impune ca acesta să fie interpretat în funcție atât de voința reală a autorului, cât și de scopul
         urmărit de acesta din urmă, din perspectiva însăși a versiunilor stabilite în toate limbile (a se vedea printre altele Hotărârea
         din 12 noiembrie 1969, Stauder, 29/69, Rec., p. 419, punctul 3, Hotărârea din 7 iulie 1988, Moksel Import und Export, 55/87,
         Rec., p. 3845, punctul 15, Hotărârea din 20 noiembrie 2001, Jany și alții, C‑268/99, Rec., p. I‑8615, punctul 47, precum și
         Hotărârea din 27 ianuarie 2005, Junk, C‑188/03, Rec., p. I‑885, punctul 33).

      55      Potrivit unei jurisprudențe de asemenea constante, formularea utilizată în una dintre versiunile lingvistice ale unei dispoziții
         comunitare nu poate să fie singurul temei pentru interpretarea acestei dispoziții sau să i se atribuie, în această privință,
         un caracter prioritar în raport cu celelalte versiuni lingvistice. O asemenea abordare ar fi într‑adevăr incompatibilă cu
         cerința de aplicare uniformă a dreptului comunitar (a se vedea Hotărârea din 12 noiembrie 1998, Institute of the Motor Industry,
         C‑149/97, Rec., p. I‑7053, punctul 16, Hotărârea din 3 aprilie 2008, Endendijk, C‑187/07, Rep., p. I‑2115, punctul 23, precum
         și Hotărârea din 9 octombrie 2008, Sabatauskas și alții, C‑239/07, Rep., p. I‑7523, punctul 38).

      56      În cazul de față, versiunea în limba spaniolă a articolului 11 alineatul (3) din Regulamentul nr. 562/2006 fiind singura care
         se îndepărtează de la celelalte versiuni lingvistice, este necesar să se concluzioneze că voința reală a legiuitorului nu
         a fost aceea de a impune statelor membre în cauză obligația de a‑l expulza de pe teritoriu pe resortisantul țării terțe în
         cazul în care nu reușește să răstoarne prezumția vizată la alineatul (1) al aceluiași articol, ci le‑a acordat o posibilitate
         în acest sens.

      57      Această interpretare este confirmată, astfel cum arată avocatul general la punctul 43 din concluzii, de faptul că versiunea
         în limba spaniolă a articolului 3 din CAAS, al cărui mod de redactare a fost reluat la articolul 11 din Regulamentul nr. 562/2006,
         se aliniază cu celelalte versiuni lingvistice în ceea ce privește caracterul facultativ, pentru statele membre în cauză, al
         expulzării resortisantului țării terțe care nu reușește să răstoarne prezumția respectivă.

      58      Rămâne de examinat dacă, astfel cum susține guvernul austriac, rezultă din articolul 23 din CAAS că statele membre trebuie
         să expulzeze de pe teritoriul lor orice resortisant al unei țări terțe care se află în situație de ședere ilegală, cu excepția
         cazului în care există un motiv pentru acordarea dreptului de azil sau a unei protecții internaționale. Astfel, dispoziția
         menționată s‑ar opune posibilității ca un stat membru să înlocuiască un ordin de expulzare cu impunerea unei amenzi.

      59      Această interpretare a articolului 23 din CAAS nu poate fi reținută.

      60      Este necesar să se sublinieze, în această privință, că modul de redactare a articolului 23 nu prevede o obligație de expulzare
         exprimată în termeni atât de categorici, având în vedere derogările pe care le cuprinde.

      61      Pe de o parte, alineatul (1) al articolului 23, care face parte din capitolul 4, consacrat condițiilor de circulație a străinilor,
         din titlul II, care privește eliminarea controalelor la frontierele interne și circulația persoanelor, privilegiază plecarea
         voluntară a resortisantului unei țări terțe care nu îndeplinește sau încetează să mai îndeplinească condițiile de ședere de
         scurtă durată aplicabile pe teritoriul statului membru respectiv.

      62       Acest lucru este valabil și pentru alineatul (2) al aceluiași articol 23, potrivit căruia resortisantul unei țări terțe care
         deține un permis de ședere provizoriu valabil eliberat de un alt stat membru trebuie să plece de îndată spre teritoriul acelui
         stat membru.

      63      Pe de altă parte, în măsura în care articolul 23 alineatul (3) din CAAS prevede că, în anumite împrejurări, resortisantul
         unei țări terțe trebuie expulzat din statul membru pe teritoriul căruia a fost reținut, această consecință este supusă condițiilor
         prevăzute de dreptul național al statului membru respectiv. În cazul în care aplicarea acestui drept nu permite expulzarea,
         stat membru în cauză poate permite persoanei respective să rămână pe teritoriul său.

      64      Trebuie ca dreptul național din fiecare stat membru să adopte, în special în ceea ce privește condițiile în care va fi efectuată
         expulzarea, modalitățile de aplicare a regulilor de bază prevăzute la articolul 23 din CAAS privind resortisanții din țările
         terțe care nu îndeplinesc sau încetează să mai îndeplinească condițiile de ședere de scurtă durată pe teritoriul său.

      65      În acțiunile principale, rezultă din informațiile furnizate Curții în cadrul procedurii scrise că, în temeiul dreptului național,
         decizia de aplicare a amenzii nu este un titlu care permite unui resortisant al unei țări terțe în situație de ședere ilegală
         să rămână în mod legal pe teritoriul spaniol, că, independent de faptul că această amendă a fost sau nu a fost plătită, această
         decizie este notificată persoanei în cauză cu avertismentul de a părăsi teritoriul într‑un termen de 15 zile și că, în cazul
         în care nu se conformează, aceasta poate fi urmărită în temeiul articolului 53 litera (a) din Legea străinilor și riscă să
         fie expulzată cu efect imediat.

      66      În consecință, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolele 6b și 23 din CAAS, precum și articolul 11 din Regulamentul
         nr. 562/2006 trebuie să fie interpretate în sensul că, atunci când un resortisant al unei țări terțe se află în situație de
         ședere ilegală pe teritoriul unui stat membru pentru că nu îndeplinește sau încetează să mai îndeplinească condițiile referitoare
         la durata șederii aplicabile în statul respectiv, acest stat membru nu este obligat să adopte împotriva sa o decizie de expulzare.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      67      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      Articolele 6b și 23 din Convenția de punere în aplicare a acordului Schengen din 14 iunie 1985 între guvernele statelor din
            Uniunea Economică Benelux, Republicii Federale Germania și Republicii Franceze privind eliminarea treptată a controalelor
            la frontierele comune, semnată la Schengen la 19 iunie 1990, astfel cum a fost modificată prin Regulamentul (CE) nr. 2133/2004
            al Consiliului din 13 decembrie 2004 privind obligația autorităților competente ale statelor membre de a ștampila cu regularitate
            documentele de călătorie ale resortisanților țărilor terțe în momentul trecerii de către aceștia a frontierelor externe ale
            statelor membre, precum și de modificare a dispozițiilor Convenției pentru aplicarea Acordului Schengen și a Manualului comun,
            precum și articolul 11 din Regulamentul (CE) nr. 562/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 martie 2006 de
            instituire a unui Cod comunitar privind regimul de trecere a frontierelor de către persoane (Codul frontierelor Schengen)
            trebuie interpretate în sensul că, atunci când un resortisant al unei țări terțe se află în situație de ședere ilegală pe
            teritoriul unui stat membru pentru că nu îndeplinește sau încetează să mai îndeplinească condițiile referitoare la durata
            șederii aplicabile în statul respectiv, acest stat membru nu este obligat să adopte împotriva sa o decizie de expulzare.
      Semnături
      * Limba de procedură: spaniola.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 1 iulie 2004.#Florian W. Wallentin împotriva Riksskatteverket.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Regeringsrätten - Suedia.#Libera circulație a persoanelor.#Cauza C-169/03.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 4 martie 2004.#Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) împotriva Alberto Barsotti și alții (C-19/01), Milena Castellani împotriva Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (C-50/01) și Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) împotriva Anna Maria Venturi (C-84/01).#Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale di Pisa, Tribunale di Siena și Corte suprema di cassazione - Italia.#Politica socială - Directivă 80/987/CEE.#Cauze conexate C-19/01, C-50/01 și C-84/01.