title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 11 septembrie 2014.#Technische Universität Darmstadt împotriva Eugen Ulmer KG.#Cerere de decizie preliminară formulată de Bundesgerichtshof.#Trimitere preliminară – Directiva 2001/29/CE – Drept de autor și drepturi conexe – Excepţii și limitări – Articolul 5 alineatul (3) litera (n) – Utilizarea, în scopul cercetării sau al studiului privat, a unor opere sau a altor obiecte protejate – Carte pusă la dispoziția persoanelor prin intermediul unor terminale speciale într‑o bibliotecă publică – Noțiunea de operă care nu face obiectul „condițiilor de achiziționare sau de licențiere” – Dreptul bibliotecii de a digitaliza o operă cuprinsă în colecțiile sale pentru a o pune la dispoziția utilizatorilor prin intermediul unor terminale speciale – Punerea la dispoziție a operei prin intermediul unor terminale speciale care permit imprimarea acesteia pe hârtie sau stocarea sa pe un stick USB.#Cauza C‑117/13.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑117/13,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Bundesgerichtshof (Germania), prin decizia din 20 septembrie 2012, primită de Curte la 14 martie 2013, în procedura
            Technische Universität Darmstadt
            împotriva
            Eugen Ulmer KG,
            CURTEA (Camera a patra),
            compusă din domnul L. Bay Larsen, președinte de cameră, domnii M. Safjan, J. Malenovský și doamnele A. Prechal (raportor) și K. Jürimäe, judecători,
            avocat general: domnul N. Jääskinen,
            grefier: domnul M. Aleksejev, administrator,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 26 februarie 2014,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru Technische Universität Darmstadt, de N. Rauer și de D. Ettig, Rechtsanwälte;
            – pentru Eugen Ulmer KG, de U. Karpenstein și de G. Schulze, Rechtsanwälte;
            – pentru guvernul german, de T. Henze, de J. Kemper și de K. Petersen, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de S. Fiorentino și de A. Collabolletta, avvocati dello Stato;
            – pentru guvernul polonez, de B. Majczyna, în calitate de agent;
            – pentru guvernul finlandez, de H. Leppo, în calitate de agent;
            – pentru Comisia Europeană, de F. Bulst și de J. Samnadda, în calitate de agenți,
            după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 5 iunie 2014,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională (JO L 167, p. 10, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 230).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Technische Universität Darmstadt (denumită în continuare „TU Darmstadt”), pe de o parte, și Eugen Ulmer KG (denumită în continuare „Ulmer”), pe de altă parte, privind punerea la dispoziția publicului de către TU Darmstadt, prin intermediul terminalelor instalate în clădirile unei biblioteci, a unei cărți cuprinse în cadrul colecțiilor sale și ale cărei drepturi de exploatare sunt deținute de Ulmer.
            Cadrul juridic
            Dreptul Uniunii
            3. Considerentele (31), (34), (36), (40), (44), (45) și (51) ale Directivei 2001/29 au următorul cuprins:
            „(31)	Trebuie păstrat un echilibru just între drepturile și interesele diverselor categorii de titulari de drepturi, precum și între acestea și drepturile și interesele utilizatorilor de obiecte protejate. […]
            […]
            (34) Statele membre ar trebui să aibă posibilitatea să prevadă anumite excepții sau limitări pentru cazurile în care utilizarea se face în scop educativ sau de cercetare științifică, în beneficiul instituțiilor publice, cum ar fi bibliotecile și arhivele, în scopul informațiilor privind evenimentele de actualitate, pentru citate, în beneficiul persoanelor cu handicap, în scopuri de siguranță publică, în proceduri administrative sau judiciare.
            […]
            (36) Statele membre pot să prevadă compensații echitabile pentru titularii drepturilor de asemenea atunci când aplică dispozițiile facultative cu privire la excepții și limitări care nu necesită asemenea compensații.
            […]
            (40) Statele membre pot să prevadă o excepție sau limitare în beneficiul anumitor instituții nonprofit, cum ar fi biblioteci publice și instituții echivalente, precum și arhive. Această excepție ar trebui totuși limitată la anumite cazuri speciale care intră sub incidența dreptului de reproducere. […] În consecință, ar trebui promovate contracte sau licențe specifice care, fără a crea dezechilibre, să favorizeze astfel de instituții și obiectivele acestora în materie de difuzare.
            […]
            (44) Aplicarea excepțiilor sau limitărilor prevăzute de prezenta directivă trebuie realizată în conformitate cu obligațiile internaționale. Astfel de excepții și limitări nu pot fi aplicate într‑un mod care să aducă atingere intereselor legitime ale titularului dreptului sau care să intre în conflict cu exploatarea normală a operei sale sau a altor obiecte protejate. […]
            (45) Excepțiile și limitările menționate la articolul 5 alineatele (2), (3) și (4) nu ar trebui totuși să împiedice definirea relațiilor contractuale destinate să asigure compensații echitabile titularilor de drepturi în măsura în care legislația internă permite acest lucru.
            […]
            (51) […] Statele membre trebuie să promoveze măsurile voluntare luate de titularii de drepturi, inclusiv încheierea și punerea în aplicare a unor acorduri între titularii de drepturi și alte părți implicate, pentru a permite atingerea obiectivelor anumitor excepții sau limitări prevăzute de legislațiile interne în conformitate cu prezenta directivă. […]”
            4. Articolul 2 din această directivă, intitulat „Dreptul de reproducere”, prevede:
            „Statele membre prevăd dreptul exclusiv de a autoriza sau de a interzice reproducerea directă sau indirectă, temporară sau permanentă, prin orice mijloace și în orice formă, în totalitate sau în parte:
            (a) pentru autori, a operelor lor;
            […]”
            5. Articolul 3 din directiva menționată, intitulat „Dreptul de comunicare publică a operelor și dreptul de a pune la dispoziția publicului alte obiecte protejate”, prevede la alineatul (1):
            „Statele membre prevăd dreptul exclusiv al autorilor de a autoriza sau de a interzice orice comunicare publică a operelor lor, prin cablu sau fără cablu, inclusiv punerea la dispoziția publicului a operelor lor, astfel încât oricine să poată avea acces la acestea din orice loc și în orice moment.”
            6. Articolul 5 din aceeași directivă, intitulat „Excepții și limitări”, prevede la alineatul (2):
            „Statele membre pot să prevadă excepții și limitări de la dreptul de reproducere prevăzut la articolul 2, în următoarele cazuri:
            (a) pentru reproduceri pe hârtie sau orice suport similar, realizate prin folosirea oricărui tip de tehnici fotografice sau prin alt proces cu efecte similare, cu excepția partiturilor, cu condiția ca titularii de drepturi să primească compensații echitabile;
            (b) pentru reproduceri pe orice suport realizate de către o persoană fizică pentru uz personal și în scopuri care nu sunt direct sau indirect comerciale, cu condiția ca titularii de drepturi să primească compensații echitabile care să țină cont de aplicarea sau neaplicarea măsurilor tehnice menționate la articolul 6 pentru operele sau obiectele protejate în cauză;
            (c) pentru acte specifice de reproducere realizate de către biblioteci publice, instituții de învățământ sau muzee sau de către arhive, al căror scop nu este obținerea de avantaje comerciale sau economice directe sau indirecte;
            […]”
            7. Articolul 5 alineatul (3) din Directiva 2001/29 prevede:
            „Statele membre pot să prevadă excepții sau limitări la drepturile prevăzute la articolele 2 și 3 în următoarele cazuri:
            […]
            (n) utilizarea, în scopul cercetării sau studiului privat, prin comunicarea sau punerea la dispoziția persoanelor aflate în clădirile instituțiilor menționate la alineatul (2) litera (c), prin intermediul unor terminale speciale, a unor opere sau a altor obiecte protejate cuprinse în cadrul colecțiilor lor, care nu fac obiectul condițiilor de achiziționare sau de licențiere;
            […]”
            8. Potrivit articolului 5 alineatul (5) din această directivă:
            „Excepțiile și limitările prevăzute la alineatele (1), (2), (3) și (4) se aplică numai în anumite cazuri speciale care nu intră în conflict cu exploatarea normală a operei sau a altui obiect protejat și nu aduc în mod nejustificat atingere intereselor legitime ale titularului dreptului.”
            Dreptul german
            9. Articolul 52b din Legea privind dreptul de autor și drepturile conexe [Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte (Urheberrechtsgesetz), denumită în continuare „UrhG”] din 9 septembrie 1965 (BGBl. I, p. 1273), în versiunea aplicabilă la data faptelor din litigiul principal, are următorul cuprins:
            „Reproducerea operelor în locurile pentru lectură electronică amenajate în bibliotecile publice, muzee și arhive
            Este admisă punerea la dispoziție a operelor publicate aflate în fondul bibliotecilor publice, al muzeelor sau al arhivelor, al căror scop nu este obținerea de avantaje comerciale sau economice directe sau indirecte, exclusiv în clădirile respectivelor instituții în locurile speciale pentru lectură electronică amenajate de acestea în scopul cercetării sau al studiului privat, dacă acest lucru nu contravine dispozițiilor contractuale. Nu este permis, în principiu, ca în locurile pentru lectură electronică amenajate să se pună la dispoziție simultan mai multe exemplare dintr‑o lucrare decât cuprinde fondul instituției respective. Punerea la dispoziție generează plata unei remuneraţii echitabile. Numai o societate de gestiune colectivă poate valorifica dreptul în discuție.”
            Litigiul principal și întrebările preliminare
            10. TU Darmstadt administrează o bibliotecă regională și universitară în care a amenajat locuri pentru lectură electronică care permit publicului să consulte lucrări cuprinse în fondul acestei biblioteci.
            11. Printre aceste lucrări, se regăsea din luna ianuarie sau februarie a anului 2009 manualul domnului Schulze, W., „ Einführung in die neuere Geschichte ” (denumit în continuare „manualul în litigiu”), publicat de Ulmer, o editură științifică cu sediul în Stuttgart (Germania).
            12. TU Darmstadt nu a acceptat oferta făcută de Ulmer la 29 ianuarie 2009 de achiziţionare şi de utilizare, sub formă de cărţi electronice, a manualelor pe care le editează, printre care se numără şi manualul în litigiu.
            13. TU Darmstadt a digitalizat acest manual pentru a‑l pune la dispoziţia utilizatorilor în locurile pentru lectură electronică amenajate în biblioteca sa. Locurile respective nu permiteau consultarea simultană a unui număr de exemplare din această operă mai mare decât cel deţinut de această bibliotecă. Utilizatorii locurilor pentru lectură puteau să imprime pe hârtie opera, în totalitate sau în parte, sau să o stocheze pe un stick USB și puteau să o păstreze în forma respectivă la părăsirea bibliotecii.
            14. Sesizat de Ulmer, Landgericht Frankfurt am Main (Tribunalul Regional din Frankfurt am Main) a considerat, prin hotărârea din 6 martie 2011, că titularul drepturilor și instituția trebuiau să fi încheiat în prealabil un acord privind utilizarea digitală a operei în discuție pentru ca aplicarea articolului 52b din UrhG să fie exclusă. Totodată, această instanță a respins cererea formulată de Ulmer prin care s‑a solicitat să se interzică TU Darmstadt să digitalizeze sau să asigure digitalizarea manualului în litigiu. Instanța a admis însă cererea acestei societăți prin care s‑a solicitat să se interzică posibilitatea ca utilizatorii bibliotecii TU Darmstadt, din locurile pentru lectură electronică amenajate în aceasta, să imprime opera amintită și/sau să o stocheze pe un stick USB și/sau să păstreze aceste reproduceri la părăsirea bibliotecii.
            15. Sesizat de TU Darmstadt cu un recurs, Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiţie) consideră că se pune în primul rând problema dacă operele şi celelalte obiecte protejate fac „obiectul condițiilor de achiziționare sau de licențiere”, în sensul articolului 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29, atunci când titularul de drepturi propune unei instituţii menţionate la această dispoziţie să încheie, în condiţii adecvate, contracte de licenţă de utilizare a acestora, sau dacă trebuie să se rețină o altă interpretare a acestei dispoziţii, potrivit căreia nu ar fi vizate decât situaţiile în care titularul şi instituţia implicate au încheiat o convenţie cu privire la acest aspect.
            16. Instanța menționată apreciază că, spre deosebire de versiunea în limba germană a acestei dispoziţii, versiunile în limbile engleză şi franceză ale acesteia pledează pentru prima dintre aceste interpretări. Interpretarea s‑ar putea sprijini şi pe economia generală şi pe finalitatea Directivei 2001/29. În schimb, dacă numai încheierea unei convenţii ar permite excluderea posibilității ca dispoziţia amintită să se aplice, instituţia implicată ar putea să refuze o ofertă adecvată a titularului drepturilor pentru a beneficia de dispoziţia de limitare în discuţie, ceea ce ar însemna de asemenea că acest titular nu ar beneficia de o remuneraţie adecvată a cărei obţinere ar constitui totuși unul dintre obiectivele acestei directive.
            17. În al doilea rând, instanța de trimitere ridică problema dacă articolul 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29 trebuie interpretat în sensul că permite statelor membre să acorde instituțiilor menționate la această dispoziție dreptul de a digitaliza operele cuprinse în colecțiile lor, în măsura în care comunicarea sau punerea la dispoziție a acestor opere pe terminalele lor necesită o astfel de reproducere. Instanța de trimitere consideră că statele membre ar trebui să dispună de o competenţă de natură accesorie pentru a prevedea o astfel de excepţie de la dreptul de reproducere menţionat la articolul 2 din această directivă sau o astfel de limitare a acestui drept, din moment ce, în caz contrar, nu s‑ar asigura efectul util al articolului 5 alineatul (3) litera (n) din directiva amintită. Această competenţă ar putea oricum să fie dedusă din modul de redactare a articolului 5 alineatul (2) litera (c) din aceeași directivă.
            18. În al treilea rând, instanța de trimitere consideră că în litigiul principal se ridică întrebarea dacă, conform articolului 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29, statele membre au posibilitatea să prevadă un regim de limitări care să permită utilizatorilor unei instituţii menţionate la această dispoziţie să imprime pe hârtie sau să stocheze ori să descarce pe un stick USB, în totalitate sau în parte, operele comunicate sau puse la dispoziţia lor de către instituţia menţionată pe terminalele sale.
            19. În această privință, instanţa apreciază mai întâi că, deşi acestor imprimări, stocări sau descărcări, din moment ce au legătură cu reproducerea unei opere, nu li se aplică, în principiu, limitarea prevăzută la articolul 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29, ele ar putea fi totuşi permise ca o prelungire a comunicării sau a punerii la dispoziţie a unei opere de către instituţia implicată în temeiul unei alte limitări, îndeosebi în temeiul excepţiei denumite „copia privată”, prevăzută la articolul 5 alineatul (2) litera (b) din această directivă.
            20. În continuare, obiectivul menţionat la articolul 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29, care constă în a permite utilizarea în mod eficient, în scopul cercetării sau al studiului privat, a textelor comunicate sau puse la dispoziţie pe terminalele unei instituţii precum o bibliotecă, ar sugera o interpretare a acestei dispoziţii în sensul că imprimarea pe hârtie a unei opere de pe un terminal ar trebui să fie permisă, în timp ce stocarea pe un stick USB nu ar trebuie să fie permisă.
            21. În sfârşit, instanța de trimitere consideră că o astfel de interpretare a articolului 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29 ar permite de asemenea să se asigure faptul că întinderea limitării prevăzute la această dispoziţie respectă tripla condiţie care figurează la articolul 5 alineatul (5) din directiva menționată. Astfel, stocarea unei opere pe un stick USB ar aduce în mai mare măsură atingere drepturilor de autor asupra acestei opere în comparație cu imprimarea pe hârtie a acesteia.
            22. În aceste condiții, Bundesgerichtshof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „1) O operă face obiectul condițiilor de achiziționare sau de licențiere în sensul articolului 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29 în cazul în care titularul de drepturi oferă instituțiilor menționate la acest articol posibilitatea de a încheia, în condiții adecvate, contracte de licență privind utilizarea operei?
            2) Articolul 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29 autorizează statele membre să acorde instituțiilor dreptul de a digitaliza operele cuprinse în colecțiile lor, atunci când este necesar pentru a pune la dispoziție aceste opere prin intermediul unor terminale?
            3) Drepturile prevăzute de statele membre, în temeiul articolului 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29, pot fi extinse atât de mult încât utilizatorii terminalelor să aibă posibilitatea să imprime pe hârtie sau să stocheze pe un stick USB operele puse la dispoziţia lor prin intermediul acestor terminale?”
            Cu privire la întrebările preliminare
            Cu privire la prima întrebare
            23. Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă o operă face obiectul „condițiilor de achiziționare sau de licențiere”, în sensul articolului 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29, atunci când titularul de drepturi a propus unei instituții, precum o bibliotecă publică menționată la această dispoziție, să încheie, în condiții adecvate, un contract de licență sau de utilizare a acestei opere.
            24. Toate părțile interesate care au depus observaţii scrise, mai puțin Ulmer, propun să se răspundă negativ la această întrebare şi susţin, în esență, o interpretare potrivit căreia noțiunea „condițiile de achiziționare sau de licențiere”, care figurează la articolul 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29, trebuie înțeleasă în sensul că titularul dreptului de autor şi instituţia implicate trebuie să fi încheiat un contract de licenţă sau de utilizare a operei avute în vedere în care să se specifice condiţiile în care această instituţie o poate utiliza.
            25. Ulmer susține că simplul fapt că titularul dreptului de autor propune unei biblioteci publice să încheie un contract de licenţă sau de utilizare, cu condiţia ca această propunere să fie „adecvată”, este suficient pentru ca aplicarea articolului 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29 să fie exclusă.
            26. În această privință, mai întâi, din compararea versiunilor lingvistice ale articolului 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29 şi în special a versiunilor în limbile engleză, franceză, germană şi spaniolă, care utilizează cuvintele „terms”, „conditions”, „Regelung” şi, respectiv, „condiciones”, rezultă că legiuitorul Uniunii a utilizat în textul acestei dispoziţii noţiunile „condiţii” sau „dispoziţii”, care se referă mai curând la clauze contractuale efectiv convenite decât la simple oferte contractuale.
            27. În continuare, trebuie amintit că limitarea care decurge din articolul 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29 urmăreşte promovarea interesului public legat de încurajarea cercetării şi a studiului privat, prin difuzarea cunoştinţelor, ceea ce constituie, de altfel, obiectivul fundamental al unor instituţii precum bibliotecile publice.
            28. Or, interpretarea preconizată de Ulmer implică faptul că titularul dreptului de autor ar putea, printr‑o intervenţie unilaterală şi absolut discreţionară, să priveze instituţia vizată de dreptul de a beneficia de această limitare şi să împiedice astfel realizarea obiectivului său fundamental şi promovarea interesului public sus‑menţionat.
            29. Pe de altă parte, considerentul (40) al Directivei 2001/29 prevede că ar trebui promovate contracte sau licențe specifice care, fără a crea dezechilibre, să favorizeze astfel de instituții și obiectivele acestora în materie de difuzare.
            30. Astfel cum a subliniat în esență avocatul general la punctele 21 și 22 din concluzii, considerentele (45) și (51) ale acestei directive confirmă, inclusiv în versiunea lor în limba germană, că, mai ales în contextul excepţiilor şi al limitărilor enumerate la articolul 5 alineatul (3) din Directiva 2001/29, se face referire la relaţii contractuale efective, precum şi la încheierea şi la punerea în aplicare a unor acorduri contractuale efective, iar nu la simple oferte de contracte sau de licenţe.
            31. Pe de altă parte, interpretarea propusă de Ulmer este greu de conciliat cu obiectivul urmărit de articolul 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29, care constă în păstrarea unui echilibru just între drepturile și interesele titularilor de drepturi, pe de o parte, și ale utilizatorilor de obiecte protejate care doresc să le comunice public în scopul cercetării sau al studiului privat efectuate de particulari, pe de altă parte.
            32. În plus, dacă simpla propunere de a încheia un contract de licenţă sau de utilizare ar fi suficientă pentru ca aplicarea articolului 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29 să fie exclusă, o astfel de interpretare ar fi de natură să lipsească limitarea prevăzută la această dispoziţie de o mare parte a conţinutului său, ba chiar de efectul său util, din moment ce, dacă ar fi reţinută, limitarea menţionată s‑ar aplica, astfel cum a susţinut Ulmer, numai operelor din ce în ce mai rare, pentru care nu este oferită încă pe piaţă o versiune electronică, în special sub formă de carte electronică.
            33. În sfârşit, nici interpretarea potrivit căreia trebuie să fie vorba despre condiţii contractuale convenite efectiv nu poate fi înlăturată, contrar celor susținute de Ulmer, din cauza faptului că ar intra în conflict cu tripla condiţie prevăzută la articolul 5 alineatul (5) din Directiva 2001/29.
            34. În această privință, este suficient să se constate că limitarea prevăzută la articolul 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29 este însoţită de mai multe restricţii care garantează, chiar dacă aplicarea acestei dispoziţii este exclusă numai în ipoteza în care se convine asupra unor condiţii contractuale efective, că o astfel de limitare rămâne aplicabilă în cazuri speciale care nu aduc atingere exploatării normale a operelor şi nici nu cauzează un prejudiciu nejustificat intereselor legitime ale titularului dreptului de autor.
            35. Având în vedere consideraţiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că noțiunea „condițiile de achiziționare sau de licențiere”, care figurează la articolul 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29, trebuie interpretată în sensul că implică necesitatea ca titularul de drepturi şi o instituţie precum o bibliotecă publică, menţionată la acest articol, să fi încheiat un contract de licenţă sau de utilizare a operei respective, specificând condiţiile în care această instituţie poate să o utilizeze.
            Cu privire la a doua întrebare
            36. Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29 trebuie interpretat în sensul că se opune ca un stat membru să acorde bibliotecilor publice menționate la această dispoziție dreptul de a digitaliza operele cuprinse în colecțiile lor dacă acest act de reproducere este necesar pentru a pune operele respective la dispoziția utilizatorilor prin intermediul unor terminale speciale în clădirile acestor instituții.
            37. Cu titlu introductiv, este necesar să se arate că este cert că digitalizarea unei opere, întrucât constă în esență în conversia acesteia din format analog în format digital, constituie un act de reproducere a operei.
            38. Se pune, așadar, problema dacă articolul 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29 permite statelor membre să confere bibliotecilor publice acest drept de reproducere în condițiile în care, potrivit articolului 2 din această directivă, autorii dispun de dreptul exclusiv de a autoriza sau de a interzice reproducerea operelor lor.
            39. În această privință, trebuie mai întâi să se constate că, potrivit dispozițiilor articolului 5 alineatul (3) prima teză din Directiva 2001/29, excepțiile și limitările care figurează la acest alineat vizează drepturile prevăzute la articolele 2 și 3 din această directivă și, prin urmare, atât dreptul exclusiv de reproducere de care beneficiază titularul de drepturi, cât și dreptul de comunicare publică a operelor.
            40. Cu toate acestea, articolul 5 alineatul (3) litera (n) din directiva menționată limitează utilizarea operelor, în sensul acestei dispoziții, la „comunicarea sau punerea la dispoziți[e]” a acestora și, prin urmare, la acte legate numai de dreptul exclusiv de comunicare publică a operelor menționat la articolul 3 din aceeași directivă.
            41. În continuare, trebuie amintit că, pentru a exista un „act de comunicare” în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29, este suficient în special ca respectivele opere să fie puse la dispoziția unui public, astfel încât persoanele care îl compun să poată avea acces la acestea, fără a avea relevanță dacă ele utilizează sau nu utilizează această posibilitate (Hotărârea Svensson și alții, C‑466/12, EU:C:2014:76, punctul 19).
            42. Rezultă de aici că, în împrejurări precum cele din cauza principală, faptul că o instituție, cum este o bibliotecă publică care se încadrează în prevederile articolului 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29, conferă acces la o operă cuprinsă în colecțiile sale unui „public”, mai precis tuturor persoanelor care utilizează terminalele speciale amenajate în clădirile sale în scopul cercetării sau al studiului privat, trebuie să fie calificat drept „punere la dispoziție” și, în consecință, drept „act de comunicare” în sensul articolului 3 alineatul (1) din această directivă (a se vedea în acest sens Hotărârea Svensson și alții, EU:C:2014:76, punctul 20).
            43. Acest drept de comunicare a operelor pe care îl dețin instituțiile precum bibliotecile publice menționate la articolul 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29, în limitele condițiilor prevăzute la această dispoziție, ar risca să fie golit în mare parte de conținutul său, ba chiar de efectul său util, dacă ele nu ar dispune de un drept accesoriu de digitalizare a operelor avute în vedere.
            44. Un astfel de drept este recunoscut respectivelor instituții la articolul 5 alineatul (2) litera (c) din Directiva 2001/29, atunci când este vorba despre „acte specifice de reproducere”.
            45. Această condiție a specificității trebuie interpretată în sensul că instituțiile vizate nu pot, ca regulă generală, să efectueze o digitalizare integrală a colecțiilor lor.
            46. În schimb, această condiție este în principiu respectată atunci când digitalizarea anumitor opere dintr‑o colecție este necesară pentru „utilizarea, în scopul cercetării sau studiului privat, prin comunicarea sau punerea la dispoziția persoanelor […], prin intermediul unor terminale speciale”, astfel cum prevede articolul 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29.
            47. Pe de altă parte, întinderea acestui drept accesoriu de digitalizare trebuie să fie stabilită printr‑o interpretare a articolului 5 alineatul (2) litera (c) din Directiva 2001/29 în lumina articolului 5 alineatul (5) din aceasta, potrivit căruia această limitare se aplică numai în anumite cazuri speciale, care nu contravin unei exploatări normale a operei sau a altui obiect protejat și nu prejudiciază în mod nerezonabil interesele legitime ale titularului dreptului de autor, întrucât această din urmă dispoziție nu are totuși vocația de a lărgi întinderea excepțiilor și limitărilor prevăzute la articolul 5 alineatul (2) din această directivă (a se vedea în acest sens Hotărârea Infopaq International, C‑5/08, EU:C:2009:465, punctul 58, și Hotărârea ACI Adam și alții, C‑435/12, EU:C:2014:254, punctul 26).
            48. În speță, este necesar să se constate că în legislația națională aplicabilă se ține cont în mod corect de condițiile prevăzute la articolul 5 alineatul (5) din directiva menționată, din moment ce rezultă, în primul rând, din textul articolului 52b din UrhG că digitalizarea unor opere de către bibliotecile publice nu poate avea drept consecință ca numărul de exemplare din fiecare dintre operele puse la dispoziția utilizatorilor prin intermediul unor terminale speciale să depășească numărul de exemplare pe care aceste biblioteci l‑au achiziționat în format analog. În al doilea rând, deși, în temeiul acestei dispoziții din dreptul național, digitalizarea operei nu este, ca atare, însoțită de o obligație de compensare, punerea la dispoziție ulterioară a acesteia în format digital pe terminale speciale ocazionează plata unei remunerații adecvate.
            49. Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29 coroborat cu articolul 5 alineatul (2) litera (c) din aceasta trebuie interpretat în sensul că nu se opune ca un stat membru să acorde bibliotecilor publice menționate la această dispoziție dreptul de a digitaliza operele cuprinse în colecțiile lor dacă acest act de reproducere este necesar pentru a pune respectivele opere la dispoziția utilizatorilor prin intermediul unor terminale speciale în clădirile acestor instituții.
            Cu privire la a treia întrebare
            50. Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29 trebuie interpretat în sensul că se opune ca un stat membru să acorde bibliotecilor publice menționate la această dispoziție dreptul de a pune opere la dispoziția utilizatorilor prin intermediul unor terminale speciale care permit imprimarea acestora pe hârtie sau stocarea lor pe un stick USB.
            51. Astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 40 și 42 din prezenta hotărâre, limitarea prevăzută la articolul 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29 nu acoperă, în principiu, decât anumite acte de comunicare care intră în mod normal în sfera dreptului exclusiv al titularului menționat la articolul 3 din această directivă, mai precis pe cele prin care instituțiile interesate pun la dispoziția persoanelor o operă, în scopul cercetării sau al studiului privat, prin intermediul unor terminale speciale amenajate în clădirile lor.
            52. Or, este cert că acte precum imprimarea unei opere pe hârtie sau stocarea acesteia pe un stick USB, chiar dacă devin posibile datorită unor funcționalități ale terminalelor speciale pe care poate fi consultată această operă, nu sunt acte de „comunicare” în sensul articolului 3 din Directiva 2001/29, ci acte de „reproducere” în sensul articolului 2 din această directivă.
            53. Astfel, este vorba despre crearea unei noi copii analoge sau digitale a copiei digitale a operei puse la dispoziția utilizatorilor de către o instituție prin intermediul unor terminale speciale.
            54. Aceste acte de reproducere, spre deosebire de anumite operațiuni de digitalizare a unei opere, nu pot fi permise nici în temeiul unui drept accesoriu care rezultă din dispozițiile coroborate ale articolului 5 alineatul (2) litera (c) și ale articolului 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29, din moment ce nu sunt necesare pentru a permite punerea la dispoziția utilizatorilor acestei opere, prin intermediul unor terminale speciale, cu respectarea condițiilor impuse prin aceste dispoziții. În plus, actele menționate, dat fiind că nu sunt efectuate de către instituțiile menționate la articolul 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29, ci de utilizatorii terminalelor speciale amenajate în clădirile acestor instituții, nu pot fi autorizate în temeiul acestei dispoziții.
            55. În schimb, astfel de acte de reproducere pe suport analogic sau digital pot fi eventual autorizate în temeiul legislației naționale care transpune excepțiile sau limitările prevăzute la articolul 5 alineatul (2) litera (a) sau litera (b) din Directiva 2001/29, din moment ce, în fiecare caz în parte, sunt îndeplinite condițiile impuse prin aceste dispoziții, în special condiția privind compensația echitabilă de care trebuie să beneficieze titularul de drepturi.
            56. Pe de altă parte, astfel de acte de reproducere trebuie să respecte condițiile prevăzute la articolul 5 alineatul (5) din Directiva 2001/29. În consecință, întinderea textelor reproduse nu poate mai ales să producă un prejudiciu nejustificat intereselor legitime ale titularilor dreptului de autor.
            57. Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă la a treia întrebare că articolul 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29 trebuie interpretat în sensul că nu se aplică unor acte precum imprimarea unor opere pe hârtie sau stocarea lor pe un stick USB, efectuate de utilizatori de pe terminale speciale amenajate în biblioteci publice, menționate la această dispoziție. În schimb, astfel de acte pot fi eventual autorizate în temeiul legislației naționale care transpune excepțiile sau limitările prevăzute la articolul 5 alineatul (2) litera (a) sau litera (b) din această directivă, din moment ce, în fiecare caz în parte, sunt îndeplinite condițiile impuse prin aceste dispoziții.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            58. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
            1) Noțiunea „condițiile de achiziționare sau de licențiere”, care figurează la articolul 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională, trebuie interpretată în sensul că implică necesitatea ca titularul de drepturi şi o instituţie precum o bibliotecă publică, menţionată la acest articol, să fi încheiat un contract de licenţă sau de utilizare a operei respective, specificând condiţiile în care această instituţie poate să o utilizeze.
            2) Articolul 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29 coroborat cu articolul 5 alineatul (2) litera (c) din aceasta trebuie interpretat în sensul că nu se opune ca un stat membru să acorde bibliotecilor publice menționate la aceste dispoziții dreptul de a digitaliza operele cuprinse în colecțiile lor dacă acest act de reproducere este necesar pentru a pune respectivele opere la dispoziția utilizatorilor prin intermediul unor terminale speciale în clădirile acestor instituții.
            3) Articolul 5 alineatul (3) litera (n) din Directiva 2001/29 trebuie interpretat în sensul că nu se aplică unor acte precum imprimarea unor opere pe hârtie sau stocarea lor pe un stick USB, efectuate de utilizatori de pe terminale speciale amenajate în biblioteci publice, menționate la această dispoziție. În schimb, astfel de acte pot fi eventual autorizate în temeiul legislației naționale care transpune excepțiile sau limitările prevăzute la articolul 5 alineatul (2) litera (a) sau litera (b) din această directivă, din moment ce, în fiecare caz în parte, sunt îndeplinite condițiile impuse prin aceste dispoziții.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 16 iulie 1998. # Comisia Comunităților Europene împotriva Marelui Ducat al Luxemburgului. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza C-339/97.


title: Hotărârea Tribunalului (Camera de recursuri) din 9 iulie 2013. # Oscar Orlando Arango Jaramillo și alții împotriva Băncii Europene de Investiții (BEI). # Recurs - Funcție publică - Personalul BEI - Reexaminarea hotărârii Tribunalului - Respingerea acțiunii în primă instanță ca inadmisibilă - Pensii - Majorarea cotizației la sistemul de pensii - Termen de introducere a acțiunii - Termen rezonabil. # Cauza T-234/11 P-RENV-RX.

text:
         HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera de recursuri)
      9 iulie 2013 (
            *1
         )
      „Recurs — Funcție publică — Personalul BEI — Reexaminarea hotărârii Tribunalului — Respingerea acțiunii în primă instanță ca inadmisibilă — Pensii — Majorarea cotizației la sistemul de pensii — Termen de introducere a acțiunii — Termen rezonabil”
      În cauza T-234/11 P-RENV-RX,
      având ca obiect un recurs introdus împotriva Ordonanței Tribunalului Funcției Publice a Uniunii Europene (Camera întâi) din 4 februarie 2011, Arango Jaramillo și alții/BEI (F-34/10), și având ca obiect anularea acestei ordonanțe,

         Oscar Orlando Arango Jaramillo, agent al Băncii Europene de Investiții, cu domiciliul în Luxemburg (Luxemburg), și ceilalți 34 de agenți ai Băncii Europene de Investiții ale căror nume figurează în anexă, reprezentați de B. Cortese și de C. Cortese, avocați,
      recurenți,
      cealaltă parte din procedură fiind

         Banca Europeană de Investiții (BEI), reprezentată de C. Gómez de la Cruz și de T. Gilliams, în calitate de agenți, asistați de P.-E. Partsch, avocat,
      pârâtă în primă instanță,
      TRIBUNALUL (Camera de recursuri),
      compus din domnul M. Jaeger, președinte, doamna I. Pelikánová (raportor) și domnul A. Dittrich, judecători,
      grefier: domnul E. Coulon,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Prezenta procedură urmează Hotărârii Curții (Camera a patra) din 28 februarie 2013, Reexaminare Arango Jaramillo și alții/BEI (C-334/12 RX-II), prin care aceasta, după ce a constatat că Hotărârea Tribunalului (Camera de recursuri) din 19 iunie 2012, Arango Jaramillo și alții/BEI (T-234/11 P, denumită în continuare „hotărârea reexaminată”), având ca obiect un recurs introdus împotriva Ordonanței Tribunalului Funcției Publice a Uniunii Europene (Camera întâi) din 4 februarie 2011, Arango Jaramillo și alții/BEI, (F-34/10, denumită în continuare „ordonanța atacată”), a adus atingere coerenței dreptului Uniunii Europene, a anulat hotărârea reexaminată și a trimis cauza spre rejudecare la Tribunal.

         Situația de fapt

               2

               Reiese din cuprinsul punctelor 2-4 din ordonanța atacată, punctul 1 de mai sus, că domnul Oscar Orlando Arango Jaramillo și ceilalți 34 de reclamanți ale căror nume figurează în anexă sunt agenți ai Băncii Europene de Investiții. De la 1 ianuarie 2007, fișele de remunerație ale agenților BEI nu mai sunt editate în prezentarea lor tradițională pe hârtie, ci pe suport electronic. Începând cu această dată, fișele menționate sunt introduse în fiecare lună în sistemul informatic „Peoplesoft” al BEI și, prin urmare, pot fi consultate de fiecare agent pe calculatorul său de serviciu.

               3

               Sâmbătă, 13 februarie 2010, fișele de remunerație pentru luna februarie 2010 au fost introduse în sistemul informatic „Peoplesoft”. În aceste fișe se putea remarca, în raport cu fișele din luna ianuarie 2010, o majorare a ratei contribuțiilor la sistemul de pensii, majorare care rezultă din deciziile adoptate de BEI în cadrul reformei sistemului de pensii al agenților săi.

         Procedura în primă instanță și ordonanța atacată

               4

               La 26 mai 2010, reclamanții au introdus în fața Tribunalului Funcției Publice o acțiune, înregistrată cu numărul F-34/10, având ca obiect, pe de o parte, anularea fișelor lor de remunerație din luna februarie 2010, în măsura în care din acestea reieșea decizia BEI de majorare a cotizațiilor lor la sistemul de pensii, și, pe de altă parte, obligarea BEI la plata unui euro simbolic, cu titlu de reparație a prejudiciului moral suferit de aceștia.

               5

               Prin înscris separat adresat grefei Tribunalului Funcției Publice, BEI a solicitat acestuia din urmă, în temeiul articolului 78 din Regulamentul de procedură al instanței respective, să se pronunțe asupra inadmisibilității acțiunii fără a intra în dezbaterea fondului.

               6

               În observațiile formulate cu privire la excepția de inadmisibilitate, reclamanții au arătat în special că, având în vedere împrejurările speciale ale speței, mai precis lipsa oricărui text privind termenul pentru introducerea acțiunilor de către agenții BEI, aplicarea strictă a termenului de drept comun pentru introducerea acțiunii, respectiv trei luni și zece zile, ar avea drept efect să aducă atingere dreptului lor la o cale de atac efectivă (ordonanța atacată, punctul 1 de mai sus, punctul 18).

               7

               Prin ordonanța atacată, punctul 1 de mai sus, pronunțată în aplicarea articolului 78 din regulamentul său de procedură, Tribunalul Funcției Publice, fără a iniția procedura orală și fără a uni excepția de inadmisibilitate cu fondul, a respins acțiunea ca inadmisibilă pentru tardivitate.

         Recursul la Tribunal

               8

               Prin memoriul depus la grefa Tribunalului la 28 aprilie 2011, recurenții au formulat recurs, în temeiul articolului 9 din anexa I la Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, împotriva ordonanței atacate, punctul 1 de mai sus, care a fost înregistrat sub numărul T-234/11 P.

               9

               În cadrul recursului, reclamanții au solicitat Tribunalului anularea acestei ordonanțe, respingerea excepției de inadmisibilitate invocate de BEI în cauza F-34/10 și trimiterea cauzei spre rejudecare la Tribunalul Funcției Publice pentru a se pronunța cu privire la fond.

               10

               După ce a constatat că niciuna dintre părți nu a formulat, în termen de o lună de la comunicarea terminării procedurii scrise, o cerere de organizare a unei ședințe, Tribunalul a statuat cu privire la litigiu fără parcurgerea fazei orale.

               11

               În susținerea recursului, reclamanții au invocat trei motive, pe primul cu titlu principal, iar pe celelalte două, cu titlu subsidiar. Primul motiv este întemeiat pe o eroare de drept în interpretarea noțiunii „termen rezonabil” pentru introducerea acțiunii în primă instanță și în special pe încălcarea principiului proporționalității, precum și pe încălcarea dreptului la o protecție jurisdicțională efectivă. Al doilea motiv este întemeiat pe o eroare de drept în interpretarea normelor de procedură aplicabile, în special a celor privind existența unui caz fortuit. Al treilea motiv este întemeiat pe o denaturare a elementelor prezentate Tribunalului Funcției Publice pentru a proba existența cazului fortuit, precum și pe o încălcare a normelor privind măsurile de cercetare judecătorească și de organizare a procedurii în primă instanță.

               12

               În hotărârea reexaminată, punctul 1 de mai sus, Tribunalul a respins recursul considerând că motivele astfel invocate de recurenți erau în parte inadmisibile și în rest nefondate.

               13

               Tribunalul a respins primul motiv al recursului, invocat cu titlu principal, după ce a stabilit că, în ordonanța atacată, punctul 1 de mai sus, Tribunalul Funcției Publice a aplicat corect, în situația reclamanților, o normă potrivit căreia, prin analogie cu termenul pentru introducerea acțiunii prevăzut la articolul 91 alineatul (3) din Statutul funcționarilor Comunităților Europene (denumit în continuare „statutul”), un termen de trei luni trebuia, în principiu, să fie considerat rezonabil pentru introducerea de către un agent al BEI a unei acțiuni în anularea unui act al acesteia care îl lezează (hotărârea reexaminată, punctul 1 de mai sus, punctul 27). În plus, Tribunalul a considerat că obligația creată astfel agenților BEI de a introduce o acțiune într-un termen precis nu putea fi privită ca aducând atingere dreptului lor la o cale de atac efectivă sau principiului proporționalității (hotărârea reexaminată, punctul 1 de mai sus, punctul 41).

         Reexaminarea de către Curte

               14

               În urma propunerii primului avocat general, Curtea (camera specială prevăzută la articolul 123b din Regulamentul de procedură al Curții, în versiunea aplicabilă la data propunerii), a considerat, prin Decizia din 12 iulie 2012 (C-334/12 RX), că se impunea reexaminarea acestei hotărâri. Potrivit deciziei, reexaminarea trebuia să privească aspectele dacă, pe de o parte, hotărârea reexaminată, punctul 1 de mai sus, aduce atingere unității sau coerenței dreptului Uniunii în măsura în care Tribunalul, în calitate de instanță de recurs, a interpretat noțiunea „termen rezonabil”, în contextul introducerii unei acțiuni în anulare de către agenții BEI împotriva unui act care îi leza provenit de la aceasta din urmă, ca termen a cărui depășire determina caracterul tardiv și, prin urmare, inadmisibilitatea acțiunii, fără ca instanța Uniunii să fie obligată să țină seama de împrejurările speciale ale speței, și, pe de altă parte, dacă această interpretare a noțiunii „termen rezonabil” nu era de natură să aducă atingere dreptului la o cale de atac efectivă, afirmat la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (JO 2010, C 83, p. 389).

               15

               În Hotărârea Reexaminare Arango Jaramillo și alții/BEI, punctul 1 de mai sus, Curtea a anulat hotărârea reexaminată, punctul 1 de mai sus, după ce a stabilit că aceasta aducea într-adevăr atingere coerenței dreptului Uniunii, întrucât Tribunalul, în calitate de instanță de recurs, a interpretat noțiunea „termen rezonabil”, în contextul introducerii unei acțiuni în anulare de către agenții BEI împotriva unui act emis de aceasta și care îi leza, ca fiind un termen de trei luni a cărui depășire conducea automat la caracterul tardiv al acțiunii și, prin urmare, la inadmisibilitatea ei, fără ca instanța Uniunii să fi fost obligată să ia în considerare împrejurările speței.

               16

               Cu toate acestea, considerând că soluționarea definitivă a problemei admisibilității acțiunii recurenților, în special a aspectului dacă această acțiune a fost introdusă într-un termen rezonabil, în sensul jurisprudenței pronunțate conform principiului dreptului la o cale de atac efectivă, nu reiese din constatările de fapt pe care se întemeiază hotărârea reexaminată, punctul 1 de mai sus, Curtea a decis că nu se poate pronunța ea însăși în mod definitiv cu privire la litigiu, în temeiul articolului 62b din Statutul Curții. În consecință, Curtea s-a pronunțat cu privire la cheltuielile de judecată aferente procedurii de reexaminare și a trimis cauza spre rejudecare la Tribunal pentru ca acesta să aprecieze, în raport cu ansamblul împrejurărilor proprii ale cauzei, caracterul rezonabil al termenului în care reclamanții au introdus acțiunea la Tribunalul Funcției Publice.

         Cu privire la cauza trimisă spre rejudecare după reexaminare

         Procedura

               17

               Conform articolului 121a din Regulamentul de procedură al Tribunalului, Hotărârea Reexaminare Arango Jaramillo și alții/BEI, punctul 1 de mai sus, a avut drept efect sesizarea Tribunalului din nou cu prezenta cauză.

               18

               Prin scrisoarea din 1 martie 2013, grefa Tribunalului, potrivit articolului 121c alineatul (1) din Regulamentul de procedură, a solicitat părților să prezinte, în termen de o lună de la comunicarea Hotărârii Reexaminare Arango Jaramillo și alții/BEI, punctul 1 de mai sus, observațiile lor scrise privind concluziile care trebuie formulate pe baza acesteia pentru soluționarea litigiului.

               19

               La 22 martie și, respectiv, la 16 aprilie 2013, BEI și recurenții au depus observații la grefa Tribunalului.

               20

               În observații, BEI solicită Tribunalului:

                        —

                        cu titlu principal, retrimiterea cauzei la Tribunalul Funcției Publice;

                        —

                        în subsidiar, respingerea recursului după confirmarea inadmisibilității acțiunii introduse de recurenți la Tribunalul Funcției Publice ca urmare a tardivității, întrucât acțiunea a fost introdusă într-un termen care nu pare rezonabil în raport cu ansamblul împrejurărilor specifice cauzei, și obligarea recurenților la plata cheltuielilor de judecată aferente recursului.

               21

               În observațiile lor, recurenții solicită Tribunalului:

                        —

                        admiterea primului motiv al recursului și anularea, în consecință, a ordonanței atacate, punctul 1 de mai sus, întrucât acțiunea lor la Tribunalul Funcției Publice a fost introdusă într-un termen rezonabil în raport cu toate împrejurările proprii cauzei;

                        —

                        trimiterea cauzei la Tribunalul Funcției Publice pentru a se pronunța cu privire la fondul acțiunii, precum și cu privire la cheltuielile de judecată aferente procedurii în primă instanță;

                        —

                        obligarea BEI la plata cheltuielilor de judecată aferente procedurii de recurs.

         În drept

               22

               În urma Hotărârii Reexaminare Arango Jaramillo și alții/BEI, punctul 1 de mai sus, Tribunalul este din nou sesizat cu recursul vizat la punctul 8 de mai sus și trebuie să reexamineze cele trei motive invocate de recurenți în susținerea acestuia, astfel cum au fost reamintite la punctul 11 de mai sus, formulând toate concluziile pe care hotărârea respectivă le impune pentru soluționarea litigiului.

         Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o eroare de drept în interpretarea noțiunii „termen rezonabil” pentru introducerea acțiunii în primă instanță și în special pe încălcarea principiului proporționalității, precum și pe încălcarea dreptului la o protecție jurisdicțională efectivă

               23

               Prezentul motiv cuprinde în esență două aspecte. Primul aspect se întemeiază pe o eroare de drept în interpretarea noțiunii „termen rezonabil” pentru introducerea acțiunii în primă instanță. Al doilea aspect este întemeiat pe o încălcare a principiului proporționalității, precum și a dreptului la o protecție jurisdicțională efectivă.

               24

               Prin intermediul primului aspect al primului motiv, recurenții reproșează Tribunalului Funcției Publice că, în ordonanța atacată, punctul 1 de mai sus, a săvârșit o eroare de drept în măsura în care a respins acțiunea lor ca inadmisibilă, întrucât, în esență, termenul de trei luni, zece zile și câteva secunde pentru depunerea cererii introductive în primă instanță la Tribunalul Funcției Publice nu reprezenta un termen rezonabil. Astfel, Tribunalul Funcției Publice ar fi dat jurisprudenței privind termenele pentru introducerea acțiunilor de către agenții BEI (Hotărârea Tribunalului din 23 februarie 2001, De Nicola/BEI, T-7/98, T-208/98 și T-109/99, RecFP, p. I-A-49 și II-185, punctul 99, și Hotărârea Tribunalului din 6 martie 2001, Dunnett și alții/BEI, T-192/99, Rec., p. II-813, punctele 53 și 58) o sferă de aplicare care îi este străină, renunțând de facto la principiul respectării unui termen rezonabil, prin natura sa flexibil și deschis punerii în balanță concrete a intereselor prezente, și înlocuindu-l cu un termen precis, de aplicare strictă și generalizată, de trei luni. În plus, Tribunalul Funcției Publice nu ar fi ținut seama de documentele sau de mărturiile prezentate în fața sa, care ar fi demonstrat că, pe de o parte, în termenul de trei luni și zece zile, s-au primit copii conforme ale cererii introductive în primă instanță, prin e-mail, de către alți destinatari conectați la servere diferite de cel de trimitere și că, pe de altă parte, a existat o pană de curent electric în sediile avocaților lor, în seara trimiterii cererii introductive în primă instanță, care s-a încheiat cu aproximativ zece minute înainte de miezul nopții, întârziind trimiterea respectivă. În plus, Tribunalul Funcției Publice ar fi omis să țină seama de împrejurările speciale ale speței, în principal de faptul că BEI a omis în mod culpabil să își exercite atribuțiile în domeniul normativ, prin stabilirea unui termen de recurs precis și fiabil, și că a adoptat deciziile atacate, în forma fișelor de remunerație din luna februarie 2010, în temeiul unei reglementări care nu fusese încă publicată și care nu a fost publicată până în ziua introducerii acțiunii.

               25

               Prin intermediul celui de al doilea aspect al primului motiv, recurenții susțin că Tribunalul Funcției Publice, în ordonanța atacată, punctul 1 de mai sus, le-a încălcat dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă și a încălcat principiul proporționalității, care trebuie să inspire aplicarea dispozițiilor sau a principiilor de drept atunci când acestea restrâng dreptul de acces la o instanță. Îndepărtându-se de jurisprudența anterioară, întemeiată pe o aplicare suplă și favorabilă recurenților a principiului respectării unui termen rezonabil de exercitare a acțiunii, Tribunalul Funcției Publice ar fi contrazis cerința fundamentală a unei puneri în balanță adecvate a dreptului justițiabilului la o protecție jurisdicțională efectivă și a cerinței de securitate juridică. Această contradicție ar reieși în mod evident din împrejurările speciale ale speței, astfel cum au fost prezentate la punctul 24 de mai sus. Având în vedere aceste împrejurări speciale, aplicarea strictă și generalizată a unui termen precis de trei luni, care nu a fost stabilit printr-un text și care nu reiese nici dintr-o jurisprudență clară și constantă, ar reprezenta o restrângere excesivă a dreptului lor de acces la o instanță, astfel cum este garantat prin articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale. În plus, aceasta ar fi disproporționată în raport cu scopul urmărit prin principiul respectării unui termen rezonabil, respectiv asigurarea stabilității actelor BEI.

               26

               BEI contestă argumentele invocate de recurenți și solicită, în esență, respingerea primului motiv, sub ambele sale aspecte, ca neîntemeiat. Prin intermediul primului motiv, recurenții ar urmări să supună controlului instanței de recurs anumite aprecieri de fapt ale Tribunalului Funcției Publice care figurează în ordonanța atacată, punctul 1 de mai sus, ceea ce ar ieși din sfera de competență a acestei instanțe. În orice caz, primul motiv nu ar fi fondat. Astfel, ar reieși din jurisprudență că termenul rezonabil pentru introducerea unei acțiuni de către un agent al BEI ar fi un termen fix de trei luni, la care se adaugă un termen de zece zile pentru considerente de distanță, care decurge, prin analogie, din dispozițiile privind căile de atac din statut. În plus, ar reieși din jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului și din cea a instanței Uniunii că normele care instituie termene pentru introducerea acțiunii pot fi conciliate atât cu principiul proporționalității, cât și cu dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă.

               27

               În măsura în care BEI contestă admisibilitatea primului motiv, sub ambele sale aspecte, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, instanța de prim grad de jurisdicție este singura competentă, pe de o parte, să constate faptele, cu excepția cazului în care inexactitatea materială a constatărilor sale ar rezulta din înscrisurile aflate la dosarul cauzei care i-au fost prezentate, și, pe de altă parte, să aprecieze aceste fapte. Odată ce instanța de prim grad de jurisdicție a constatat sau a apreciat faptele, instanța de recurs este competentă să exercite un control asupra calificării juridice a acestor fapte și asupra consecințelor juridice care au fost stabilite de instanța de prim grad de jurisdicție pe baza acestora (Hotărârea Tribunalului din 2 iulie 2010, Kerstens/Comisia, T-266/08 P, punctul 37; a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 aprilie 2006, General Motors/Comisia, C-551/03 P, Rec., p. I-3173, punctul 51 și Hotărârea din 21 septembrie 2006, JCB Service/Comisia, C-167/04 P, Rep., p. I-8935, punctul 106).

               28

               Prin intermediul primului motiv, recurenții nu contestă constatările de fapt realizate de Tribunalul Funcției Publice în ordonanța atacată, punctul 1 de mai sus, și privitoare la termenul în care a fost introdusă acțiunea în primă instanță, ci concluziile pe care tribunalul respectiv le-a dedus din aceste constatări, respectiv că termenul în care a fost introdusă acțiunea nu poate fi calificat drept „rezonabil”. Or, aspectul dacă Tribunalul Funcției Publice a concluzionat în mod întemeiat, pornind de la situația de fapt din speță, că reclamanții nu introduseseră acțiunea într-un termen rezonabil constituie un aspect de drept supus controlului instanței de recurs.

               29

               În consecință, cauza de inadmisibilitate invocată de BEI împotriva primului motiv trebuie respinsă ca neîntemeiată.

               30

               În vederea examinării pe fond a primului aspect al primului motiv, întemeiat pe o eroare de drept în interpretarea noțiunii „termen rezonabil” pentru introducerea acțiunii în primă instanță, trebuie arătat că nici Tratatul FUE, nici Regulamentul personalului BEI, adoptat de Consiliul de administrație al acesteia conform articolului 29 din Regulamentul interior al BEI, nu conțin indicații privind termenul de exercitare a acțiunii aplicabil litigiilor dintre BEI și agenții săi. Concilierea dintre dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă, care constituie un principiu general de drept al Uniunii și impune ca justițiabilul să dispună de un termen suficient pentru a evalua legalitatea actului care îl lezează și pentru a-și pregăti cererea introductivă, dacă este cazul, pe de o parte, și cerința securității juridice, care impune ca, după trecerea unui anumit termen, actele adoptate de instanțele Uniunii să devină definitive, pe de altă parte, impune totuși ca aceste litigii să fie deduse judecății la instanța Uniunii într-un termen rezonabil (a se vedea Hotărârea De Nicola/BEI, punctul 24 de mai sus, punctele 97-99 și jurisprudența citată, Hotărârea Dunnett și alții/BEI, punctul 24 de mai sus, punctele 51-53 și jurisprudența citată, și Ordonanța președintelui Tribunalului din 6 decembrie 2002, D/BEI, T-275/02 R, RecFP, p. I-A-259 și II-1295, punctele 31 și 32).

               31

               Conform jurisprudenței, caracterul „rezonabil” al unui termen, indiferent dacă este vorba despre durata unei proceduri administrative sau jurisdicționale sau despre termene, care, precum în prezenta cauză, influențează direct admisibilitatea unei acțiuni, trebuie întotdeauna apreciat în funcție de ansamblul împrejurărilor cauzei și, în special, în funcție de miza litigiului pentru persoana interesată, de complexitatea cauzei și de comportamentul părților prezente (a se vedea Hotărârea Reexaminare Arango Jaramillo și alții/BEI, punctul 1 de mai sus, punctele 28-37 și jurisprudența citată). Rezultă că, în general, noțiunea de termen rezonabil nu poate fi interpretată ca un termen de decădere specific și, în special, că termenul de trei luni prevăzut la articolul 91 alineatul (3) din statut nu poate fi aplicat prin analogie drept termen de decădere agenților BEI în cazul în care introduc o acțiune în anulare împotriva unui act care îi lezează emis de aceasta din urmă (a se vedea Hotărârea Reexaminare Arango Jaramillo și alții/BEI, punctul 1 de mai sus, punctul 39 și jurisprudența citată).

               32

               În consecință, simplul fapt că un agent al BEI a introdus o acțiune în anularea unui act al acesteia care îl lezează într-un termen care depășește trei luni și zece zile nu este suficient pentru a constata caracterul tardiv al acestei acțiuni, instanța Uniunii fiind obligată în orice caz să verifice caracterul rezonabil al termenului în funcție de împrejurările proprii ale cauzei.

               33

               Simplul fapt că, în Hotărârile De Nicola/BEI, punctul 24 de mai sus (punctele 118-120), și Dunnett și alții/BEI, punctul 24 de mai sus (punctele 57 și 58), Tribunalul a considerat că termenele care nu depășesc trei luni și zece zile sunt rezonabile nu presupune că termenele mai lungi nu ar fi putut fi calificate drept „rezonabile”, având în vedere împrejurările proprii cauzelor respective, instanța Uniunii limitându-se să se pronunțe asupra cazurilor concrete care îi sunt deduse judecății, fără a examina aspectul dacă termenele mai lungi ar fi putut fi considerate încă rezonabile. Invers, faptul că, în ordonanța D/BEI, punctul 30 de mai sus (punctele 38-40), președintele Tribunalului a considerat că un termen de cinci luni nu era rezonabil în raport cu împrejurările cauzei nu permite să se concluzioneze că un termen mai scurt, dar care ar fi depășit totuși termenul de trei luni și zece zile, nu ar fi putut fi calificat drept „rezonabil” sau, a fortiori, că, în alte împrejurări, un astfel de termen nu ar fi putut fi considerat rezonabil.

               34

               În prezenta cauză, Tribunalul Funcției Publice a statuat că acțiunea în primă instanță nu a fost introdusă într-un termen rezonabil și că, în consecință, trebuia respinsă ca inadmisibilă pentru tardivitate, pentru simplul motiv că a fost introdusă la câteva secunde sau fracțiuni de secundă după expirarea termenului de trei luni, extins cu termenul pentru considerente de distanță de zece zile prevăzut la articolul 100 alineatul (3) din Regulamentul de procedură al Tribunalului Funcției Publice, care corespundea, prin analogie, termenului pentru introducerea acțiunii prevăzut la articolul 91 alineatul (3) din statut. Astfel, atunci când a interpretat noțiunea „termen rezonabil”, în contextul introducerii unei acțiuni în anulare de către agenți ai BEI împotriva unui act al acesteia care îi lezează, drept un termen de trei luni și zece zile a cărui depășire determina automat caracterul tardiv al acțiunii și, prin urmare, inadmisibilitatea acesteia, fără a lua în considerare, cum era obligat în mod legal, împrejurările speței și în special miza litigiului pentru recurenți, complexitatea cauzei și comportamentul BEI și, respectiv, al recurenților, Tribunalul Funcției Publice a săvârșit o eroare de drept în ordonanța atacată, punctul 1 de mai sus (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea Reexaminare Arango Jaramillo și alții/BEI, punctul 1 de mai sus, punctele 22, 27, 28, 46 și 54).

               35

               Prin urmare, este necesar să se admită primul aspect al primului motiv, întemeiat pe o eroare de drept săvârșită de Tribunalul Funcției Publice în ordonanța atacată, punctul 1 de mai sus, cu ocazia interpretării noțiunii „termen rezonabil” pentru introducerea acțiunii în primă instanță.

               36

               În consecință, și chiar fără a fi necesară pronunțarea cu privire la al doilea aspect al primului motiv și cu privire la al doilea și la al treilea motiv, este necesar să se admită concluziile recursului și să se anuleze ordonanța atacată, punctul 1 de mai sus.

         Cu privire la trimiterea cauzei la Tribunalul Funcției Publice

               37

               Conform articolului 13 alineatul (1) din anexa I la Statutul Curții, atunci când recursul este întemeiat, Tribunalul anulează decizia Tribunalului Funcției Publice și se pronunță el însuși asupra litigiului. Acesta trimite cauza Tribunalului Funcției Publice spre rejudecare în cazul în care litigiul nu este în stare de judecată.

               38

               În ordonanța atacată, punctul 1 de mai sus, Tribunalul Funcției Publice nu a efectuat totalitatea aprecierilor legal necesare pentru a se pronunța cu privire la caracterul rezonabil al termenului pentru declararea acțiunii și, prin urmare, cu privire la admisibilitatea acestei acțiuni. Din același motiv, soluția definitivă a problemei admisibilității acțiunii recurenților nu reiese din aprecierile de fapt pe care se întemeia ordonanța atacată, punctul 1 de mai sus. În aceste împrejurări, prezentul litigiu nu este în stare de judecată. Prin urmare, este necesară trimiterea cauzei spre rejudecare la Tribunalul Funcției Publice pentru a se pronunța din nou cu privire la acțiune.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               39

               Întrucât cauza este trimisă Tribunalului Funcției Publice spre rejudecare, se impune soluționarea odată cu fondul a cererii privind cheltuielile de judecată aferente prezentei proceduri de recurs.

               Pentru aceste motive,
               TRIBUNALUL (Camera de recursuri)
               declară și hotărăște:

                           1)

                           Anulează Ordonanța Tribunalului Funcției Publice a Uniunii Europene (Camera întâi) din 4 februarie 2011, Arango Jaramillo și alții/BEI.

                           2)

                           Trimite cauza spre rejudecare la Tribunalul Funcției Publice.

                           3)

                           Cererea privind cheltuielile de judecată se soluționează odată cu fondul.

                           Jaeger

                           Pelikánová

                           Dittrich

                     Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 9 iulie 2013.
                     Semnături

            Anexă

         María Esther Badiola, cu domiciliul în Luxemburg (Luxemburg),

         Marcella Bellucci, cu domiciliul în Luxemburg,

         Stefan Bidiuc, cu domiciliul în Grevenmacher (Luxemburg),

         Raffaella Calvi, cu domiciliul în Schuttrange (Luxemburg),

         Maria José Cerrato, cu domiciliul în Luxemburg,

         Sara Confortola, cu domiciliul în Verona (Italia),

         Carlos D’Anglade, cu domiciliul în Luxemburg,

         Nuno Da Fonseca Pestana Ascenso Pires, cu domiciliul în Luxemburg,

         Andrew Davie, cu domiciliul în Medernach (Luxemburg),

         Marta De Sousa e Costa Correia, cu domiciliul în Itzig (Luxemburg),

         Nausica Di Rienzo, cu domiciliul în Luxemburg,

         José Manuel Fernandez Riveiro, cu domiciliul în Sandweiler (Luxemburg),

         Eric Gällstad, cu domiciliul în Rameldange (Luxemburg),

         Andres Gavira Etzel, cu domiciliul în Luxemburg,

         Igor Greindl, cu domiciliul în Luxemburg,

         José Doramas Jorge Calderón, cu domiciliul în Luxemburg,

         Monica Lledó Moreno, cu domiciliul în Sandweiler,

         Antonio Lorenzo Ucha, cu domiciliul în Luxemburg,

         Juan Antonio Magaña-Campos, cu domiciliul în Luxemburg,

         Petia Manolova, cu domiciliul în Bereldange (Luxemburg),

         Ferran Minguella Minguella, cu domiciliul în Gonderange (Luxemburg),

         Barbara Mulder-Bahovec, cu domiciliul în Luxemburg,

         István Papp, cu domiciliul în Luxemburg,

         Stephen Richards, cu domiciliul în Blaschette (Luxemburg),

         Lourdes Rodriguez Castellanos, cu domiciliul în Sandweiler,

         Daniela Sacchi, cu domiciliul în Mondorf-les-Bains (Luxemburg),

         Maria Teresa Sousa Coutinho da Silveira Ramos, cu domiciliul în Almargem do Bispo (Portugalia),

         Isabelle Stoffel, cu domiciliul în Mondorf-les-Bains,

         Fernando Torija, cu domiciliul în Luxemburg,

         María del Pilar Vargas Casasola, cu domiciliul în Luxemburg,

         Carolina Vento Sánchez, cu domiciliul în Luxemburg,

         Pé Verhoeven, cu domiciliul în Bruxelles (Belgia),

         Sabina Zajc, cu domiciliul în Contern (Luxemburg),

         Peter Zajc, cu domiciliul în Contern.
      (
            *1
         )	Limba de procedură: franceza.


Hotărârea Tribunalului (camera a treia) din 16 iunie 2015. # Best-Lock (Europe) Ltd împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Cauza T-395/14.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 13 aprilie 2000. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Elene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza C-123/99.


Hotărârea Tribunalului (Camera a patra) din 27 septembrie 2017.#BelTechExport ZAO împotriva Consiliului Uniunii Europene.#Politica externă și de securitate comună – Măsuri restrictive luate împotriva Belarus – Înghețarea fondurilor – Suspendarea măsurilor – Obligația de motivare – Dreptul la apărare – Dreptul de a fi ascultat – Eroare de apreciere.#Cauza T-765/15.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 14 octombrie 2004. # Betriebskrankenkasse der Robert Bosch GmbH împotriva Bundesrepublik Deutschland. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Sozialgericht Stuttgart - Germania. # Securitate socială. # Cauza C-193/03.


Hotărârea Tribunalului (Camera a noua) din 19 ianuarie 2017.#Stock Polska sp. z o.o. împotriva Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Marcă a Uniunii Europene – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii figurative a Uniunii Europene LUBELSKA – Marca națională verbală anterioară Lubeca – Motiv relativ de refuz – Risc de confuzie – Nivel de atenție a publicului – Similitudine a semnelor – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-701/15.


Hotărârea Tribunalului (Camera a șaptea) din 23 septembrie 2015.#L'Oréal împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI).#Marcă comunitară – Procedură de declarare a nulității – Marca comunitară verbală AINHOA – Mărcile comunitară și internațională figurative anterioare NOA – Motive relative de refuz – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) și alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-400/13.


Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 13 ianuarie 2005.#Heinecken Brouwerijen BV împotriva Hoofdproductschap Akkerbouw.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Țările de Jos.#Cauza C-126/04.