title: Hotărârea Tribunalului (camera a patra) din 22 mai 2012. # Nordmilch AG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale MILRAM - Mărcile naționale verbale și figurative anterioare RAM - Motiv relativ de refuz - Similitudinea produselor și a semnelor - Risc de confuzie - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009. # Cauza T-546/10.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a patra) din 22 mai 2012 — Nordmilch/OAPI – Lactimilk (MILRAM)
      (Cauza T‑546/10)
      „Marcă comunitară — Procedură de opoziție — Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale MILRAM — Mărcile naționale verbale și figurativă anterioare RAM — Motiv relativ de refuz — Similitudinea produselor și a semnelor — Risc de confuzie — Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009”
      Marcă comunitară — Definiția și dobândirea mărcii comunitare — Motive relative de refuz — Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau
         similare — Risc de confuzie cu marca anterioară [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele 24,
         27, 28, 43, 51, 52, 71, 78 și 83)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a patra de recurs a OAPI din 15 septembrie 2010 (cauzele conexate R 1041/2009‑4
                  și R 1053/2009‑4), privind o procedură de opoziție între Lactimilk SA și Nordmilch AG

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Nordmilch AG la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 4 martie 2004. # Cofinoga Mérignac SA împotriva Sylvain Sachithanathan. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal d'instance de Vienne - Franța. # Directivă 87/102/CEE și 90/88/CEE. # Cauza C-264/02.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 15 septembrie 2005. # Citicorp împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Articol 73 Regulamentul nº 40/94. # Cauza T-320/03.


Hotărârea Curții din data de 9 septembrie 2003. # Katharina Rinke împotriva Ärztekammer Hamburg. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesverwaltungsgericht - Germania. # Egalitate de tratament între bărbați și femei - Directivă 86/457/CEE și 93/16/CEE. # Cauza C-25/02.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 31 martie 2004. # Fieldturf Inc. împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară. # Cauza T-216/02.


title: Hotărârea Curții din data de 4 decembrie 1974. # Yvonne van Duyn împotriva Home Office. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: High Court of Justice, Chancery Division - Regatul Unit. # Cauza 41-74.

text:
HOTĂRÂREA CURȚIIdin 4 decembrie 1974(1)„Ordine publică”În cauza 41/74,având
 ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresată
Curții în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE de „Chancery
Division” a „High Court of Justice” din Anglia, în procedura aflată pe
rolul acestei instanțe întreYvonne van Duynși„Home Office”,cu
 privire la interpretarea articolului 48 din Tratatul CEE și a
articolului 3 din Directiva 64/221/CEE a Consiliului din 25 februarie
1964 privind coordonarea măsurilor speciale referitoare la circulația și
 la șederea străinilor justificate de motive de ordine publică, de
siguranță publică sau de sănătate publică (JO din 4 aprilie 1964,
p. 850),CURTEA,compusă
 din domnii R. Lecourt, președinte, C. Ó Dálaigh și A. J. Mackenzie
 Stuart, președinți de cameră, A. M. Donner, R. Monaco, J. Mertens
de Wilmars, P. Pescatore, H. Kutscher și M. Sørensen (raportor),
judecãtori,avocat general: domnul H. Mayras,grefier: domnul A. Van Houtte,pronunță prezentaHotărâre1        Având
 în vedere că, prin Decizia emisă de Vice Chancellor la 1 martie 1974,
primită la Curte la 13 iunie, Chancery Division a High Court of Justice
din Anglia a adresat, în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE, trei
întrebări privind interpretarea anumitor prevederi de drept comunitar în
 materia liberei circulații a lucrătorilor;2        că
 aceste întrebări au fost adresate în cadrul unei acțiuni împotriva Home
 Office introduse de reclamanta din acțiunea principală, resortisant
olandez, căreia nu i s‑a permis intrarea în Regatul Unit pentru a ocupa
un post de secretară în cadrul „Bisericii scientologice”;3        că
 permisiunea de a intra i‑a fost refuzată în conformitate cu politica
față de respectiva organizație dusă de guvernul Regatului Unit, care
consideră că activitățile organizației reprezintă un pericol social; Cu privire la prima întrebare4        Având
 în vedere că, prin intermediul primei întrebări, Curții i se solicită
să stabilească dacă articolul 48 din Tratatul CEE este direct aplicabil,
 în sensul că acesta conferă particularilor drepturi pe care aceștia le
pot invoca în justiție într‑un stat membru;5        având
 în vedere că articolul 48 alineatele (1) și (2) prevede că libera
circulație a lucrătorilor este garantată de la încheierea perioadei de
tranziție și implică „eliminarea oricărei discriminări pe motiv de
cetățenie între lucrătorii statelor membre, în ceea ce privește
încadrarea în muncă, remunerarea și celelalte condiții de muncă”;6        că
 prevederile amintite impun statelor membre o obligație precisă, care nu
 necesită adoptarea niciunui act, nici din partea instituțiilor
Comunității, nici din partea statelor membre, și care nu lasă acestora,
în vederea executării, nicio putere de apreciere;7        că
 alineatul (3), care definește drepturile pe care le implică principiul
liberei circulații a lucrătorilor, supune aceste drepturi unor excepții
justificate de motive de ordine publică, de siguranță publică sau de
sănătate publică;că aplicarea
acestei excepții poate fi, cu toate acestea, supusă unui control
jurisdicțional, astfel încât dreptul unui stat membru de a se prevala de
 această excepție să nu împiedice posibilitatea ca dispozițiile
articolului 48, ce consacră principiul liberei circulații a
lucrătorilor, să confere particularilor drepturi pe care aceștia le pot
invoca în justiție și pe care instanțele naționale trebuie să le
protejeze;8        că, prin urmare, trebuie să se răspundă afirmativ la prima întrebare adresată; Cu privire la a doua întrebare9        Având
 în vedere că, prin intermediul celei de a doua întrebări, se solicită
Curții să stabilească dacă Directiva 64/221 a Consiliului din 25
februarie 1964 privind coordonarea măsurilor speciale referitoare la
circulația și la șederea străinilor justificate din motive de ordine
publică, de siguranță publică sau de sănătate publică este direct
aplicabilă, astfel încât să confere particularilor drepturi pe care
aceștia le pot invoca în justiție într‑un stat membru;10      că
 din decizia de trimitere rezultă că singura prevedere din directivă
relevantă în acest caz este articolul 3 alineatul (1), care prevede că
„măsurile de ordine publică sau de siguranță publică trebuie să se
întemeieze exclusiv pe conduita personală a individului împotriva căruia
 se dispun”;11      având
 în vedere că Regatul Unit a susținut că articolul 189 din tratat
distinge între efectele regulamentelor, ale directivelor și ale
deciziilor și că, prin urmare, trebuie să se prezume că, adoptând o
directivă, și nu un regulament, Consiliul a intenționat ca acest act să
aibă un efect diferit de cel al unui regulament și, astfel, ca acesta să
 nu fie direct aplicabil;12      având
 în vedere că, deși, în temeiul dispozițiilor articolului 189,
regulamentele sunt direct aplicabile și, prin urmare, prin însăși natura
 lor, pot produce efecte directe, totuși nu rezultă din aceasta că alte
categorii de acte menționate la acest articol nu pot produce niciodată
efecte similare;că ar fi
incompatibil cu efectul obligatoriu pe care articolul 189 îl atribuie
directivei să se excludă, în principiu, posibilitatea ca obligația pe
care aceasta o impune să fie invocată de persoanele interesate;că,
 în special în cazurile în care autoritățile comunitare ar fi obligat
statele membre, printr‑o directivă, să adopte o anumită conduită,
efectul util al unui asemenea act ar fi prejudiciat dacă justițiabilii
ar fi împiedicați să se prevaleze de acesta în justiție, iar instanțele
naționale ar fi împiedicate să o ia în considerare, ca element al
dreptului comunitar;că articolul
177, care permite instanțelor naționale să sesizeze Curtea cu privire la
 validitatea și interpretarea tuturor actelor instituțiilor, fără nicio
deosebire, implică, de altfel, faptul că aceste acte pot fi invocate de
justițiabili în fața instanțelor respective;că
 trebuie să se examineze, în fiecare caz în parte, dacă dispoziția în
cauză, prin natura, structura și modul său de formulare, poate produce
efecte directe în relațiile dintre statele membre și persoanele private;13      având
 în vedere că articolul 3 alineatul (1) din Directiva 64/221, prevăzând
că măsurile de ordine publică trebuie să se întemeieze exclusiv pe
conduita personală, tinde să limiteze puterea discreționară pe care
legislațiile naționale o atribuie, în general, autorităților competente
în materie de intrare și expulzare a străinilor;că,
 pe de o parte, dispoziția enunță o obligație care nu cunoaște nicio
excepție sau condiție și care, prin natura sa, nu necesită intervenția
niciunui act, nici din partea instituțiilor comunitare, nici din partea
statelor membre;că, pe de altă
parte, fiind vorba despre o obligație ce revine statelor membre, în
aplicarea unei clauze de derogare de la unul dintre principiile
fundamentale ale tratatului în favoarea particularilor, de a nu ține
cont de factori străini conduitei personale, securitatea juridică a
persoanelor în cauză impune ca respectiva obligație să poată fi invocată
 de acestea, deși a fost prevăzută printr‑un act normativ care nu are de
 plin drept un efect direct în ansamblul său;14      că,
 deși înțelesul și sfera exactă de aplicare ale dispoziției pot ridica
probleme de interpretare, acestea pot fi rezolvate pe cale judiciară,
ținând cont de asemenea de procedura prevăzută la articolul 177 din
tratat;15      că
 trebuie, așadar, să se răspundă la întrebarea adresată în sensul că
articolul 3 alineatul (1) din Directiva 64/221 a Consiliului din 25
februarie 1964 conferă particularilor drepturi pe care aceștia le pot
invoca în justiție într‑un stat membru și pe care instanțele naționale
trebuie să le protejeze; Cu privire la a treia întrebare16      Având
 în vedere că, prin intermediul celei de a treia întrebări, se solicită
Curții să stabilească dacă articolul 48 din tratat și articolul 3 din
Directiva 64/221 trebuie să fie interpretate în sensul că„atunci
 când își îndeplinește obligația de a întemeia măsura pe care o adoptă
pentru motive de ordine publică exclusiv pe conduita personală, un stat
membru are dreptul de a considera că sunt cuprinse în această conduită
personalăa)     faptul
 că persoana respectivă este sau a fost afiliată la un grup sau la o
organizație ale căror activități sunt considerate de statul membru ca
fiind contrare interesului general, dar nu sunt interzise de legislația
statului în cauză;b)     faptul
 că persoana interesată intenționează să exercite o activitate în statul
 membru respectiv în cadrul unui astfel de grup sau al unei astfel de
organizații, în vreme ce nu li se impune nicio restricție
resortisanților statului membru respectiv care doresc să exercite o
activitate similară pe lângă un astfel de grup sau de organizație.”17      având
 în vedere că, în această privință, trebuie mai întâi să se examineze
dacă afilierea la un grup sau la o organizație poate constitui, în sine,
 o conduită personală, în sensul articolului 3 din Directiva 64/221;având
 în vedere că, deși este adevărat că o afiliere care a încetat în trecut
 nu ar putea, în general, să justifice refuzarea exercitării dreptului
la libera circulație în cadrul Comunității de către persoana interesată,
 nu este mai puțin adevărat că afilierea actuală, care reflectă
participarea la activitățile grupului sau ale organizației, precum și
identificarea cu scopurile și planurile acesteia, pot fi considerate un
act voluntar al persoanei interesate și, prin urmare, parte din conduita
 sa personală, în sensul dispoziției citate;18      având
 în vedere că, în continuare, întrebarea adresată ridică problema
importanței ce trebuie să se acorde faptului că activitățile
organizației în cauză, deși considerate de statul membru contrare
interesului general, nu sunt, cu toate acestea, interzise prin
legislația națională;că, în această
privință, este necesar să se sublinieze faptul că noțiunea de ordine
publică în contextul comunitar și în special ca justificare a unei
derogări de la principiul fundamental al liberei circulații a
lucrătorilor trebuie să fie înțeleasă în sens strict, astfel încât sfera
 de aplicare a acesteia să nu poată fi stabilită în mod unilateral de
fiecare stat membru, fără exercitarea unui control de către instituțiile
 Comunității;că nu este mai puțin
adevărat că împrejurările specifice care ar putea justifica invocarea
noțiunii de ordine publică pot varia de la o țară la alta și de la o
perioadă la alta și că, de aceea, trebuie să se recunoască autorităților
 naționale competente o marjă de apreciere în această privință, în
limitele impuse prin tratat;19      că
 rezultă din cele de mai sus că un stat membru ale cărui autorități
competente și‑au definit în mod clar poziția față de activitățile unei
anumite organizații, caracterizându‑le ca reprezentând un pericol
social, și care au luat măsurile administrative de combatere a acestor
activități nu ar trebui să fie obligat, pentru a putea invoca noțiunea
de ordine publică, să le interzică prin lege, în cazul în care o
asemenea măsură nu este considerată potrivită în circumstanțele
respective;20      având
 în vedere că, în cele din urmă, întrebarea adresată aduce în discuție
aspectul dacă, din motive de ordine publică, un stat membru este
autorizat să se opună exercitării pe teritoriul său, de către un
resortisant al unui alt stat membru, a unei activități salarizate în
cadrul unui grup sau al unei organizații, în cazul în care
resortisanților proprii nu li se impune nicio restricție similară;21      având
 în vedere că, în această privință, deși consacră principiul liberei
circulații a lucrătorilor, fără discriminare între resortisanții
statelor membre, tratatul prevede, la articolul 48 alineatul (3),
restricții justificate din motive de ordine publică, de siguranță
publică sau de sănătate publică privind drepturile ce decurg din acest
principiu;că drepturile de la care
pot fi făcute astfel de excepții includ, printre altele, în temeiul
dispoziției menționate, dreptul de a accepta oferte reale de încadrare
în muncă, dreptul de a circula liber în acest scop pe teritoriul
statelor membre, precum și dreptul de ședere în unul dintre statele
membre pentru a desfășura o activitate salarizată;că
 restricția menționată are, prin urmare, ca efect faptul că accesul pe
teritoriul unui stat membru, precum și șederea pe acest teritoriu pot fi
 refuzate unui resortisant al unui alt stat membru în toate cazurile în
care este aplicabilă restricția respectivă;22      că,
 pe de altă parte, un principiu de drept internațional, despre care nu
s‑ar putea afirma că este ignorat de Tratatul CEE cât privește
raporturile dintre statele membre, se opune ideii ca un stat să refuze
propriilor resortisanți dreptul de acces pe teritoriul său și dreptul de
 ședere pe acesta;23      că
 rezultă că un stat membru poate, dacă este necesar, pentru motive de
ordine publică, să refuze unui resortisant al unui alt stat membru
beneficiul principiului liberei circulații a lucrătorilor în vederea
desfășurării unei activități salarizate specifice, chiar și atunci când
nu impune nicio restricție similară propriilor resortisanți;24      că
 trebuie, prin urmare, să se răspundă la a treia întrebare că articolul
48 din Tratatul CEE și articolul 3 alineatul (1) din Directiva 64/221
trebuie să fie interpretate în sensul că, impunând restricții
justificate de ordinea publică, un stat membru poate lua în considerare,
 ca făcând parte din conduita personală, faptul că persoana interesată
este afiliată la un grup sau la o organizație ale căror activități sunt
considerate de statul membru ca reprezentând un pericol social, fără a
fi totuși interzise și chiar dacă nu se impune nicio restricție
resortisanților statului respectiv care doresc să desfășoare o
activitate similară celei pe care intenționează să o desfășoare
resortisantul unui alt stat membru, în cadrul acelorași grupuri sau al
acelorași organizații; Cu privire la cheltuielile de judecată25      Având
 în vedere că, în privința cheltuielilor efectuate de Regatul Unit și de
 Comisia Comunităților Europene, care au prezentat observații Curții,
acestea nu pot face obiectul unei rambursări;că,
 în privința părților în acțiunea principală, procedura are caracterul
unui incident survenit la instanța națională, este de competența
acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată.Pentru aceste motive,CURTEA,pronunțându‑se asupra întrebărilor adresate de High Court of Justice prin Decizia din 1 martie 1974, hotărăște:1)      Articolul
 48 din Tratatul CEE are efect direct în ordinea juridică a statelor
membre și conferă particularilor drepturi pe care instanțele naționale
trebuie să le protejeze.2)      Articolul
 3 alineatul (1) din Directiva 64/221 a Consiliului din 25 februarie
1964 privind coordonarea măsurilor speciale referitoare la circulația și
 la șederea străinilor justificate de motive de ordine publică, de
siguranță publică sau de sănătate publică conferă particularilor
drepturi pe care aceștia le pot invoca în justiție într‑un stat membru
și pe care instanțele naționale trebuie să le protejeze.3)      Articolul
 48 din Tratatul CEE și articolul 3 alineatul (1) din Directiva 64/221
trebuie să fie interpretate în sensul că, impunând restricții
justificate de ordinea publică, un stat membru poate lua în considerare,
 ca făcând parte din conduita personală, faptul că persoana interesată
este afiliată la un grup sau la o organizație ale căror activități sunt
considerate de statul membru ca reprezentând un pericol social, fără a
fi totuși interzise și chiar dacă nu se impune nicio restricție
resortisanților statului respectiv care doresc să desfășoare o
activitate similară celei pe care intenționează să o desfășoare
resortisantul unui alt stat membru, în cadrul acelorași grupuri sau al
acelorași organizații.LecourtÓ Dálaigh      Mackenzie Stuart      DonnerMonacoMertens de WilmarsPescatore      KutscherSørensenPronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 4 decembrie 1974.Grefier       PreședinteA. Van Houtte R. Lecourt1 Limba de procedură: engleza.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 9 noiembrie 2010.#Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG împotriva "Österreich"-Zeitungsverlag GmbH.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Oberster Gerichtshof - Austria.#Directiva 2005/29/CE - Practici comerciale neloiale - Reglementare națională ce prevede o interdicție de principiu a practicilor comerciale care condiționează oferirea de premii consumatorilor de achiziționarea de bunuri sau de servicii.#Cauza C-540/08.

text:
      Cauza C‑540/08
      Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG
      împotriva
      „Österreich”-Zeitungsverlag GmbH
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Oberster Gerichtshof)
      „Directiva 2005/29/CE — Practici comerciale neloiale — Reglementare națională ce prevede o interdicție de principiu a practicilor comerciale care condiționează oferirea de premii
         consumatorilor de achiziționarea de bunuri sau de servicii”

      Sumarul hotărârii
      1.        Apropierea legislațiilor — Practici comerciale neloiale ale întreprinderilor față de consumatori — Directiva 2005/29
      (Directiva 2005/29 a Parlamentului European și a Consiliului)
      2.        Apropierea legislațiilor — Practici comerciale neloiale ale întreprinderilor față de consumatori — Directiva 2005/29
      [Directiva 2005/29 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 5 alin. (2) lit. (a) și (b)]
      1.        Directiva 2005/29/CE privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori trebuie
         interpretată în sensul că se opune unei dispoziții naționale care prevede o interdicție generală a vânzărilor cu premii și
         care nu urmărește numai să protejeze consumatorii, ci vizează de asemenea alte obiective.

      Astfel, Directiva 2005/29 efectuează o armonizare completă a normelor privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor
         față de consumatori și stabilește în anexa I o listă exhaustivă de 31 de practici comerciale care, în conformitate cu articolul
         5 alineatul (5) din această directivă, sunt considerate neloiale în orice situație. În consecință, astfel cum se precizează
         în mod expres în considerentul (17) al directivei menționate, numai aceste practici comerciale pot fi considerate neloiale
         fără a face obiectul unei evaluări de la caz la caz, în conformitate cu dispozițiile articolelor 5-9 din directivă. Or, practicile
         care constau în a oferi consumatorilor premii asociate cu cumpărarea de produse sau de servicii nu figurează în anexa I la
         directivă. Prin urmare, practicile menționate nu pot fi interzise în orice împrejurări, ci numai în urma unei analize specifice
         care să permită stabilirea caracterului neloial al acestora.

      (a se vedea punctele 27, 34, 35 și 41 și dispozitiv 1)
      2.        Posibilitatea de a participa la un joc promoțional, legată de cumpărarea unui ziar, nu constituie o practică comercială neloială
         în sensul articolului 5 alineatul (2) din Directiva 2005/29 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de
         pe piața internă față de consumatori pentru simplul motiv că această posibilitate de a participa la un joc reprezintă, cel
         puțin pentru o parte a consumatorilor vizați, motivul decisiv care i‑a determinat să cumpere acest ziar.

      (a se vedea punctul 47 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      9 noiembrie 2010(*)

      „Directiva 2005/29/CE – Practici comerciale neloiale – Reglementare națională ce prevede o interdicție de principiu a practicilor comerciale care condiționează oferirea de premii
         consumatorilor de achiziționarea de bunuri sau de servicii”

      În cauza C‑540/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Oberster Gerichtshof
         (Austria), prin decizia din 18 noiembrie 2008, primită de Curte la 4 decembrie 2008, în procedura

      Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG
      împotriva
      „Österreich”-Zeitungsverlag GmbH,

      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii A. Tizzano (raportor), J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot
         și A. Arabadjiev, președinți de cameră, domnii E. Juhász, G. Arestis, A. Borg Barthet, doamna P. Lindh și domnul T. von Danwitz,
         judecători,

      avocat general: doamna V. Trstenjak,
      grefier: domnul K. Malacek, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 19 ianuarie 2010,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG, de S. Korn și G. Korn, Rechtsanwälte;
      –        pentru „Österreich”-Zeitungsverlag GmbH, de P. Zöchbauer, Rechtsanwalt, și de domnul W. Zekert, Geschäftsführer;
      –        pentru guvernul austriac, de doamna C. Pesendorfer și de domnul A. Posch, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul belgian, de domnul T. Materne, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul german, de domnii M. Lumma și J. Möller, precum și de doamna S. Unzeitig, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnii F. Erlbacher și W. Wils, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 24 martie 2010,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 3 alineatul (1) și a articolului 5 alineatele
         (2) și (5) din Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale
         neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului,
         a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004
         al Parlamentului European și al Consiliului („Directiva privind practicile comerciale neloiale”) (JO L 149, p. 22, Ediție
         specială, 15/vol. 14, p. 260, denumită în continuare „directiva”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG (denumită
         în continuare „Mediaprint”), pe de o parte, și „Österreich”-Zeitungsverlag GmbH, pe de altă parte, întreprinderi de presă,
         cu privire la caracterul licit sau ilicit al unei vânzări cu premii organizate de pârâta din acțiunea principală.

       Cadrul juridic
       Dreptul Uniunii
      3        Considerentele (6), (8), (9) și (17) ale directivei au următorul cuprins:

      „(6)      […] prezenta directivă are ca obiectiv apropierea legislațiilor statelor membre privind practicile comerciale neloiale, inclusiv
         publicitatea neloială, care dăunează direct intereselor economice ale consumatorilor și, prin urmare, dăunează indirect intereselor
         economice ale concurenților legitimi. În conformitate cu principiul proporționalității, prezenta directivă protejează consumatorii
         de consecințele unor asemenea practici comerciale neloiale, în cazul în care sunt semnificative, dar recunoaște că, în unele
         cazuri, impactul asupra consumatorilor poate fi neglijabil. Prezenta directivă nu reglementează și nu aduce atingere legislațiilor
         interne privind practicile comerciale neloiale care dăunează doar intereselor economice ale concurenților sau care au legătură
         cu o tranzacție între comercianți; pentru a ține seama pe deplin de principiul subsidiarității, statele membre vor păstra,
         dacă doresc acest lucru, posibilitatea de a reglementa astfel de practici, în conformitate cu dispozițiile legislației comunitare.
         […]

      […]
      (8)      Prezenta directivă protejează în mod direct interesele economice ale consumatorilor împotriva practicilor comerciale neloiale
         ale întreprinderilor față de consumatori. […]

      (9)      Prezenta directivă nu aduce atingere acțiunilor individuale ale celor care au fost afectați de o practică comercială neloială.
         Ea se aplică, de asemenea, fără a aduce atingere normelor comunitare și de drept intern privind dreptul contractual, drepturile
         de proprietate intelectuală, aspecte privind sănătatea și siguranța produselor, condițiile de stabilire și măsurile de autorizare,
         inclusiv acele norme care, în conformitate cu dispozițiile legislației comunitare, au legătură cu activitățile legate de jocurile
         de noroc, și normelor comunitare în domeniul concurenței și dispozițiilor de drept intern de punere în aplicare. Statele membre
         vor putea astfel să mențină sau să instituie restricții sau interdicții ale practicilor comerciale din motive de protecție
         a sănătății și siguranței consumatorilor pe teritoriul lor, indiferent unde se situează sediul social al comerciantului, de
         exemplu în legătură cu alcoolul, tutunul sau produsele farmaceutice. […]

      […]
      (17)      Este recomandabil ca practicile comerciale neloiale în toate situațiile să fie identificate pentru a asigura o securitate
         juridică mai mare. În consecință, anexa I cuprinde lista completă a tuturor practicilor de acest fel. Acestea sunt singurele
         practici comerciale care pot fi considerate neloiale fără o evaluare de la caz la caz în conformitate cu dispozițiile articolelor
         5-9. Lista poate fi modificată numai prin revizuirea directivei.”

      4        Articolul 1 din directivă prevede:

      „Obiectivul prezentei directive este de a contribui la buna funcționare a pieței interne și de a realiza un nivel ridicat
         de protecție a consumatorilor prin apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre privind
         practicile comerciale neloiale care aduc atingere intereselor economice ale consumatorilor.”

      5        Articolul 2 litera (d) din directivă prevede:

      „În sensul prezentei directive:
      […]
      (d)      «practici ale întreprinderilor față de consumatori» (denumite în continuare «practici comerciale») înseamnă orice acțiune,
         omisiune, comportament, demers sau comunicare comercială, inclusiv publicitatea și comercializarea, efectuată de un comerciant,
         în directă legătură cu promovarea, vânzarea sau furnizarea unui produs către consumatori.”

      6        Potrivit articolului 3 din directivă:

      „(1)      Prezenta directivă se aplică practicilor comerciale neloiale ale întreprinderilor față de consumatori definite la articolul
         5 înainte, în timpul și după o tranzacție comercială în legătură cu un produs.

      (2)      Prezenta directivă nu aduce atingere dreptului contractual și nici, în special, normelor privind valabilitatea, formarea profesională
         sau efectele contractelor.

      (3)      Prezenta directivă nu aduce atingere dispozițiilor comunitare sau de drept intern în legătură cu sănătatea și siguranța produselor.
      […]”
      7        Articolul 4 din directivă prevede:

      „Statele membre nu limitează libertatea de a presta servicii, nici nu limitează libera circulație a mărfurilor din motive
         care se încadrează în domeniul în care prezenta directivă vizează apropierea dispozițiilor în vigoare.”

      8        Articolul 5 din directivă, intitulat „Interzicerea practicilor comerciale neloiale”, are următorul cuprins:

      „(1)      Se interzic practicile comerciale neloiale.
      (2)      O practică comercială este neloială în cazul în care:
      (a)      este contrară cerințelor diligenței profesionale
      și
      (b)      denaturează sau poate denatura semnificativ comportamentul economic cu privire la un produs al consumatorului mediu la care
         ajunge sau căruia îi este adresat sau al membrului mediu al unui grup în cazul în care o practică comercială este orientată
         către un grup particular de consumatori.

      [...]
      (4)      Sunt neloiale în special practicile comerciale care:
      (a)      sunt înșelătoare în sensul articolelor 6 și 7
      sau
      (b)      sunt agresive în sensul articolelor 8 și 9.
      (5)      Anexa I conține lista practicilor comerciale considerate neloiale în orice situație. Lista unică se aplică în toate statele
         membre și poate fi modificată numai prin revizuirea prezentei directive.”

       Dreptul național
      9        Articolul 9a din Legea federală privind combaterea concurenței neloiale din 1984 (Bundesgesetz gegen den unlauteren Wettbewerb
         1984) (BGBl. I, 448/1984), în versiunea rezultată din BGBl. I, 136/2001 (denumită în continuare „UWG”), are următorul cuprins:

      „(1)      Cel care, în cadrul activității comerciale, în scopuri concurențiale,
      1.      anunță prin intermediul unor avize publice sau al altor comunicări care sunt destinate unui număr mare de persoane că acordă
         consumatorilor avantaje gratuite (premii) asociate cu produse sau cu servicii ori oferă, anunță sau acordă consumatorilor
         avantaje gratuite (premii) asociate cu publicații periodice sau

      2.      oferă, anunță sau acordă întreprinderilor avantaje gratuite (premii) asociate cu produse sau cu servicii
      poate face obiectul unei acțiuni în încetare și în daune interese. Aceasta se aplică și atunci când caracterul gratuit al
         avantajului este disimulat prin prețuri globale pentru produse sau servicii, prin prețuri fictive pentru un avantaj sau în
         orice alt mod.”

      (2)      Aplicarea alineatului (1) este înlăturată atunci când avantajul constă:
      1.      într‑un accesoriu utilizat în mod curent în asociere cu produsul sau în prestații accesorii utilizate în mod curent;
      2.      în eșantioane;
      3.      în obiecte publicitare care se caracterizează printr‑o desemnare foarte vizibilă și durabilă a întreprinderii care își face
         publicitate;

      4.      în avantaje de mică valoare (premii) sau în obiecte mărunte de mică valoare, cu condiția ca acestea din urmă să nu fie destinate
         alcătuirii unui ansamblu a cărui valoare depășește suma valorilor diferitelor obiecte individuale acordate;

      5.      într‑o sumă de bani determinată sau care trebuie calculată într‑un mod determinat, sumă care nu însoțește produsul;
      6.      într‑o cantitate determinată – sau care trebuie calculată numai pe fracțiuni – a aceluiași produs;
      7.      furnizarea de informații sau de sfaturi;
      8.       acordarea unui drept de participare la un concurs (joc promoțional) în care valoarea (rezultată din valoarea totală a premiilor
         puse în joc în raport cu numărul biletelor de participare distribuite) a biletului de participare individual nu depășește
         0,36 euro, iar valoarea totală a premiilor puse în joc nu depășește 21 600 de euro; aceasta nu se poate realiza decât prin
         intermediul propriilor bilete de participare. Punctul 8 nu se aplică avantajelor care însoțesc publicații periodice.”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      10      Între 25 noiembrie și 6 decembrie 2007, cotidianul Österreich, care aparține pârâtei din acțiunea principală, a organizat alegerea „fotbalistului anului” și a invitat publicul să participe
         la acest concurs pe internet sau prin intermediul unui cupon de vot care putea fi găsit în cotidian. Participarea la concursul
         menționat permitea câștigarea unei cine cu fotbalistul ales.

      11      Apreciind că această posibilitate de câștig, condiționată de cumpărarea ziarului, constituia un premiu nelegal în sensul articolului
         9a alineatul (1) punctul 1 din UWG, Mediaprint a solicitat Handelsgericht Wien (Tribunalul Comercial din Viena) să dispună
         ca pârâta din acțiunea principală să înceteze practica respectivă. Această instanță a admis cererea menționată, însă Oberlandesgericht
         Wien (Tribunalul Regional Superior din Viena), sesizat în apel, a hotărât, în schimb, că interdicția vânzărilor cu premii
         putea să se aplice numai dacă câștigul anunțat era susceptibil să incite publicul să cumpere ziarul. Or, potrivit instanței
         de apel, un astfel de „efect de atracție” nu se producea în speță, ținând seama în special de faptul că publicul putea să
         participe la concurs de asemenea pe internet.

      12      În consecință, Mediaprint a introdus la Oberster Gerichtshof un recurs extraordinar împotriva acestei decizii. În decizia
         de trimitere, această instanță precizează înainte de toate că articolul 9a alineatul (1) punctul 1 din UWG prevede o interdicție
         generală a vânzărilor cu premii, care urmărește să asigure atât protecția consumatorului, cât și menținerea unei concurențe
         eficace. Acestea fiind precizate, instanța de trimitere se întreabă dacă directiva, care, în schimb, are ca obiectiv protecția
         consumatorilor și reglementează exclusiv raporturile dintre aceștia din urmă și întreprinderi, se opune unei astfel de dispoziții.

      13      Considerând că soluționarea litigiului depinde de interpretarea directivei, Oberster Gerichtshof a hotărât să suspende judecarea
         cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      O normă națională care interzice, în afară de excepțiile enumerate limitativ, anunțarea, oferirea sau acordarea de avantaje
         gratuite care însoțesc publicații periodice, precum și anunțarea de avantaje gratuite asociate cu alte produse sau servicii,
         fără a trebui să se verifice de la caz la caz caracterul înșelător, agresiv sau neloial al unei astfel de practici comerciale,
         este contrară articolului 3 alineatul (1) și articolului 5 alineatul (5) din [directivă] sau altor dispoziții din această
         directivă, chiar și atunci când norma națională în discuție urmărește nu numai protecția consumatorilor, ci și alte obiective
         care nu intră în domeniul de aplicare material al [directivei], precum, de exemplu, menținerea pluralismului mass‑mediei sau
         protecția concurenților mai slabi?

      2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, posibilitatea de a participa la un joc promoțional, legată de cumpărarea
         unui ziar, este o practică comercială neloială în sensul articolului 5 alineatul (2) din [directivă] pentru simplul motiv
         că această posibilitate de a participa la un joc promoțional reprezintă, cel puțin pentru o parte din publicul vizat, chiar
         dacă nu singurul motiv, în mod cert însă motivul decisiv pentru achiziționarea ziarului?”

      14      Prin scrisoarea depusă la grefa Curții la 27 iulie 2009, guvernul austriac a solicitat, în temeiul articolului 44 alineatul
         (3) al doilea paragraf din Regulamentul de procedură al Curții, soluționarea cauzei de către Marea Cameră.

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      15      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă directiva trebuie interpretată
         în sensul că se opune unei dispoziții naționale care prevede o interdicție generală a vânzărilor cu premii și care nu urmărește
         numai să protejeze consumatorii, ci vizează de asemenea alte obiective, precum, de exemplu, menținerea pluralismului mass‑mediei
         sau protecția concurenților mai slabi.

      16      Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie să se stabilească, cu titlu introductiv, dacă vânzările cu premii, care fac
         obiectul interdicției în discuție în acțiunea principală, constituie practici comerciale în sensul articolului 2 litera (d)
         din directivă și, prin urmare, sunt supuse prevederilor acesteia din urmă.

      17      În această privință, este necesar să se arate că, utilizând o formulare deosebit de largă, articolul 2 litera (d) din directivă
         definește noțiunea „practică comercială” drept „orice acțiune, omisiune, comportament, demers sau comunicare comercială, inclusiv
         publicitatea și comercializarea, efectuată de un comerciant, în directă legătură cu promovarea, vânzarea sau furnizarea unui
         produs către consumatori”.

      18      Or, campaniile promoționale, precum cele în discuție în acțiunea principală, care asociază participarea gratuită a consumatorului
         la un concurs cu cumpărarea de bunuri sau de servicii, se înscriu în mod clar în cadrul strategiei comerciale a unui operator
         și urmăresc în mod direct promovarea și derularea vânzărilor acestuia. Rezultă că acestea constituie practici comerciale în
         sensul articolului 2 litera (d) din directivă și, în consecință, intră în domeniul de aplicare material al acesteia (a se
         vedea Hotărârea din 14 ianuarie 2010, Plus Warenhandelsgesellschaft, C‑304/08, Rep., p. I‑217, punctul 37 și jurisprudența
         citată).

      19      Această concluzie nu poate fi repusă în discuție prin observațiile formulate de Mediaprint și nici prin cele formulate de
         guvernele austriac și belgian, potrivit cărora măsurile de promovare a vânzărilor în discuție în acțiunea principală nu ar
         fi vizate de directivă pentru motivul că acestea au făcut în mod expres obiectul unei propuneri a Comisiei de regulament al
         Parlamentului European și al Consiliului [COM(2001) 546 final], propunere care a fost modificată [COM(2002) 585 final]. Astfel,
         în această privință, este suficient să se constate că această împrejurare nu poate exclude prin ea însăși, în special ținând
         seama de faptul că propunerea respectivă a fost retrasă în cursul anului 2006 și, în consecință, nu a determinat adoptarea
         unui regulament, că astfel de practici pot constitui, în stadiul actual al dreptului Uniunii, practici comerciale neloiale
         în sensul acestei directive și pot intra în domeniul de aplicare al acesteia (Hotărârea Plus Warenhandelsgesellschaft, citată
         anterior, punctul 33).

      20      Acestea fiind stabilite, trebuie să se examineze de asemenea dacă o dispoziție națională precum articolul 9a alineatul (1)
         punctul 1 din UWG poate intra în domeniul de aplicare al directivei, în pofida faptului că, astfel cum precizează instanța
         de trimitere, aceasta are un scop mai extins decât cel al directivei, deoarece nu urmărește numai să protejeze consumatorii,
         ci vizează de asemenea alte obiective.

      21      În această privință, este necesar să se arate că, astfel cum s‑a subliniat la punctul 17 din prezenta hotărâre, directiva
         se caracterizează printr‑un domeniu de aplicare material deosebit de larg, care acoperă toate practicile comerciale care prezintă
         o legătură directă cu promovarea, vânzarea sau furnizarea unui produs către consumatori. În acest mod, astfel cum rezultă
         din considerentul (6) al acestei directive, nu sunt excluse din domeniul de aplicare menționat decât legislațiile interne
         privind practicile comerciale neloiale care dăunează „doar” intereselor economice ale concurenților sau care au legătură cu
         o tranzacție între comercianți.

      22      Or, în mod evident, nu aceasta este situația dispozițiilor naționale în discuție în acțiunea principală.

      23      Astfel, după cum arată instanța de trimitere, articolul 9a alineatul (1) punctul 1 din UWG urmărește în mod expres protecția
         consumatorilor, iar nu numai protecția concurenților și a altor operatori de pe piață.

      24      În plus, din dosar rezultă că UWG, care constituie legea națională în domeniul concurenței neloiale, a fost modificată prin
         Legea din 13 decembrie 2007 (BGBl. I, 79/2007) tocmai pentru a asigura transpunerea directivei în Austria, fără ca articolul
         9a să fie însă modificat. În consecință, legiuitorul național a considerat că această lege putea să garanteze conformitatea
         dreptului intern cu directiva și, prin urmare, permitea, astfel cum prevede considerentul (8) al acesteia, să se protejeze
         „în mod direct interesele economice ale consumatorilor împotriva practicilor comerciale neloiale ale întreprinderilor față
         de consumatori” și să se asigure, astfel cum prevede în special articolul 1 din aceasta, „un nivel ridicat de protecție a
         consumatorilor”.

      25      În acest context, trebuie amintit că, în cursul ședinței, guvernul austriac a arătat că dispoziția națională în discuție în
         acțiunea principală nu ar intra în domeniul de aplicare al directivei, întrucât urmărește în principal menținerea pluralismului
         mass‑mediei în Austria. Astfel, acesta s‑a îndepărtat de aprecierea pe care instanța de trimitere a efectuat‑o cu privire
         la obiectivele acestei dispoziții, astfel cum această apreciere rezultă de la punctele 12 și 20 din prezenta hotărâre.

      26      Or, chiar dacă s‑ar presupune că dispoziția națională în discuție în acțiunea principală urmărește în principal menținerea
         pluralismului mass‑mediei în Austria, trebuie să se observe că posibilitatea statelor membre de a menține sau de a institui
         pe teritoriul lor măsuri care au ca obiect sau ca efect calificarea practicilor comerciale ca neloiale pentru motive legate
         de menținerea pluralismului mass‑mediei nu figurează printre derogările de la domeniul de aplicare al directivei prevăzute
         în considerentele (6) și (9), precum și la articolul 3 din aceasta.

      27      În această privință, trebuie să se sublinieze că directiva efectuează o armonizare completă a normelor privind practicile
         comerciale neloiale ale întreprinderilor față de consumatori.

      28      Prin urmare, guvernul austriac nu poate afirma în mod valabil că articolul 9a alineatul (1) punctul 1 din UWG nu intră în
         domeniul de aplicare al directivei întrucât urmărește în principal obiective legate de menținerea pluralismului mass‑mediei.

      29      Acestea fiind stabilite, este necesar să se verifice dacă directiva se opune unei interdicții a vânzărilor cu premii, precum
         cea prevăzută la articolul 9a alineatul (1) punctul 1 din UWG.

      30      În această privință, trebuie să se amintească înainte de toate că, întrucât directiva efectuează o armonizare completă a normelor
         privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor față de consumatori, statele membre nu pot să adopte, astfel cum
         prevede în mod expres articolul 4 din aceasta, măsuri mai restrictive decât cele definite de directiva menționată, nici chiar
         pentru a asigura un nivel mai ridicat de protecție a consumatorilor (Hotărârea Plus Warenhandelsgesellschaft, citată anterior,
         punctul 41 și jurisprudența citată).

      31      În continuare, trebuie subliniat de asemenea că articolul 5 din directivă, care prevede interzicerea practicilor comerciale
         neloiale, reglementează criteriile care permit stabilirea unui astfel de caracter neloial.

      32      Astfel, în conformitate cu alineatul (2) al acestui articol, o practică comercială este neloială în cazul în care este contrară
         cerințelor diligenței profesionale și în cazul în care denaturează sau poate denatura semnificativ comportamentul economic
         al consumatorului mediu cu privire la un produs.

      33      În plus, articolul 5 alineatul (4) din directivă definește două categorii precise de practici comerciale neloiale, și anume
         „practicile înșelătoare” și „practicile agresive”, care corespund criteriilor specificate la articolele 6 și 7, precum și,
         respectiv, la articolele 8 și 9 din directivă.

      34      În sfârșit, directiva stabilește în anexa I o listă exhaustivă de 31 de practici comerciale care, în conformitate cu articolul
         5 alineatul (5) din această directivă, sunt considerate neloiale „în orice situație”. În consecință, astfel cum se precizează
         în mod expres în considerentul (17) al directivei menționate, numai aceste practici comerciale pot fi considerate neloiale
         fără a face obiectul unei evaluări de la caz la caz, în conformitate cu dispozițiile articolelor 5-9 din directivă.

      35      În ceea ce privește legislația națională în discuție în acțiunea principală, este cert că practicile care constau în a oferi
         consumatorilor premii asociate cu cumpărarea de produse sau de servicii nu figurează în anexa I la directivă. Prin urmare,
         practicile menționate nu pot fi interzise în orice împrejurări, ci numai în urma unei analize specifice care să permită stabilirea
         caracterului neloial al acestora.

      36      Cu toate acestea, trebuie să se constate că articolul 9a alineatul (1) punctul 1 din UWG interzice orice operațiune comercială
         care asociază oferirea de premii cu cumpărarea de produse sau de servicii. Cu alte cuvinte, acest gen de operațiune este interzis
         în mod general, fără a fi necesar să se stabilească, în raport cu situația de fapt din fiecare speță, dacă operațiunea comercială
         în discuție prezintă un caracter „neloial” în lumina criteriilor enunțate la articolele 5-9 din directivă.

      37      În plus, o astfel de reglementare națională care prevede măsuri mai restrictive decât cele reglementate de directivă contravine
         articolului 4 din aceasta, care interzice expres statelor membre să mențină sau să adopte astfel de măsuri, chiar și atunci
         când acestea urmăresc să asigure un nivel mai ridicat de protecție a consumatorilor.

      38      În aceste condiții, este necesar să se constate că directiva se opune unei interziceri a ofertelor comerciale care asociază
         cumpărarea de bunuri sau de servicii cu acordarea de premii, precum cea prevăzută de dispoziția națională în discuție în acțiunea
         principală.

      39      Împrejurarea că articolul 9a alineatul (2) din UWG prevede un anumit număr de excepții de la respectiva interdicție a vânzărilor
         cu premii nu poate repune în discuție o astfel de concluzie.

      40      Într‑adevăr, astfel cum Curtea a hotărât deja, chiar dacă aceste excepții sunt de natură să restrângă domeniul de aplicare
         al interdicției privind practicile comerciale care constau în asocierea ofertei de premii cu cumpărarea de bunuri și de servicii,
         nu este mai puțin adevărat că, din cauza naturii lor limitate și predefinite, acestea nu pot înlocui analiza, care trebuie
         să fie realizată în mod necesar în raport cu situația de fapt din fiecare speță, a caracterului „neloial” al unei practici
         comerciale în lumina criteriilor prevăzute la articolele 5-9 din directivă, atunci când este vorba, precum în acțiunea principală,
         despre o practică ce nu este menționată în anexa I la directivă (a se vedea Hotărârea Plus Warenhandelsgesellschaft, citată
         anterior, punctul 53 și jurisprudența citată).

      41      Având în vedere cele prezentate mai sus, trebuie să se răspundă la prima întrebare că directiva trebuie interpretată în sensul
         că se opune unei dispoziții naționale, precum cea în discuție în acțiunea principală, care prevede o interdicție generală
         a vânzărilor cu premii și care nu urmărește numai să protejeze consumatorii, ci vizează de asemenea alte obiective.

       Cu privire la a doua întrebare
      42      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită ca, în cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare,
         să se stabilească dacă vânzările cu premii trebuie considerate practici comerciale neloiale în sensul articolului 5 alineatul
         (2) din directivă pentru simplul motiv că posibilitatea de câștig reprezintă, cel puțin pentru o parte din publicul vizat,
         motivul decisiv pentru achiziționarea produsului principal.

      43      Astfel cum s‑a arătat la punctul 35 din prezenta hotărâre, atunci când o practică comercială ce intră în domeniul de aplicare
         al directivei nu figurează în anexa I la aceasta, respectiva practică nu poate fi considerată neloială și, prin urmare, nu
         poate fi interzisă decât în urma unei analize specifice, în special în lumina criteriilor prevăzute la articolele 5-9 din
         directivă.

      44      Or, împrejurarea că posibilitatea de a participa la un concurs reprezintă, cel puțin pentru o parte din publicul vizat, motivul
         decisiv pentru cumpărarea unui ziar constituie unul dintre elementele de care instanța națională poate ține seama în cadrul
         unei astfel de analize.

      45      Astfel, această împrejurare ar putea determina instanța națională să considere că practica comercială în discuție denaturează
         sau poate denatura semnificativ comportamentul economic al consumatorului, în sensul articolului 5 alineatul (2) litera (b)
         din directivă.

      46      Totuși, această împrejurare nu permite prin ea însăși în niciun mod să se considere că o vânzare cu premii este o practică
         comercială neloială în sensul directivei. În acest scop, trebuie să se verifice de asemenea dacă practica în discuție este
         contrară cerințelor diligenței profesionale, în sensul literei (a) a articolului 5 alineatul (2) din directivă.

      47      În aceste condiții, este necesar să se răspundă la a doua întrebare că posibilitatea de a participa la un joc promoțional,
         legată de cumpărarea unui ziar, nu constituie o practică comercială neloială în sensul articolului 5 alineatul (2) din directivă
         pentru simplul motiv că această posibilitate de a participa la un joc promoțional reprezintă, cel puțin pentru o parte a consumatorilor
         vizați, motivul decisiv care i‑a determinat să cumpere acest ziar.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      48      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
      1)      Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale
            întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor
            97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului
            European și al Consiliului („Directiva privind practicile comerciale neloiale”) trebuie interpretată în sensul că se opune
            unei dispoziții naționale, precum cea în discuție în acțiunea principală, care prevede o interdicție generală a vânzărilor
            cu premii și care nu urmărește numai să protejeze consumatorii, ci vizează de asemenea alte obiective.
      2)      Posibilitatea de a participa la un joc promoțional, legată de cumpărarea unui ziar, nu constituie o practică comercială neloială
            în sensul articolului 5 alineatul (2) din Directiva 2005/29 pentru simplul motiv că această posibilitate de a participa la
            un joc promoțional reprezintă, cel puțin pentru o parte a consumatorilor vizați, motivul decisiv care i‑a determinat să cumpere
            acest ziar.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții din data de 6 iunie 2000. # Roman Angonese împotriva Cassa di Risparmio di Bolzano SpA. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Pretore di Bolzano - Italia. # Libera circulație a persoanelor - Regulamentul (CEE) nr. 1612/68. # Cauza C-281/98.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 29 iunie 1994. # Fiskano AB împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Acțiune în anulare. # Cauza C-135/92.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 13 decembrie 1989. # Salvatore Grimaldi împotriva Fonds des maladies professionnelles. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgia. # Politica socială. # Cauza C-322/88.


title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 4 septembrie 2014.#eco cosmetics GmbH & Co. KG și Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH împotriva Virginie Laetitia Barbara Dupuy și Tetyana Bonchyk.#Cereri de decizie preliminară formulate de Amtsgericht Wedding.#Trimitere preliminară – Cooperare judiciară în materie civilă – Regulamentul (CE) nr. 1896/2006 – Procedura europeană de somație de plată – Lipsa unei comunicări sau a unei notificări valide – Efecte – Somație europeană de plată declarată executorie – Opoziţie – Reexaminare în cazuri excepționale – Termene.#Cauzele conexate C‑119/13 și C‑120/13.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauzele conexate C‑119/13 și C‑120/13,
            având ca obiect cereri de decizie preliminară formulate în temeiul articolului 267 TFUE de Amtsgericht Wedding (Germania), prin deciziile din 7 ianuarie și, respectiv, din 5 februarie 2013, primite de Curte la 14 martie 2013, în procedurile
            eco cosmetics GmbH & Co. KG
            împotriva
            Virginie Laetitia Barbara Dupuy (C‑119/13),
            și
            Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH
            împotriva
            Tetyana Bonchyk (C‑120/13),
            CURTEA (Camera a treia),
            compusă din domnul M. Ilešič, președinte de cameră, domnii C. G. Fernlund și A. Ó Caoimh, doamna C. Toader (raportor) și domnul E. Jarašiūnas, judecători,
            avocat general: domnul Y. Bot,
            grefier: domnul A. Calot Escobar,
            având în vedere procedura scrisă,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru doamna Dupuy, de M. Stawska‑Höbel, Rechtsanwältin;
            – pentru guvernul german, de T. Henze și de J. Kemper, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul elen, de F. Dedousi și de M. Skorila, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de L. D’Ascia, avvocato dello Stato;
            – pentru Comisia Europeană, de A.‑M. Rouchaud‑Joët și de B. Eggers, în calitate de agenți,
            după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 9 aprilie 2014,
            pronunță prezenta

            Motivele
            Hotărâre
            1. Cererile de decizie preliminară privesc interpretarea Regulamentului (CE) nr. 1896/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2006 de instituire a unei proceduri europene de somație de plată (JO L 399, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 9, p. 108).
            2. Aceste cereri au fost formulate în cadrul a două litigii, primul între eco cosmetics GmbH & Co. KG (denumită în continuare „eco cosmetics”), cu sediul social în Germania, pe de o parte, și doamna Dupuy, cu domiciliul în Franța, pe de altă parte, iar al doilea între Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH, cu sediul social în Austria, pe de o parte, și doamna Bonchyk, cu domiciliul în Germania, pe de altă parte, cu privire la proceduri europene de somație de plată.
            Cadrul juridic
            Dreptul Uniunii
            3. Considerentele (13), (19) și (23)-(25) ale Regulamentului nr. 1896/2006 sunt redactate după cum urmează:
            „(13)	Reclamantul ar trebui să fie obligat să furnizeze, în cererea de somație europeană de plată, informații suficiente pentru identificarea și justificarea clară a creanței astfel încât să permită pârâtului să decidă în cunoștință de cauză fie să se opună acesteia, fie să nu o conteste.
            […]
            (19) 	Având în vedere diferențele între normele de procedură civilă din statele membre și în special cele care reglementează comunicarea și notificarea actelor, este necesar să se dea o definiție precisă și detaliată a standardelor minime care ar trebui să se aplice în cadrul procedurii europene a somației de plată. În special, în ceea ce privește respectarea acestor standarde, nu ar trebui să fie considerată suficientă o modalitate de comunicare sau de notificare a somației europene de plată bazată pe o ficțiune juridică.
            […]
            (23) Pentru a face opoziție, pârâtul poate utiliza formularul tip stabilit de către prezentul regulament. Cu toate acestea, instanțele ar trebui să ia în considerare orice altă formă scrisă de opoziție în cazul în care aceasta este exprimată cu claritate.
            (24) O opoziție prezentată în termenul prevăzut ar trebui să pună capăt procedurii europene a somației de plată și să ducă la trecerea automată a litigiului la procedura civilă de drept comun, cu excepția cazului în care reclamantul a cerut în mod expres oprirea procedurii în această eventualitate. În sensul prezentului regulament, conceptul de «procedură civilă de drept comun» nu ar trebui să fie neapărat interpretat în conformitate cu legislația națională.
            (25) După expirarea termenului prevăzut pentru a face opoziție, pârâtul ar trebui să aibă dreptul, în anumite cazuri excepționale, să ceară o reexaminare a somației europene de plată. Dreptul de a solicita o reexaminare în circumstanțe excepționale nu ar trebui să însemne că pârâtul dispune de o a doua posibilitate de a se opune creanței. În cursul procedurii de reexaminare, evaluarea temeiniciei creanței ar trebui să se limiteze la examinarea motivelor care decurg din circumstanțele excepționale invocate de pârât. Celelalte circumstanțe excepționale ar putea în special include cazul în care somația europeană de plată se întemeia pe informații false furnizate în formularul de cerere.”
            4. Potrivit considerentului (27) al regulamentului menționat „[…] procedurile de executare a somației europene de plată ar trebui să fie în continuare reglementate de legislația națională”.
            5. Articolul 1 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 1896/2006 prevede:
            „Prezentul regulament are drept obiect:
            (a) simplificarea, accelerarea și reducerea costurilor litigiilor transfrontaliere referitoare la creanțele pecuniare necontestate prin instituirea unei proceduri europene de somație de plată.”
            6. Articolul 6 din regulamentul menționat, intitulat „Competența”, prevede la alineatul (1):
            „În sensul aplicării prezentului regulament, competența se determină în conformitate cu normele de drept comunitar aplicabile în materie, în special Regulamentul (CE) nr. 44/2001 [al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74)].”
            7. Articolul 12 alineatele (3) și (5) din Regulamentul nr. 1896/2006 are următorul cuprins:
            „(3) În somația europeană de plată, pârâtul este informat cu privire la posibilitatea:
            (a) de a plăti reclamantului suma care este menționată în somația de plată;
            sau
            (b) de a se opune somației de plată făcând opoziție la instanța de origine, opoziție care trebuie trimisă în termen de treizeci de zile de la data la care i s‑a comunicat sau notificat somația.
            […]
            (5) Instanța se asigură că somația de plată este comunicată sau notificată pârâtului în conformitate cu legislația națională, potrivit modalităților conforme standardelor minimale stabilite la articolele 13, 14 și 15.”
            8. Articolul 13 din Regulamentul nr. 1896/2006, intitulat „Comunicarea sau notificarea însoțită de confirmarea de primire de către pârât”, prevede:
            „Somația europeană de plată poate fi comunicată sau notificată pârâtului în conformitate cu legislația națională a statului în care trebuie efectuată comunicarea sau notificarea, într‑unul din următoarele moduri:
            (a) comunicare sau notificare personală, pârâtul semnând o confirmare de primire care conține data primirii;
            (b) comunicare sau notificare personală printr‑un document semnat de persoana competentă care a efectuat comunicarea sau notificarea, cu mențiunea că pârâtul a primit actul sau că a refuzat să îl primească fără niciun motiv legitim, precum și cu data la care a fost comunicat sau notificat actul;
            (c) comunicare sau notificare prin poștă, pârâtul semnând și trimițând înapoi o confirmare de primire care conține data primirii;
            (d) comunicare sau notificare prin mijloace electronice, cum ar fi faxul sau poșta electronică, pârâtul semnând și trimițând înapoi o confirmare de primire care conține data primirii.”
            9. Articolul 14 alineatele (1) și (2) din acest regulament, intitulat „Comunicarea sau notificarea neînsoțită de confirmarea de primire de către pârât”, prevede:
            „(1) Somația europeană de plată poate fi, de asemenea, comunicată sau notificată pârâtului în conformitate cu legislația națională a statului în care trebuie efectuată comunicarea sau notificarea, într‑unul din următoarele moduri:
            (a) comunicare sau notificare personală, la adresa personală a pârâtului, unor persoane care locuiesc la aceeași adresă ca acesta sau care sunt angajate la această adresă;
            (b) în cazul în care pârâtul este un lucrător care desfășoară o activitate independentă sau o persoană juridică, comunicare sau notificare personală, în localurile comerciale ale pârâtului, unor persoane angajate ale pârâtului;
            (c) depunerea somației în cutia poștală a pârâtului;
            (d) depunerea somației la un oficiu poștal sau la autoritatea publică competentă și comunicare scrisă cu privire la această depunere în cutia poștală a pârâtului, cu condiția ca această comunicare scrisă să menționeze clar natura juridică a actului sau faptul că este echivalentă cu o notificare sau comunicare și că de la această dată încep să curgă termenele;
            (e) prin poștă fără dovada prevăzută la alineatul (3), atunci când pârâtul este domiciliat în statul membru de origine;
            (f) prin mijloace electronice cu confirmare de primire automată, cu condiția ca pârâtul să fi acceptat expres în prealabil acest mod de comunicare sau notificare.
            (2) În sensul prezentului regulament, comunicarea sau notificarea în temeiul alineatului (1) nu este admisă în cazul în care adresa pârâtului nu este cunoscută cu certitudine.”
            10. Articolul 15 din același regulament, intitulat „Comunicarea sau notificarea unui reprezentant”, are următorul cuprins:
            „Comunicarea sau notificarea în temeiul articolelor 13 sau 14 se poate face, de asemenea, unui reprezentant al pârâtului.”
            11. Potrivit articolului 16 din Regulamentul nr. 1896/2006:
            „(1) Pârâtul poate face opoziție la somația europeană de plată la instanța de origine utilizând formularul tip F din anexa VI care îi este transmis odată cu somația europeană de plată.
            (2) Opoziția se trimite în termen de treizeci de zile de la data comunicării sau notificării somației către pârât.
            (3) Pârâtul indică în opoziție că el contestă creanța fără a fi obligat să precizeze motivele acestei contestații.
            […]”
            12. Articolul 17 alineatul (1) din regulamentul menționat prevede:
            „În cazul în care s‑a făcut opoziție în termenul prevăzut la articolul 16 alineatul (2), procedura continuă în fața instanțelor competente din statul membru de origine în conformitate cu normele de procedură civilă de drept comun, cu excepția cazului în care reclamantul a cerut expres ca procedura să ia sfârșit în acest caz.
            […]”
            13. Articolul 18 din același regulament, intitulat „Forța executorie”, prevede:
            (1) În cazul în care, în termenul prevăzut la articolul 16 alineatul (2), luând în considerare un termen suplimentar necesar sosirii opoziției, nu a fost făcută nicio opoziție la instanța de origine, instanța de origine declară de îndată că somația europeană de plată este executorie, utilizând formularul tip G din anexa VII. Instanța verifică data la care a fost comunicată sau notificată somația de plată.
            (2) Fără a aduce atingere alineatului (1), condițiile formale necesare dobândirii forței executorii sunt reglementate de legislația statului membru de origine.
            (3) Instanța trimite somația europeană de plată executorie pârâtului.”
            14. Articolul 20 din Regulamentul nr. 1896/2006, intitulat „Reexaminarea în cazuri excepționale”, prevede:
            „(1) După expirarea termenului prevăzut la articolul 16 alineatul (2), pârâtul are dreptul să ceară reexaminarea somației europene de plată în fața instanței competente din statul membru de origine în cazul în care:
            (a) (i)	 somația de plată a fost comunicată sau notificată în conformitate cu una din modalitățile prevăzute la articolul 14;
             și
             (ii) comunicarea sau notificarea nu a intervenit în timp util pentru a‑i permite să‑și pregătească apărarea, fără ca acest lucru să‑i poată fi imputabil,
             sau
            (b) pârâtul a fost împiedicat să‑și conteste creanța de cauze de forță majoră sau datorită unor circumstanțe extraordinare, fără ca acest lucru să‑i poată fi imputabil,
            cu condiția ca, în ambele cazuri, să acționeze cu promptitudine.
            (2) După expirarea termenului prevăzut la articolul 16 alineatul (2), pârâtul are, de asemenea, dreptul să ceară reexaminarea somației europene de plată în fața instanței competente din statul membru de origine atunci când somația de plată a fost emisă în mod vădit eronat, ținând seama de cerințele stabilite de prezentul regulament sau având în vedere alte circumstanțe excepționale.
            (3) În cazul în care instanța respinge cererea pârâtului pe motiv că nu este îndeplinită niciuna din condițiile de reexaminare menționate la alineatele (1) și (2), somația europeană de plată rămâne valabilă.
            În cazul în care instanța hotărăște că reexaminarea se justifică pe motiv că este îndeplinită una din condițiile de reexaminare menționate la alineatele (1) și (2), somația europeană de plată este nulă și neavenită.”
            15. Articolul 21 alineatul (1) din regulamentul menționat prevede:
            „Fără a aduce atingere dispozițiilor prezentului regulament, procedurile de executare sunt reglementate de legislația statului membru de executare.
            Somația europeană de plată devenită executorie se execută în aceleași condiții ca o hotărâre executorie luată în statul membru de executare.”
            16. Articolul 26 din același regulament, intitulat „Relația cu dreptul procesual național”, are următorul cuprins:
            „Orice aspect de procedură care nu este reglementat în mod expres prin prezentul regulament este reglementat de legislația națională.”
            Dreptul german
            17. În dreptul german, Codul de procedură civilă (Zivilprozessordnung) indică procedura care trebuie urmată în materia somației de plată.
            Litigiile principale și întrebările preliminare
            Cauza C‑119/13
            18. Eco cosmetics, o societate de drept german, a solicitat instanței de trimitere emiterea unei somații europene de plată împotriva doamnei Dupuy, cu domiciliul în Franța.
            19. La 22 martie 2010, Amtsgericht Wedding (Judecătoria Wedding) a admis cererea menționată în conformitate cu articolul 12 din Regulamentul nr. 1896/2006 și a emis somația europeană de plată solicitată, pe care a notificat‑o ulterior printr‑o scrisoare recomandată internațională cu confirmare de primire. După cum rezultă din confirmarea de primire, această somație a fost notificată la 31 martie 2010 la adresa indicată de eco cosmetics. Confirmarea de primire nu conține alte indicații privind notificarea.
            20. La 20 mai 2010, instanța de trimitere a declarat somația menționată executorie.
            21. Prin intermediul scrisorii din 28 iulie 2010, întocmită de avocatul său, doamna Dupuy a contestat somația de plată în cauză. Prin scrisoarea din 5 august 2010, instanța de trimitere a arătat că opoziția era tardivă și că, la acel stadiu, era posibilă doar introducerea unei cereri de reexaminare în conformitate cu articolul 20 din Regulamentul nr. 1896/2006.
            22. Două luni mai târziu, prin scrisoarea din 7 octombrie 2010, doamna Dupuy a formulat o cerere de reexaminare, fără a prezenta detalii precise cu privire la fond. Șase luni mai târziu, prin scrisoarea din 13 aprilie 2011 întocmită de avocatul său, aceasta și‑a motivat cererea de reexaminare.
            23. Doamna Dupuy invocă, printre altele, faptul că somaţia europeană de plată emisă împotriva sa nu i‑a fost notificată niciodată. Aceasta precizează că își părăsise locuința situată la adresa indicată de eco cosmetics din luna octombrie 2009 și că a aflat de respectiva somație numai prin intermediul băncii sale la data de 23 iulie 2010.
            Cauza C‑120/13
            24. Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH, o bancă de drept austriac, a solicitat instanței de trimitere emiterea unei somații europene de plată împotriva doamnei Bonchyk, cu domiciliul în Germania.
            25. La 2 septembrie 2010, Amtsgericht Wedding a emis somația europeană de plată solicitată și a încercat în două rânduri, fără succes, să notifice somația în cauză prin poștă la adresele indicate de banca menționată.
            26. Ulterior, aceeași bancă a indicat o altă adresă la care somația europeană de plată în cauză a fost notificată prin depunere în cutia poștală la data de 1 februarie 2011.
            27. La 10 martie 2011, Amtsgericht Wedding a declarat somația respectivă executorie.
            28. Prin faxul din 1 iunie 2011, doamna Bonchyk a contestat somația europeană de plată emisă împotriva sa. Aceasta a susținut că a aflat de existența acestei somații numai din întâmplare și că, din anul 2009, ea nu mai locuia la adresa la care a fost notificată somația.
            29. Prin scrisoarea din 17 iunie 2011, Amtsgericht Wedding a comunicat doamnei Bonchyk că opoziția formulată era tardivă și că, la acel stadiu, era posibilă doar introducerea unei cereri de reexaminare în conformitate cu articolul 20 din Regulamentul nr. 1896/2006. Prin scrisoarea din 24 iunie 2011, întocmită de avocatul său, persoana interesată a formulat o cerere de reexaminare.
            30. În aceste condiții, Amtsgericht Wedding a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare, care sunt formulate în mod identic în cauzele C‑119/13 și C‑120/13, cu excepția celei de a doua întrebări preliminare, care este specifică cauzei C‑119/13:
            „1) Regulamentul nr. 1896/2006 […] trebuie interpretat în sensul că pârâtul poate formula o cerere de reexaminare judiciară a somaţiei europene de plată atunci când somaţia de plată nu i‑a fost comunicată sau notificată deloc sau nu i‑a fost comunicată sau notificată în mod valabil? Prin analogie, se poate invoca în această privință în special articolul 20 alineatul (1) sau articolul 20 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1896/2006?
            2) În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare:
            Este obligat pârâtul să respecte limite de timp pentru cererea sa de reexaminare în cazul în care somaţia de plată nu i‑a fost comunicată sau notificată în mod valabil sau deloc? Se poate invoca în această privință în special reglementarea prevăzută la articolul 20 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1896/2006?
            3) De asemenea în cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare:
            Care sunt consecinţele juridice din perspectiva dreptului procesual în cazul în care cererea de reexaminare este admisă? Se poate invoca în această privință prin analogie în special articolul 20 alineatul (3) sau articolul 17 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1896/2006?”
            31. Prin Ordonanța președintelui Curții din 8 aprilie 2013, cauzele C‑119/13 și C‑120/13 au fost conexate pentru buna desfășurare a procedurii scrise și orale, precum și în vederea pronunțării hotărârii.
            Cu privire la întrebările preliminare
            Cu privire la prima întrebare
            32. Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, în cadrul procedurii de cooperare între instanțele naționale și Curte instituite prin articolul 267 TFUE, este de competența acesteia să ofere instanței naționale un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată. Din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebările care îi sunt adresate. Astfel, misiunea Curții este de a interpreta toate dispozițiile de drept al Uniunii care sunt necesare instanțelor naționale pentru a statua în cauzele cu care sunt sesizate, chiar dacă respectivele dispoziții nu sunt expres indicate în întrebările adresate de aceste instanțe (Hotărârea Worten, C‑342/12, EU:C:2013:355, punctul 30 și jurisprudența citată).
            33. În consecință, chiar dacă, pe plan formal, întrebările adresate se referă în principal la interpretarea articolului 20 din Regulamentul nr. 1896/2006, o astfel de împrejurare nu împiedică Curtea să furnizeze toate elementele de interpretare a dreptului Uniunii care pot fi utile pentru judecarea cauzelor principale. În această privință, revine Curții sarcina de a extrage din ansamblul elementelor furnizate de instanța națională și mai ales din motivarea deciziilor de trimitere elementele de drept al Uniunii care necesită o interpretare, având în vedere obiectul litigiilor (Hotărârea Worten, EU:C:2013:355, punctul 31 și jurisprudența citată).
            34. În speță, din dosarele aflate la dispoziția Curții reiese că instanța de trimitere nu exclude aplicarea, în împrejurările din cauzele principale, a procedurii de opoziție prevăzute la articolele 16 și 17 din Regulamentul nr. 1896/2006. În plus, guvernele elen și italian consideră că aceste dispoziții sunt singurele aplicabile în împrejurările din cauzele principale.
            35. Interpretarea articolelor 18 și 19 din acest regulament este de asemenea relevantă în cadrul litigiilor principale, dat fiind că somațiile europene de plată au fost declarate executorii de instanța de trimitere.
            36. În aceste condiții, pentru a oferi un răspuns util instanței de trimitere, este necesară reformularea primei întrebări în sensul că privește, în esență, problema dacă Regulamentul nr. 1896/2006 trebuie interpretat în sensul că procedurile prevăzute la articolele 16-20 din acest regulament sunt aplicabile atunci când se constată că o somație de plată nu a fost comunicată sau notificată în conformitate cu normele minime stabilite la articolele 13-15 din regulamentul menționat.
            37. În această privință, trebuie arătat de la bun început că din articolul 12 alineatul (5) și din articolele 13-15 din Regulamentul nr. 1896/2006 rezultă că toate somațiile vizate de acest regulament trebuie să facă obiectul unei comunicări sau al unei notificări care, respectând unul dintre modurile descrise la articolele 13-15 menționate, este conformă cu normele minime impuse de regulamentul menționat. După cum a arătat avocatul general la punctele 36-41 din concluzii, în caz de nerespectare a acestor norme minime, echilibrul între obiectivele rapidității și eficacității, urmărite de Regulamentul nr. 1896/2006, pe de o parte, și respectarea dreptului la apărare, pe de altă parte, ar fi compromis.
            38. În ceea ce privește, în primul rând, eventuala aplicare a procedurii de opoziție prevăzute la articolele 16 și 17 din Regulamentul nr. 1896/2006, trebuie precizat că, după cum rezultă din considerentul (24) al regulamentului menționat, opoziția este calea ordinară care pune capăt procedurii europene a somației de plată, ducând la trecerea automată a litigiului la procedura civilă de drept comun.
            39. Astfel, de îndată ce creanțele care stau la originea unei somații europene de plată sunt contestate prin intermediul opoziției, procedura specială reglementată de Regulamentul nr. 1896/2006 nu se mai aplică, dat fiind că, în conformitate cu articolul 1 alineatul (1) litera (a) din regulamentul menționat, aceasta are drept obiect doar „simplificarea, accelerarea și reducerea costurilor litigiilor transfrontaliere referitoare la creanțele pecuniare necontestate”.
            40. În această privință, trebuie amintit că, în temeiul articolului 16 din Regulamentul nr. 1896/2006, pârâtul poate face opoziție la somația europeană de plată la instanța de origine utilizând formularul tip F care îi este transmis odată cu formularul tip E care conține somația. Opoziția trebuie să fie făcută în termen de 30 de zile de la data comunicării sau notificării somației.
            41. Or, în măsura în care somația europeană de plată nu este comunicată sau notificată în conformitate cu normele minime stabilite la articolele 13-15 din Regulamentul nr. 1896/2006, pârâtul nu primește formularele menționate la punctul 40 din prezenta hotărâre și nu este, așadar, informat în mod corespunzător cu privire la existența și la temeiul somației europene de plată emise împotriva sa. Într‑un astfel de caz, pârâtul nu dispune în mod necesar de toate informațiile utile care să îi permită să decidă dacă trebuie sau nu trebuie să se opună acestei somații.
            42. O asemenea situație nu poate fi compatibilă cu dreptul la apărare, astfel încât aplicarea procedurii de opoziție prevăzute la articolele 16 și 17 din Regulamentul nr. 1896/2006 nu poate fi avută în vedere în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal.
            43. În al doilea rând, trebuie precizat că, în lipsa unei comunicări sau a unei notificări conforme cu normele minime stabilite la articolele 13-15 din Regulamentul nr. 1896/2006, termenul de introducere a opoziției prevăzut la articolul 16 alineatul (2) din acest regulament nu începe să curgă, astfel încât validitatea procedurilor care depind de expirarea termenului respectiv, precum declararea forței executorii prevăzute la articolul 18 din regulamentul menționat sau cererea de reexaminare menționată la articolul 20 din acesta, este pusă sub semnul întrebării, chiar dacă procedurile în cauză au fost deja inițiate.
            44. În ceea ce privește în special procedura de reexaminare, trebuie amintit că aceasta este inițiată, după cum indică însuși titlul articolului 20 din Regulamentul nr. 1896/2006, doar „în cazuri excepționale” prevăzute în mod limitativ la articolul menționat, lipsa comunicării sau notificării nefăcând parte din aceste situații excepționale.
            45. În orice caz, trebuie amintit că, în temeiul articolului 26 din Regulamentul nr. 1896/2006, orice aspect de procedură care nu este reglementat în mod expres prin acest regulament „este reglementat de legislația națională”, astfel încât, într‑o asemenea situație, o aplicare prin analogie a regulamentului menționat este exclusă.
            46. Or, în speță, Regulamentul nr. 1896/2006 nu face nicio mențiune în ceea ce privește eventualele căi de atac oferite pârâtului atunci când abia după declararea forței executorii a unei somații europene de plată se constată că această somație nu a fost comunicată sau notificată în conformitate cu normele minime enunțate la articolele 13-15 din regulamentul menționat.
            47. Rezultă că, într‑o astfel de situație, aceste aspecte procedurale sunt reglementate în continuare de legislația națională conform articolului 26 din Regulamentul nr. 1896/2006.
            48. În orice caz, trebuie subliniat că, după cum reiese din cuprinsul punctului 43 din prezenta hotărâre, atunci când o somație europeană de plată nu a fost comunicată sau notificată în conformitate cu normele minime stabilite la articolele 13-15 din Regulamentul nr. 1896/2006, în privința acesteia nu se poate aplica procedura de executare prevăzută la articolul 18 din regulamentul menționat. Rezultă că declararea forței executorii a unei astfel de somații de plată trebuie considerată nevalidă.
            49. Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că Regulamentul nr. 1896/2006 trebuie interpretat în sensul că procedurile prevăzute la articolele 16-20 din acest regulament nu sunt aplicabile atunci când se constată că o somație europeană de plată nu a fost comunicată sau notificată în conformitate cu normele minime stabilite la articolele 13-15 din regulamentul menționat. Atunci când o astfel de neregularitate este constatată abia după declararea forței executorii a unei somații europene de plată, pârâtul trebuie să dispună de posibilitatea de a denunța neregularitatea respectivă, care trebuie să determine, în cazul în care este dovedită în mod corespunzător, nevaliditatea acestei declarări a forței executorii.
            Cu privire la a doua și la a treia întrebare
            50. Având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua și la a treia întrebare adresată.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            51. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
            Regulamentul (CE) nr. 1896/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2006 de instituire a unei proceduri europene de somație de plată trebuie interpretat în sensul că procedurile prevăzute la articolele 16-20 din acest regulament nu sunt aplicabile atunci când se constată că o somație europeană de plată nu a fost comunicată sau notificată în conformitate cu normele minime stabilite la articolele 13-15 din regulamentul menționat.
            Atunci când o astfel de neregularitate este constatată abia după declararea forței executorii a unei somații europene de plată, pârâtul trebuie să dispună de posibilitatea de a denunța neregularitatea respectivă, care trebuie să determine, în cazul în care este dovedită în mod corespunzător, nevaliditatea acestei declarări a forței executorii.