title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 27 mai 2014.#Zoran Spasic.#Cerere de decizie preliminară formulată de Oberlandesgericht Nürnberg.#Trimitere preliminară – Procedură preliminară de urgență – Cooperare polițienească și judiciară în materie penală – Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Articolele 50 și 52 – Principiul ne bis in idem – Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen – Articolul 54 – Noțiunile de pedeapsă „executată” și pedeapsă „în curs de executare”.#Cauza C‑129/14 PPU.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      27 mai 2014 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Procedură preliminară de urgență — Cooperare polițienească și judiciară în materie penală — Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene — Articolele 50 și 52 — Principiul ne bis in idem — Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen — Articolul 54 — Noțiunile de pedeapsă «executată» și pedeapsă «în curs de executare»”
      În cauza C‑129/14 PPU,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Oberlandesgericht Nürnberg (Germania), prin decizia din 19 martie 2014, primită de Curte la 20 martie 2014, în procedura penală împotriva lui

         Zoran Spasic,

      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnul K. Lenaerts, vicepreședinte, doamna R. Silva de Lapuerta și domnii M. Ilešič, L. Bay Larsen, M. Safjan, C. G. Fernlund, președinți de cameră, domnul A. Ó Caoimh, doamna C. Toader (raportor) și domnii D. Šváby, E. Jarašiūnas, S. Rodin și F. Biltgen, judecători,
      avocat general: domnul N. Jääskinen,
      grefier: domnul I. Illéssy, administrator,
      având în vedere cererea instanței de trimitere din 19 martie 2014, primită de Curte la 20 martie 2014, de judecare a trimiterii preliminare potrivit procedurii de urgență, conform articolului 107 din Regulamentul de procedură al Curții,
      având în vedere decizia din 31 martie 2014 a Camerei a treia a Curții de admitere a acestei cereri,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 28 aprilie 2014,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru domnul Spasic, de A. Schwarzer, Rechtsanwalt;

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze și de J. Kemper, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul francez, de D. Colas și de F.‑X. Bréchot, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de L. Ventrella, avvocato dello Stato;

               —

               pentru Consiliul Uniunii Europene, de P. Plaza și de Z. Kupčová, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de W. Bogensberger și de R. Troosters, în calitate de agenți,

         după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 54 din Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen din 14 iunie 1985 între guvernele statelor din Uniunea Economică Benelux, Republicii Federale Germania și Republicii Franceze privind eliminarea treptată a controalelor la frontierele comune, semnată la Schengen la 19 iunie 1990 și intrată în vigoare la 26 martie 1995 (JO 2000, L 239, p. 19, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 183, denumită în continuare „CAAS”), referitor la aplicarea principiului ne bis in idem, precum și compatibilitatea acestei dispoziții cu articolul 50 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri penale inițiate în Germania împotriva domnului Spasic pentru o infracțiune de înșelăciune pe care acesta a săvârșit‑o în Italia.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

      Carta

               3

               Articolul 50 din cartă, intitulat „Dreptul de a nu fi judecat sau condamnat de două ori pentru aceeași infracțiune”, figurează în cuprinsul titlului VI din aceasta, intitulat „Justiția”. El are următorul cuprins:
               „Nimeni nu poate fi judecat sau condamnat pentru o infracțiune pentru care a fost deja achitat sau condamnat în cadrul Uniunii, prin hotărâre judecătorească definitivă, în conformitate cu legea.”

               4

               Drepturile, libertățile și principiile prevăzute în cartă se interpretează, potrivit articolului 6 alineatul (1) al treilea paragraf TUE, în conformitate cu dispozițiile generale din titlul VII din cartă, privind interpretarea și punerea sa în aplicare, și cu luarea în considerare în mod corespunzător a explicațiilor menționate în cartă, care prevăd izvoarele acestor dispoziții.

               5

               Sub titlul „Întinderea […] drepturilor” garantate, articolul 52 din cartă, care face parte din titlul VII, „Dispoziții generale”, prevede:
               „(1)   Orice restrângere a exercițiului drepturilor și libertăților recunoscute prin prezenta cartă trebuie să fie prevăzută de lege și să respecte substanța acestor drepturi și libertăți. Prin respectarea principiului proporționalității, pot fi impuse restrângeri numai în cazul în care acestea sunt necesare și numai dacă răspund efectiv obiectivelor de interes general recunoscute de Uniune sau necesității protejării drepturilor și libertăților celorlalți.
               […]
               (3)   În măsura în care prezenta cartă conține drepturi ce corespund unor drepturi garantate prin Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, înțelesul și întinderea lor sunt aceleași ca și cele prevăzute de convenția menționată. Această dispoziție nu împiedică dreptul Uniunii să confere o protecție mai largă.
               […]
               (7)   Instanțele judecătorești ale Uniunii și ale statelor membre țin seama de explicațiile redactate în vederea orientării interpretării prezentei carte.”

               6

               În Explicațiile cu privire la Carta drepturilor fundamentale (JO 2007, C 303, p. 17, denumite în continuare „explicațiile cu privire la cartă”) se precizează, în ceea ce privește articolul 50 din cartă, că regula ne bis in idem se aplică nu numai între diferitele instanțe ale aceluiași stat, ci și între instanțele mai multor state membre, ceea ce corespunde acquis‑ului. Aceste explicații cu privire la același articol 50 se referă, de altfel, expres la articolele 54-58 din CAAS, precizând că excepțiile limitate prin care aceste articole permit statelor membre derogarea de la regula ne bis in idem sunt acoperite de clauza orizontală de la articolul 52 alineatul (1) privind restrângerile.

         CAAS

               7

               CAAS a fost încheiată pentru asigurarea aplicării Acordului dintre guvernele statelor din Uniunea Economică Benelux, Republicii Federale Germania și Republicii Franceze privind eliminarea treptată a controalelor la frontierele comune, semnat la Schengen la 14 iunie 1985 (JO 2000, L 239, p. 13, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 183).

               8

               Articolul 54 din CAAS figurează în capitolul 3 din aceasta, denumit „Aplicarea principiului ne bis in idem”. Acest articol prevede:
               „O persoană împotriva căreia a fost pronunțată o hotărâre definitivă într‑un proces pe teritoriul unei părți contractante nu poate face obiectul urmăririi penale de către o altă parte contractantă pentru aceleași fapte, cu condiția ca, în situația în care a fost pronunțată o pedeapsă, aceasta să fi fost executată, să fie în curs de executare sau să nu mai poată fi executată conform legilor părții contractante care a pronunțat sentința.”

         Protocolul privind integrarea acquis‑ului Schengen în cadrul Uniunii

               9

               CAAS a fost inclus în dreptul Uniunii prin Protocolul privind integrarea acquis‑ului Schengen în cadrul Uniunii Europene, anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul de instituire a Comunității Europene prin Tratatul de la Amsterdam (JO 1997, C 340, p. 93, denumit în continuare „Protocolul Schengen”), cu titlul de „acquis Schengen”, astfel cum este definit acesta în anexa la protocolul menționat. Prin acest protocol, 13 state membre au fost autorizate să instituie între ele o cooperare consolidată în domeniul aflat sub incidența domeniului de aplicare al acquis‑ului Schengen.

               10

               Potrivit articolului 1 din Protocolul Schengen, între timp a devenit stat contractant al CAAS și Republica Italiană.

               11

               Articolul 2 alineatul (1) din protocolul menționat are următorul cuprins:
               „[…]
               Consiliul [Uniunii Europene] […] stabilește, în conformitate cu dispozițiile incidente ale tratatelor, temeiul juridic pentru fiecare dintre dispozițiile sau deciziile care constituie acquis‑ul Schengen.
               În ceea ce privește dispozițiile și deciziile respective și în conformitate cu temeiul juridic stabilit de Consiliu, Curtea de Justiție [a Uniunii Europene] își exercită competențele care i‑au fost conferite prin dispozițiile incidente care urmează a fi aplicate în conformitate cu tratatele. […]
               Atât timp cât măsurile prevăzute anterior nu au fost luate și fără a aduce atingere articolului 5 alineatul (2), dispozițiile sau deciziile care constituie acquis‑ul Schengen sunt considerate ca fiind acte întemeiate pe titlul VI din Tratatul privind Uniunea Europeană.”

               12

               Decizia 1999/436/CE a Consiliului din 20 mai 1999 de stabilire, în conformitate cu dispozițiile relevante din Tratatul de instituire a Comunității Europene și din Tratatul privind Uniunea Europeană, a temeiului juridic pentru fiecare dintre dispozițiile sau deciziile care constituie acquis‑ul Schengen (JO L 176, p. 17, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 107) a fost adoptată în aplicarea articolului 2 alineatul (1) din Protocolul Schengen. Din articolul 2 din Decizia 1999/436 și din anexa A la aceasta reiese că articolul 34 UE și articolul 31 UE au fost desemnate de Consiliu ca temeiuri juridice pentru articolele 54-58 din CAAS.

         Protocolul (nr. 19) privind acquis‑ul Schengen integrat în cadrul Uniunii Europene

               13

               Prin Protocolul (nr. 19) privind acquis‑ul Schengen integrat în cadrul Uniunii Europene (JO 2008, C 115, p. 290), anexat la Tratatul FUE, 25 de state membre au fost autorizate, în cadrul juridic și instituțional al Uniunii, să pună bazele unei colaborări consolidate în domeniile care intră sub incidența acquis‑ului Schengen. Astfel, potrivit articolului 2 din acest protocol:
               „Acquis‑ul Schengen se aplică statelor membre menționate la articolul 1, fără a aduce atingere articolului 3 din Actul de aderare din 16 aprilie 2003 și articolului 4 din Actul de aderare din 25 aprilie 2005. Consiliul se substituie Comitetului executiv înființat prin acordurile de la Schengen.”

         Protocolul (nr. 36) privind dispozițiile tranzitorii

               14

               Articolul 9 din Protocolul (nr. 36) privind dispozițiile tranzitorii (JO 2008, C 115, p. 322), anexat la Tratatul FUE, are următorul cuprins:
               „Actele instituțiilor, ale organelor, ale oficiilor sau ale agențiilor Uniunii adoptate în temeiul Tratatului [UE], înainte de intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona, continuă să producă efecte juridice atât timp cât aceste acte nu vor fi fost abrogate, anulate sau modificate în temeiul tratatelor. Aceeași dispoziție se aplică și convențiilor încheiate între statele membre în temeiul Tratatului [UE].”

               15

               Articolul 10 alineatele (1) și (3) din protocolul menționat prevede:
               „(1)   Cu titlul de măsură tranzitorie și în ceea ce privește actele Uniunii în domeniul cooperării polițienești și al cooperării judiciare în materie penală, adoptate înainte de intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona, la data intrării în vigoare a tratatului menționat, atribuțiile instituțiilor sunt următoarele: atribuțiile Comisiei, în temeiul articolului 258 [TFUE], nu se aplică, iar atribuțiile Curții de Justiție a Uniunii Europene, în temeiul titlului VI din Tratatul [UE], în versiunea în vigoare înainte de intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona, rămân neschimbate, inclusiv în cazul în care au fost acceptate în temeiul articolului 35 alineatul (2) din Tratatul [UE].
               […]
               (3)   În orice caz, măsura tranzitorie prevăzută la alineatul (1) încetează să producă efecte în termen de cinci ani de la data intrării în vigoare a Tratatului de la Lisabona.
               […]”

         Decizia‑cadru 2002/584/JAI

               16

               Articolul 1 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre (JO L 190, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 3), astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009 (JO L 81, p. 24, denumită în continuare „Decizia‑cadru 2002/584”), prevede:
               „Mandatul european de arestare este o decizie judiciară emisă de un stat membru în vederea arestării și a predării de către un alt stat membru a unei persoane căutate, pentru efectuarea urmăririi penale sau în scopul executării unei pedepse sau a unei măsuri de siguranță privative de libertate.”

               17

               Potrivit articolului 2 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584, un mandat european de arestare poate fi emis, printre altele, atunci când s‑a dispus o condamnare la o pedeapsă sau s‑a pronunțat o măsură de siguranță, iar aceste condamnări au o durată de cel puțin patru luni.

               18

               Executarea unui mandat european de arestare poate fi refuzată pentru motivele prevăzute la articolele 3 și 4 din aceeași decizie‑cadru.

         Decizia‑cadru 2005/214/JAI

               19

               Potrivit considerentului (2) al Deciziei‑cadru 2005/214/JAI a Consiliului din 24 februarie 2005 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce a sancțiunilor financiare (JO L 76, p. 16, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 150), astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009 (JO L 81, p. 24, denumită în continuare „Decizia‑cadru 2005/214”), „[p]rincipiul recunoașterii reciproce ar trebui să se aplice sancțiunilor financiare impuse de autoritățile judiciare sau administrative pentru a se facilita aplicarea acestor sancțiuni în alt stat membru decât statul în care au fost impuse sancțiunile”.

         Decizia‑cadru 2008/909/JAI

               20

               Articolul 3, intitulat „Scopul și domeniul de aplicare”, din Decizia‑cadru 2008/909/JAI a Consiliului din 27 noiembrie 2008 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce în cazul hotărârilor judecătorești în materie penală care impun pedepse sau măsuri privative de libertate în scopul executării lor în Uniunea Europeană (JO L 327, p. 27) prevede:
               „(1)   Scopul prezentei decizii‑cadru este de a stabili norme în temeiul cărora un stat membru urmează să recunoască o hotărâre judecătorească și să execute pedeapsa, în vederea facilitării reabilitării sociale a persoanei condamnate.
               (2)   Prezenta decizie‑cadru se aplică în cazul în care persoana condamnată se află în statul emitent sau în statul de executare.
               […]”

         Decizia‑cadru 2009/948/JAI

               21

               Considerentul (3) al Deciziei‑cadru 2009/948/JAI a Consiliului din 30 noiembrie 2009 privind prevenirea și soluționarea conflictelor referitoare la exercitarea competenței în cadrul procedurilor penale (JO L 328, p. 42) prevede:
               „Măsurile prevăzute în prezenta decizie‑cadru ar trebui să urmărească prevenirea situațiilor în care aceeași persoană face obiectul unor proceduri penale paralele în diferite state membre cu privire la aceleași fapte, care ar putea conduce la pronunțarea unor hotărâri definitive în două sau mai multe state membre. În consecință, decizia‑cadru încearcă să prevină încălcarea principiului ne bis in idem, astfel cum este prevăzut la articolul 54 din [CAAS] […]”

               22

               Potrivit articolului 5 alineatul (1) din această decizie‑cadru, atunci când autoritatea competentă a unui stat membru are motive întemeiate pentru a crede că într‑un alt stat membru se desfășoară proceduri paralele, aceasta contactează autoritatea competentă a celuilalt stat membru pentru a‑i confirma existența unor astfel de proceduri paralele, în vederea inițierii consultărilor directe.

         Reglementările naționale

      Dreptul german

               23

               Conform articolului 7 alineatul 1 din Codul penal (Strafgesetzbuch), intitulat „Aplicabilitatea în privința actelor materiale ale unei infracțiuni săvârșite în străinătate în alte cazuri”:
               „[D]reptul penal german se aplică în privința actelor materiale ale unei infracțiuni care au fost săvârșite în străinătate împotriva unui german, atunci când actul se pedepsește și în statul în care a fost săvârșit sau atunci când locul în care a fost săvârșit actul nu este supus niciunei jurisdicții penale.”

               24

               Articolul 263 din Codul penal, intitulat „Frauda”, are următorul cuprins:
               „(1)   Fapta persoanei care, cu intenția de a obține un folos material injust pentru sine sau pentru un terț, cauzează un prejudiciu patrimonial altuia inducându‑l sau menținându‑l în eroare prin folosirea unor pretexte false sau prin disimularea ori ascunderea faptelor adevărate se pedepsește cu închisoare de până la cinci ani sau cu amendă.
               […]
               (3)   În cazurile deosebit de grave, pedeapsa este închisoarea de la șase luni la zece ani.

                        1.

                        Un caz trebuie, în principiu, să fie considerat deosebit de grav atunci când autorul acționează cu titlu profesional sau în calitate de membru al unei grupări […]”

               25

               În temeiul articolului 1 din Legea privind sesizarea Curții de Justiție a Comunităților Europene în cadrul procedurii preliminare în domeniul cooperării polițienești și judiciare în materie penală conform articolului 35 UE (Gesetz betreffend die Anrufung des Gerichtshofs der Europäischen Gemeinschaften im Wege des Vorabentscheidungsverfahrens auf dem Gebiet der polizeilichen Zusammenarbeit und der justitiellen Zusammenarbeit in Strafsachen nach Art. 35 des EU‑Vertrages) din 6 august 1998 (BGBl. 1998 I, p. 2035), toate instanțele germane pot sesiza Curtea cu o cerere de decizie preliminară în domeniul vizat la articolul 35 UE, fie cu privire la validitatea și la interpretarea deciziilor‑cadru, fie cu privire la interpretarea convențiilor, fie atât cu privire la validitatea, cât și cu privire la interpretarea măsurilor de punere în aplicare a convențiilor care intră în domeniul menționat.

         Dreptul italian

               26

               Articolul 640 alineatul 1 din Codul penal, intitulat „Înșelăciunea”, prevede:
               „Fapta persoanei care, prin artificii și manopere frauduloase, inducând pe altul în eroare, obține pentru sine sau pentru altul un folos necuvenit în dauna unui terț, se pedepsește cu închisoare de la șase luni la trei ani și cu amendă de la 51 la 1032 de euro.
               […]”

               27

               Articolul 444 alineatul 1 din Codul de procedură penală prevede:
               „Inculpatul și Ministerul Public pot solicita instanței aplicarea unei sancțiuni alternative, în forma și în măsura adecvate, sau a unei sancțiuni pecuniare, redusă cu cel mult o treime din cuantum, ori a unei pedepse cu închisoarea, atunci când aceasta, având în vedere circumstanțele și fiind redusă cu cel mult o treime din durată, nu depășește cinci ani, însoțită sau nu de o sancțiune pecuniară.”

               28

               Potrivit articolului 656 alineatul 5 din Codul de procedură penală, parchetul suspendă executarea pedepsei privative de libertate dacă aceasta este mai mică de trei ani. În cazul în care condamnatul nu formulează o cerere de aplicare a unor măsuri alternative la pedeapsa închisorii, parchetul revocă suspendarea executării, în temeiul articolului 656 alineatul 8 din acest cod.

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               29

               Din cererea de decizie preliminară și din dosarul transmis Curții reiese că domnul Spasic, resortisant sârb, este cercetat de Staatsanwaltschaft Regensburg (Parchetul din Regensburg, Germania) pentru săvârșirea, la 20 martie 2009, a unei înșelăciuni în grup organizat la Milano (Italia). Victima, Wolfgang Soller, de cetățenie germană, după ce a fost contactată de un complice al domnului Spasic, i‑a remis acestuia din urmă suma de 40000 de euro în bancnote de valoare mică în schimbul unor bancnote de 500 de euro care, ulterior, s‑au dovedit a fi false.

               30

               Întrucât a făcut obiectul unui mandat european de arestare emis la 27 august 2009 de Staatsanwaltschaft Innsbruck (Austria) pentru săvârșirea altor infracțiuni prin același mod de operare, domnul Spasic a fost arestat în Ungaria la 8 octombrie 2009, iar apoi a fost predat autorităților austriece. El a fost condamnat în acest stat membru la o pedeapsă privativă de libertate de șapte ani și șase luni, această decizie din 26 august 2010 rămânând definitivă.

               31

               La 25 februarie 2010, Amtsgericht Regensburg (Tribunalul Cantonal Regensburg) a emis un mandat de arestare național cu privire la faptele de înșelăciune săvârșite la Milano, care a servit ca bază pentru emiterea de către Staatsanwaltschaft Regensburg a unui mandat european de arestare la data de 5 martie 2010.

               32

               Printr‑o decizie din 18 iunie 2012, care a dobândit autoritate de lucru judecat la 7 iulie 2012, Tribunale ordinario di Milano (Tribunalul Milano, Italia) l‑a condamnat pe domnul Spasic, în lipsă, pe de o parte, la o pedeapsă privativă de libertate de un an și, pe de altă parte, la plata unei amenzi de 800 de euro, pentru faptele de înșelăciune săvârșite la 20 martie 2009 la Milano. Din această decizie a Tribunale ordinario di Milano reiese că, fiind deținut în Austria, domnul Spasic a dat declarații scrise de recunoaștere a săvârșirii faptelor, pe baza cărora instanța națională a făcut aplicarea articolului 640 din Codul penal și a articolului 444 din Codul de procedură penală. Parchetul de pe lângă Tribunale ordinario di Milano a dispus suspendarea executării în temeiul articolului 656 alineatul 5 din acest cod.

               33

               Același parchet a revocat, prin decizia din 5 ianuarie 2013, suspendarea executării pedepsei și a dispus încarcerarea condamnatului în vederea executării pedepsei privative de libertate de un an sus‑menționate și a amenzii în cuantum de 800 de euro.

               34

               La 20 noiembrie 2013, Amtsgericht Regensburg a emis împotriva domnului Spasic un nou mandat de arestare național, extins, care la punctul I vizează faptele de înșelăciune în grup organizat săvârșite la Milano la 20 martie 2009 în dauna domnului Soller, menționate deja în mandatul de arestare național din 25 februarie 2010, iar la punctul II alte fapte.

               35

               Domnul Spasic se află în arest preventiv în Germania din 6 decembrie 2013, dată la care autoritățile austriece l‑au predat autorităților germane în executarea mandatului european de arestare din 5 martie 2010.

               36

               Domnul Spasic a atacat în fața Amtsgericht Regensburg decizia prin care s‑a dispus menținerea arestării sale, susținând în esență că, în temeiul principiului ne bis in idem, nu poate fi cercetat în Germania pentru faptele săvârșite la Milano la 20 martie 2009, întrucât a fost deja condamnat de Tribunale ordinario di Milano pentru aceleași fapte, hotărârea acestei instanțe fiind definitivă și executorie.

               37

               Prin ordonanța din 13 ianuarie 2014, Amtsgericht Regensburg i‑a respins acțiunea și a trimis cauza în fața Landgericht Regensburg (Tribunalul Regional Regensburg). La 23 ianuarie 2014, domnul Spasic a achitat, prin virament bancar, suma de 800 de euro reprezentând amenda aplicată de Tribunale ordinario di Milano și a depus în fața Landgericht Regensburg dovada acestei plăți.

               38

               Prin decizia din 28 ianuarie 2014, Landgericht Regensburg a confirmat ordonanța dată de Amtsgericht Regensburg, precizând că menținerea arestării preventive putea fi întemeiată în mod valabil pe faptele descrise la punctul I din mandatul de arestare din 20 noiembrie 2013, respectiv cele săvârșite la Milano la 20 martie 2009, vizate prin decizia Tribunale ordinario di Milano.

               39

               Domnul Spasic a sesizat Oberlandesgericht Nürnberg (Tribunalul Regional Superior Nürnberg) cu o cale de atac împotriva acestei decizii a Landgericht Regensburg. El invocă, în esență, faptul că dispozițiile limitative ale articolului 54 din CAAS nu pot restrânge în mod valabil domeniul de aplicare al articolului 50 din cartă și că, întrucât a achitat amenda de 800 de euro, ar trebui să fie pus în libertate.

               40

               Potrivit instanței de trimitere, care arată că se referă în această privință la jurisprudența constantă a Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție), articolul 54 din CAAS constituie o restrângere, în sensul articolului 52 alineatul (1) din cartă. Ca urmare, principiul ne bis in idem, consacrat la articolul 50 din cartă, s‑ar aplica în condițiile prevăzute la articolul 54 din CAAS. Cu toate acestea, instanța menționată arată că Curtea nu s‑a pronunțat niciodată cu privire la compatibilitatea articolului 54 din CAAS cu articolul 50 din cartă, nici cu privire la incidența executării de către persoana condamnată prin aceeași decizie la o pedeapsă cu închisoarea și la plata unei amenzi numai a acestei din urmă sancțiuni.

               41

               În aceste condiții, Oberlandesgericht Nürnberg a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolul 54 din [CAAS] este compatibil cu articolul 50 din [cartă] în măsura în care supune aplicarea principiului ne bis in idem condiției ca, în situația în care a fost pronunțată o pedeapsă, aceasta să fi fost executată, să fie în curs de executare sau să nu mai poată fi executată conform legilor statului care a pronunțat sentința?

                        2)

                        Condiția menționată mai sus, prevăzută la articolul 54 din [CAAS], este îndeplinită și atunci când a fost executată numai o parte (în speță, amenda) a pedepsei aplicate în statul care a pronunțat sentința, care este formată din două părți independente (în speță, închisoarea și amenda)?”

         Cu privire la competența Curții

               42

               Din decizia de trimitere reiese că cererea de decizie preliminară este întemeiată pe articolul 267 TFUE, deși întrebările adresate privesc CAAS, convenție care face parte din titlul VI din Tratatul UE, în versiunea aplicabilă înainte de intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona.

               43

               Nu se contestă, în această privință, că regimul prevăzut la articolul 267 TFUE are vocația să se aplice competenței Curții în privința procedurii preliminare în temeiul articolului 35 UE, aplicabil până la 1 decembrie 2014, sub rezerva condițiilor prevăzute de această din urmă dispoziție (a se vedea în acest sens Hotărârea Santesteban Goicoechea, C‑296/08 PPU, EU:C:2008:457, punctul 36).

               44

               Republica Federală Germania a făcut o declarație în temeiul articolului 35 alineatul (2) UE prin care a acceptat competența Curții de a hotărî în conformitate cu modalitățile prevăzute la alineatul (3) litera (b) al acestui articol, astfel cum reiese din Informarea privind data intrării în vigoare a Tratatului de la Amsterdam, publicată în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene din 1 mai 1999 (JO L 114, p. 56).

               45

               În aceste condiții, faptul că decizia de trimitere nu menționează articolul 35 UE, ci se referă la articolul 267 TFUE nu ar putea să atragă, prin el însuși, necompetența Curții de a răspunde la întrebările adresate de Oberlandesgericht Nürnberg (a se vedea în acest sens Hotărârea Santesteban Goicoechea, EU:C:2008:457, punctul 38).

               46

               Din considerațiile care precedă rezultă că Curtea este competentă să răspundă la întrebările adresate.

         Cu privire la procedura de urgență

               47

               Oberlandesgericht Nürnberg a solicitat ca prezenta trimitere preliminară să fie soluționată potrivit procedurii de urgență prevăzute la articolul 23a din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și la articolul 107 din Regulamentul de procedură al acesteia.

               48

               Instanța de trimitere și‑a motivat cererea arătând că temeinicia măsurii arestării domnului Spasic depinde de răspunsul Curții la întrebările preliminare.

               49

               Prin decizia din 31 martie 2014, la propunerea judecătorului raportor, după ascultarea avocatului general, Curtea a decis, în temeiul articolului 267 alineatul (4) TFUE și al articolului 107 din Regulamentul de procedură, să admită cererea instanței naționale privind judecarea trimiterii preliminare potrivit procedurii de urgență.

         Cu privire la întrebările preliminare

               50

               Cu titlu introductiv, trebuie arătat că, întrucât articolul 54 din CAAS supune aplicarea principiului ne bis in idem condiției ca executarea pedepsei să nu mai fie posibilă, acesta nu are vocația de a se aplica în cadrul cauzei principale, din moment ce din elementele de la dosarul transmis Curții, care au fost confirmate în ședință, reiese că, potrivit dreptului italian, pedeapsa privativă de libertate la care a fost condamnat domnul Spasic în acest stat membru este încă executabilă.

         Cu privire la prima întrebare

               51

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 54 din CAAS, care supune aplicarea principiului ne bis in idem condiției ca, în situația în care a fost pronunțată o pedeapsă, aceasta „să fi fost executată” sau să fie „în curs de executare” ori să nu mai poată fi executată (denumită în continuare „condiția privind executarea”), este compatibil cu articolul 50 din cartă, care garantează acest principiu.

               52

               În această privință, trebuie arătat că modul de redactare a articolului 54 din CAAS diferă de cel al articolului 50 din cartă prin faptul că supune aplicarea principiului ne bis in idem condiției privind executarea.

               53

               Curtea a recunoscut că aplicarea principiului ne bis in idem enunțat la articolul 50 din cartă unei urmăriri penale precum cea care face obiectul litigiului principal presupune ca măsurile care au fost deja adoptate împotriva inculpatului prin intermediul unei decizii rămase definitivă să prezinte caracter penal (Hotărârea Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, punctul 33), fapt care nu se contestă în speță.

               54

               În acest context, pentru a răspunde la prima întrebare adresată, trebuie, mai întâi, să se amintească faptul că explicațiile cu privire la cartă, referitoare la articolul 50 din aceasta, care, conform articolului 6 alineatul (1) al treilea paragraf TUE și articolului 52 alineatul (7) din cartă, au fost redactate în vederea orientării interpretării acesteia din urmă și de care atât instanțele judecătorești ale Uniunii, cât și cele ale statelor membre trebuie să țină seama, menționează expres articolul 54 din CAAS printre dispozițiile vizate de clauza orizontală de la articolul 52 alineatul (1) din cartă.

               55

               În consecință, condiția suplimentară prevăzută la articolul 54 din CAAS constituie o restrângere a principiului ne bis in idem compatibilă cu articolul 50 din cartă, această restrângere fiind acoperită de explicațiile cu privire la cartă referitoare la acest din urmă articol la care trimit direct dispozițiile articolului 6 alineatul (1) al treilea paragraf TUE și ale articolului 52 alineatul (7) din cartă. În orice caz și independent de termenii utilizați în explicațiile cu privire la cartă referitoare la articolul 50, întrucât supune protecția mai largă oferită de acest articol 50 unei condiții suplimentare, condiția privind executarea constituie o restrângere a exercițiului dreptului consacrat la articolul menționat, în sensul articolului 52 din cartă.

               56

               Conform articolului 52 alineatul (1) prima teză din cartă, orice restrângere a exercițiului drepturilor și libertăților consacrate prin aceasta trebuie să fie prevăzută de lege și să respecte substanța acestor drepturi. Potrivit celei de a doua teze a alineatului menționat, prin respectarea principiului proporționalității, pot fi impuse restrângeri ale acestor drepturi și libertăți numai în cazul în care acestea sunt necesare și numai dacă răspund efectiv obiectivelor de interes general recunoscute de Uniune sau necesității protejării drepturilor și libertăților celorlalți.

               57

               În speță, este cert că trebuie să se considere că restrângerea principiului ne bis in idem este prevăzută de lege, în sensul articolului 52 alineatul (1) din cartă, din moment ce rezultă din articolul 54 din CAAS.

               58

               În ceea ce privește substanța acestui principiu, trebuie arătat că, astfel cum au susținut guvernele german și francez în observațiile lor, condiția privind executarea prevăzută la articolul 54 din CAAS nu repune în discuție principiul ne bis in idem ca atare. Astfel, această condiție urmărește în special să se evite ca o persoană care a fost condamnată definitiv într‑un prim stat contractant să nu mai poată fi urmărită pentru aceleași fapte într‑un al doilea stat și să rămână, prin urmare, nepedepsită atunci când primul stat nu a pus în executare pedeapsa aplicată (a se vedea în acest sens Hotărârea Kretzinger, C‑288/05, EU:C:2007:441, punctul 51).

               59

               Rezultă din aceasta că trebuie să se considere că o dispoziție precum articolul 54 din CAAS respectă substanța principiului ne bis in idem consacrat la articolul 50 din cartă.

               60

               Cu toate acestea, trebuie să se verifice dacă restrângerea pe care o implică condiția privind executarea prevăzută la articolul 54 din CAAS are un caracter proporțional, ceea ce face necesar să se examineze, mai întâi, dacă se poate considera că această condiție răspunde unui obiectiv de interes general, în sensul articolului 52 alineatul (1) din cartă, și, în cazul unui răspuns afirmativ, dacă ea respectă principiul proporționalității, în sensul aceleiași dispoziții.

               61

               În această privință, este necesar să se amintească de la bun început că, potrivit articolului 3 alineatul (2) TUE, Uniunea oferă cetățenilor săi un spațiu de libertate, securitate și justiție, fără frontiere interne, în interiorul căruia este asigurată libera circulație a persoanelor, în corelare cu măsuri adecvate privind controlul la frontierele externe, precum și prevenirea criminalității și combaterea acestui fenomen.

               62

               Astfel cum reiese din articolul 67 alineatul (3) TFUE, obiectivul stabilit pentru Uniune de a deveni un spațiu de libertate, securitate și justiție conduce la necesitatea ca Uniunea să acționeze pentru a asigura un înalt nivel de securitate prin măsuri de prevenire a criminalității, precum și de combatere a acesteia, prin măsuri de coordonare și de cooperare între autoritățile polițienești și judiciare și alte autorități competente, precum și prin recunoașterea reciprocă a deciziilor judiciare în materie penală și, după caz, prin apropierea legislațiilor penale.

               63

               Or, condiția privind executarea prevăzută la articolul 54 din CAAS se înscrie în acest context din moment ce urmărește, astfel cum s‑a amintit la punctul 58 din prezenta hotărâre, să se evite, în spațiul de libertate, securitate și justiție, impunitatea de care ar putea beneficia persoanele condamnate într‑un stat membru al Uniunii Europene printr‑o hotărâre penală definitivă.

               64

               Prin urmare, nu se poate contesta că condiția privind executarea prevăzută la articolul 54 din CAAS este aptă să atingă scopul urmărit. Astfel, prin faptul că, în cazul neexecutării pedepsei aplicate, se permite autorităților unui stat contractant să urmărească pentru aceleași fapte o persoană condamnată definitiv de un alt stat contractant, se evită riscul ca respectivul condamnat să rămână nepedepsit ca urmare a faptului că a părăsit teritoriul statului care a pronunțat sentința.

               65

               În ceea ce privește caracterul necesar al condiției privind executarea pentru a răspunde obiectivului de interes general prin care se urmărește să se evite, în spațiul de libertate, securitate și justiție, impunitatea persoanelor condamnate într‑un stat membru al Uniunii Europene printr‑o hotărâre penală definitivă, este necesar să se arate că este cert că, la nivelul Uniunii, există, astfel cum a arătat Comisia în observațiile sale scrise și în ședință, numeroase instrumente care vizează facilitarea cooperării dintre statele membre în materie penală.

               66

               În această privință, trebuie menționată Decizia‑cadru 2009/948, care, prin articolul 5, obligă autoritățile unor state membre diferite care revendică competențe concurente pentru angajarea unor proceduri penale referitoare la aceleași fapte să inițieze consultări directe pentru a ajunge la un consens cu privire la orice soluție eficientă menită să evite consecințele negative care ar putea decurge din existența procedurilor paralele.

               67

               Astfel de consultări directe pot să conducă, dacă este cazul, pe de o parte, la emiterea unui mandat european de arestare de către autoritățile statului membru în care se află instanța care a pronunțat o hotărâre penală definitivă, în temeiul dispozițiilor Deciziei‑cadru 2002/584, în vederea executării pedepselor aplicate. Pe de altă parte, aceleași consultări pot să conducă, în temeiul dispozițiilor Deciziilor‑cadru 2005/214 și 2008/909, la executarea pedepselor aplicate de o instanță penală a unui stat membru într‑un alt stat membru (a se vedea, pentru interpretarea Deciziei‑cadru 2005/214, Hotărârea Baláž, C‑60/12, EU:C:2013:733).

               68

               Or, astfel de instrumente de asistență nu impun o condiție privind executarea similară celei de la articolul 54 din CAAS și, prin urmare, nu sunt de natură să asigure realizarea deplină a obiectivului urmărit.

               69

               Astfel, deși este adevărat că aceste mecanisme sunt de natură să faciliteze executarea deciziilor în interiorul Uniunii, nu este mai puțin adevărat că folosirea lor este supusă unor condiții diverse și depinde, în cele din urmă, de o decizie a statului membru în care se află instanța care a pronunțat o hotărâre penală definitivă, acest stat membru nefiind supus unei obligații de drept al Uniunii de a asigura executarea efectivă a pedepselor care decurg din hotărârea respectivă. Posibilitățile oferite acestui stat membru prin deciziile‑cadru menționate nu sunt, așadar, de natură să garanteze evitarea, în spațiul de libertate, securitate și justiție, a impunității persoanelor condamnate în Uniune printr‑o hotărâre penală definitivă atunci când primul stat nu a pus în executare pedeapsa aplicată.

               70

               Pe de altă parte, deși Decizia‑cadru 2008/909 permite executarea pedepsei privative de libertate într‑un alt stat membru decât cel în care se află instanța care a pronunțat sentința de condamnare, trebuie să se constate că, în temeiul articolului 4, această posibilitate este condiționată atât de acordul persoanei condamnate, cât și de constatarea de către statul membru care a pronunțat sentința că executarea pedepsei de către statul de executare va servi scopului de a facilita reabilitarea socială a persoanei condamnate. În consecință, sistemul instituit prin această decizie‑cadru nu are ca obiectiv principal combaterea impunității persoanelor condamnate în Uniune printr‑o hotărâre penală definitivă și nu este susceptibil să asigure realizarea deplină a acestui obiectiv.

               71

               În plus, trebuie subliniat că condiția privind executarea prevăzută de CAAS implică faptul că, în ipoteza în care împrejurările speciale ale speței sau atitudinea statului care a pronunțat prima sentință au permis ca pedeapsa pronunțată să fie executată sau în curs de executare, dacă este cazul prin utilizarea instrumentelor prevăzute de dreptul Uniunii pentru facilitarea executării pedepselor, o persoană care a fost judecată definitiv într‑un stat membru nu mai poate fi urmărită pentru aceleași fapte în alt stat membru. În consecință, astfel de urmăriri vor avea loc, în cadrul instituit prin articolul 54 din CAAS, numai în cazul în care sistemul prevăzut în prezent de dreptul Uniunii nu a fost suficient, din orice motive, pentru a exclude impunitatea persoanelor condamnate în Uniune printr‑o hotărâre penală definitivă.

               72

               În consecință, condiția privind executarea prevăzută la articolul 54 din CAAS nu depășește ceea ce este necesar pentru a se evita, într‑un context transfrontalier, impunitatea persoanelor condamnate într‑un stat membru al Uniunii Europene printr‑o hotărâre penală definitivă.

               73

               Cu toate acestea, în cadrul aplicării in concreto a condiției privind executarea prevăzute la articolul 54 din CAAS într‑un caz dat, nu se poate exclude ca, în temeiul articolului 4 alineatul (3) TUE și al instrumentelor juridice de drept derivat al Uniunii în materie penală menționate de Comisie, instanțele naționale competente să intre în contact și să inițieze consultări pentru a verifica dacă există intenția reală a statului membru care a pronunțat prima sentință de a proceda la executarea pedepselor aplicate.

               74

               Având în vedere ceea ce precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 54 din CAAS, care supune aplicarea principiului ne bis in idem condiției ca, în situația în care a fost pronunțată o pedeapsă, aceasta „să fi fost executată” sau să fie „în curs de executare”, este compatibil cu articolul 50 din cartă, care garantează acest principiu.

         Cu privire la a doua întrebare

               75

               Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 54 din CAAS trebuie interpretat în sensul că plata amenzii penale aplicate unei persoane condamnate prin aceeași hotărâre a unei instanțe dintr‑un alt stat membru la o pedeapsă privativă de libertate care nu a fost pusă în executare este suficientă pentru a permite să se considere că pedeapsa a fost executată sau este în curs de executare în sensul acestei dispoziții.

               76

               Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie amintit, mai întâi, că dreptul penal material și procedural al statelor membre nu a făcut obiectul unei armonizări la nivelul Uniunii.

               77

               Principiul ne bis in idem enunțat la articolul 54 din CAAS urmărește nu numai să se evite, în spațiul de libertate, securitate și justiție, impunitatea persoanelor condamnate în Uniune printr‑o hotărâre penală definitivă, ci și să se garanteze securitatea juridică prin respectarea deciziilor organelor publice rămase definitive în absența armonizării sau a apropierii legislațiilor penale ale statelor membre.

               78

               În contextul cauzei principale, astfel cum a confirmat guvernul italian în ședință, domnul Spasic a fost condamnat la două pedepse principale, respectiv pedeapsa privativă de libertate, pe de o parte, și amenda, pe de altă parte.

               79

               Chiar în absența armonizării legislațiilor penale ale statelor membre, aplicarea uniformă a dreptului Uniunii impune, potrivit unei jurisprudențe constante, ca o dispoziție care nu face trimitere la dreptul acestor state să primească o interpretare autonomă și uniformă care trebuie stabilită ținând cont de contextul dispoziției care o cuprinde și de obiectivul urmărit (a se vedea în acest sens Hotărârea van Esbroeck, C-436/04, EU:C:2006:165, punctul 35, Hotărârea Mantello, C-261/09 EU:C:2010:683, punctul 38, și Hotărârea Baláž, C-60/12, EU:C:2013:733, punctul 26).

               80

               Chiar dacă articolul 54 din CAAS prevede, folosind singularul, că este necesar ca „pedeaps[a] […] să fi fost executată”, această condiție acoperă, evident, și situația în care au fost pronunțate două pedepse principale, precum cele în discuție în cauza principală, și anume, pe de o parte, o pedeapsă privativă de libertate și, pe de altă parte, condamnarea la plata unei amenzi.

               81

               Astfel, o interpretare diferită ar conduce la golirea de conținut a principiului ne bis in idem enunțat la articolul 54 din CAAS și ar compromite aplicarea utilă a acestui articol.

               82

               Trebuie să se constate că, din moment ce una dintre cele două pedepse nu a fost „executată”, în sensul articolului 54 din CAAS, această condiție nu poate fi considerată îndeplinită.

               83

               În ceea ce privește aspectul dacă situația în discuție în litigiul principal corespunde condiției, prevăzută tot la articolul 54 din CAAS, potrivit căreia, pentru a se putea aplica principiul ne bis in idem, pedeapsa trebuie să fie „în curs de executare”, este cert că domnul Spasic nici măcar nu a început executarea pedepsei privative de libertate în Italia (a se vedea în acest sens Hotărârea Kretzinger, EU:C:2007:441, punctul 63).

               84

               În ceea ce privește cele două pedepse pronunțate cu titlu principal, nu se poate susține nici că, în urma plății amenzii, pedeapsa este „în curs de executare”, în sensul articolului 54 din CAAS.

               85

               Având în vedere ceea ce precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 54 din CAAS trebuie interpretat în sensul că plata amenzii penale aplicate unei persoane condamnate prin aceeași hotărâre a unei instanțe dintr‑un alt stat membru la o pedeapsă privativă de libertate care nu a fost pusă în executare nu este suficientă pentru a permite să se considere că pedeapsa a fost executată sau este în curs de executare în sensul acestei dispoziții.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               86

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:

                           1)

                           Articolul 54 din Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen din 14 iunie 1985 între guvernele statelor din Uniunea Economică Benelux, Republicii Federale Germania și Republicii Franceze privind eliminarea treptată a controalelor la frontierele comune, semnată la Schengen la 19 iunie 1990 și intrată în vigoare la 26 martie 1995, care supune aplicarea principiului ne bis in idem condiției ca, în situația în care a fost pronunțată o pedeapsă, aceasta „să fi fost executată” sau să fie „în curs de executare”, este compatibil cu articolul 50 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, care garantează acest principiu.

                           2)

                           Articolul 54 din convenția menționată trebuie interpretat în sensul că plata amenzii penale aplicate unei persoane condamnate prin aceeași hotărâre a unei instanțe dintr‑un alt stat membru la o pedeapsă privativă de libertate care nu a fost pusă în executare nu este suficientă pentru a permite să se considere că pedeapsa a fost executată sau este în curs de executare în sensul acestei dispoziții.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 12 decembrie 1996. # The Queen împotriva Intervention Board for Agricultural Produce, ex parte Accrington Beef Co. Ltd și alții. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Regatul Unit. # Cauza C-241/95.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 30 noiembrie 2006. # Comisia Comunităților Europene împotriva Marelui Ducat al Luxemburgului. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Mediu înconjurător - Directivă 2000/60/CE. # Cauza C-32/05.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din data de 10 martie 2009.#Gottfried Heinrich.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Unabhängiger Verwaltungssenat im Land Niederösterreich - Austria.#Articolul 254 alineatul (2) CE - Regulamentul (CE) nr. 1049/2001 - Articolul 2 alineatul (3) - Regulamentul (CE) nr. 622/2003 - Siguranță aeriană - Anexă - Lista articolelor interzise la bordul aeronavelor - Lipsa publicării - Forță obligatorie.#Cauza C-345/06.

text:
      Cauza C‑345/06
      Gottfried Heinrich
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de
      Unabhängiger Verwaltungssenat im Land Niederösterreich)
      „Articolul 254 alineatul (2) CE – Regulamentul (CE) nr. 1049/2001 – Articolul 2 alineatul (3) – Regulamentul (CE) nr. 622/2003 – Siguranță aeriană – Anexă – Lista articolelor interzise la bordul aeronavelor – Lipsa publicării – Forță obligatorie”
      Sumarul hotărârii
      Transporturi – Transporturi aeriene – Instituirea unor norme comune în domeniul siguranței aviației civile – Regulamentul
            nr. 622/2003 – Anexă
      [art. 254 alin. (2) CE; Regulamentul nr. 2320/2002 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 4 alin. (2) și art. 8;
            Regulamentul nr. 622/2003 al Comisiei, anexă]
      Anexa la Regulamentul nr. 622/2003 de stabilire a măsurilor de aplicare a standardelor comune de bază privind siguranța aeriană,
         astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 68/2004, care nu a fost publicată în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, nu are forță obligatorie în măsura în care urmărește să instituie obligații în sarcina particularilor. În special, unele
         măsuri de adaptare a listei articolelor interzise în zona de siguranță cu acces restricționat sau la bordul aeronavelor, cuprinsă
         în anexa la Regulamentul nr. 2320/2002 de instituire a unor norme comune în domeniul siguranței aviației civile, în condițiile
         în care sunt cuprinse în anexa la Regulamentul nr. 622/2003, nu pot fi opozabile particularilor.

      În această privință, din însăși formularea dispozițiilor articolului 254 alineatul (2) CE rezultă că un regulament poate produce
         efecte juridice numai dacă a fost publicat în Jurnalul Oficial.

      În plus, un act care emană de la o instituție comunitară nu poate fi opozabil persoanelor fizice și juridice într‑un stat
         membru înainte ca acestea din urmă să aibă posibilitatea de a lua cunoștință de acest act printr‑o publicare conformă cerințelor
         legale în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene. În special, principiul securității juridice impune ca o reglementare comunitară să permită persoanelor interesate să cunoască
         cu exactitate întinderea obligațiilor pe care le instituie în sarcina acestora. Astfel, justițiabilii trebuie să aibă posibilitatea
         să își cunoască în mod neechivoc drepturile și obligațiile și să acționeze în consecință.

      Măsurile de adaptare a listei articolelor interzise, cuprinsă în anexa la Regulamentul nr. 2320/2002, în condițiile în care
         urmăresc să instituie obligații în sarcina particularilor, trebuie în orice situație publicate în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene. Întrebarea dacă aceste măsuri și standarde avute în vedere instituie în mod direct obligații în sarcina particularilor sau
         impun statelor membre să procedeze astfel nu are pertinență în această privință. Astfel, în cele două situații, este necesară
         publicarea acestora în Jurnalul Oficial.

      Mai mult, Regulamentul nr. 2320/2002 și, în mod specific, articolul 4 alineatul (2) nu conferă Comisiei niciun temei juridic
         care să îi permită, în exercitarea competenței de executare în conformitate cu această dispoziție, să aplice regimul de confidențialitate
         prevăzut la articolul 8 din acest regulament măsurilor de adaptare a listei articolelor interzise, cuprinsă în anexa la Regulamentul
         nr. 2320/2002. Astfel, în cazul în care Regulamentul nr. 622/2003 ar prevedea în mod efectiv adaptări ale acestei liste de
         articole interzise, rezultă că, în aceste condiții, regulamentul menționat ar fi neîndoielnic lipsit de validitate.

      (a se vedea punctele 42-44 și 59-63 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      10 martie 2009(*)

      „Articolul 254 alineatul (2) CE – Regulamentul (CE) nr. 1049/2001 – Articolul 2 alineatul (3) – Regulamentul (CE) nr. 622/2003 – Siguranță aeriană – Anexă – Lista articolelor interzise la bordul aeronavelor – Lipsa publicării – Forță obligatorie”
      În cauza C‑345/06,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Unabhängiger
         Verwaltungssenat im Land Niederösterreich (Austria), prin decizia din 26 iulie 2006, primită de Curte la 10 august 2006, în
         procedura

      Gottfried Heinrich
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii P. Jann, C. W. A. Timmermans (raportor), A. Rosas, K. Lenaerts și M. Ilešič,
         președinți de cameră, domnii A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii J. Malenovský, J. Klučka,
         A. Arabadjiev și doamna C. Toader, judecători,

      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: domnul J. Swedenborg, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 13 noiembrie 2007,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru guvernul austriac, de domnul G. Eberhard, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul ceh, de domnii T. Boček și M. Smolek, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul danez, de doamna B. Weis Fogh, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul german, de domnul M. Lumma și de doamna C. Schulze-Bahr, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul elen, de doamnele G. Alexaki și M. Tassopoulou, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul francez, de domnul G. de Bergues și de doamna A’L. Hare, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul maghiar, de doamna J. Fazekas, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul polonez, de doamnele E. Ośniecka-Tamecka și M. Kapko, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul finlandez, de doamna E. Bygglin și de domnul J. Heliskoski, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul suedez, de doamna A. Falk, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de doamnele C. Gibbs și J. Stratford, în calitate de agenți;
      –        pentru Parlamentul European, de domnii K. Bradley și U. Rösslein, în calitate de agenți;
      –        pentru Consiliul Uniunii Europene, de domnul M. Bauer și de doamna E. Karlsson, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii C. Ladenburger și R. Vidal Puig, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 10 aprilie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește, pe de o parte, interpretarea articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul
         (CE) nr. 1049/2001 al Parlamentului European și al Consiliului din 30 mai 2001 privind accesul public la documentele Parlamentului
         European, ale Consiliului și ale Comisiei (JO L 145, p. 43, Ediție specială, 01/vol. 3, p. 76) și, pe de altă parte, interpretarea
         articolului 254 alineatul (2) CE în legătură cu reglementarea comunitară privind siguranța aviației civile.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unei acțiuni introduse de domnul Heinrich împotriva autorităților austriece după
         ce acestea i‑au refuzat accesul la bordul unui avion pentru motivul că transporta în bagajul de mână rachete de tenis, aceste
         obiecte fiind considerate de autoritățile menționate articole interzise printr‑o anexă, care nu a fost publicată, la un regulament
         în domeniul siguranței aviației civile.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară privind accesul la documente
      3        Articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1049/2001 prevede că orice cetățean al Uniunii are drept de acces la documentele
         instituțiilor, sub rezerva principiilor, a condițiilor și a limitelor definite de acest regulament.

      4        Articolul 2 alineatul (3) prevede că regulamentul „se aplică tuturor documentelor deținute de o instituție, adică întocmite
         sau primite de către aceasta și aflate în posesia acesteia, în toate domeniile de activitate ale Uniunii Europene”.

      5        La articolul 3 litera (a) din Regulamentul nr. 1049/2001, termenul „document” este definit drept „orice conținut, indiferent
         de suport (scris pe hârtie sau stocat sub formă electronică, înregistrare sonoră, vizuală sau audiovizuală) privind un subiect
         referitor la politicile, activitățile și deciziile care țin de competența instituției”.

       Reglementarea comunitară privind siguranța aviației civile
      6        Regulamentul (CE) nr. 2320/2002 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 decembrie 2002 instituie norme comune în
         domeniul siguranței aviației civile (JO L 355, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 11, p. 51).

      7        Potrivit articolului 1 alineatul (1), principalul obiectiv al acestui regulament este de a stabili și de a aplica măsuri comunitare
         corespunzătoare în vederea prevenirii acțiunilor de intervenție ilegală în aviația civilă.

      8        Articolul 4 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 2320/2002 prevede:

      „(1)      Standardele de bază comune privind măsurile de siguranță aeriană se bazează pe recomandările actuale cuprinse în documentul
         nr. 30 al Conferinței europene a aviației civile (CEAC) și sunt prezentate în anexă.

      (2)      Măsurile necesare pentru aplicarea și adaptarea tehnică a standardelor de bază comune se adoptă în conformitate cu procedura
         prevăzută la articolul 9 alineatul (2), ținându‑se seama de diversele tipuri de operațiuni și de caracterul sensibil al măsurilor
         privind:

      (a)      criteriile de performanță și testele de recepție a echipamentelor;
      (b)      procedurile detaliate care conțin informații sensibile;
      (c)      criteriile detaliate privind derogările de la măsurile de securitate.”
      9        Articolul 6 din Regulamentul nr. 2320/23002 prevede:

      „Statele membre pot aplica, în conformitate cu dreptul comunitar, măsuri mai stricte decât cele prevăzute în prezentul regulament.
         În cel mai scurt timp de la aplicarea acestora, statele membre informează Comisia cu privire la natura acestor măsuri.”

      10      Articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2320/2002 privind difuzarea informațiilor prevede:

      „(1)      Fără a aduce atingere dreptului de acces al publicului la acte, stabilit prin Regulamentul (CE) nr. 1049/2001 […],
      (a)      măsurile privind:
      (i)      criteriile de performanță și testele de recepție a echipamentelor;
      (ii)      procedurile detaliate care conțin informații sensibile;
      (iii) criteriile detaliate privind derogările de la măsurile de siguranță
      prevăzute la articolul 4 alineatul (2);
      [...]
      (c)      […]
      sunt secrete și nu se publică. Ele sunt accesibile doar autorităților prevăzute la articolul 5 alineatul (2), care le comunică
         doar părților interesate, în funcție de necesitatea cunoașterii acestora, în conformitate cu normele de drept intern în vigoare
         privind difuzarea informațiilor sensibile.”

      11      Punctele 4.1 și 4.3 din anexă, la care face trimitere articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2320/2002, conțin norme
         de bază comune privind verificarea/filtrarea călătorilor de la plecare și a bagajelor de mână ale acestora. Aceste dispoziții
         urmăresc prevenirea introducerii articolelor interzise în zonele de securitate cu acces restricționat sau la bordul aeronavelor.

      12      Potrivit punctului 4.3 alineatul (1), „[b]agajele de mână ale tuturor călătorilor de la plecare […] sunt trecute printr‑un
         filtru înainte de a li se permite accesul în zonele de securitate cu acces restricționat sau la bordul aeronavei. Se confiscă
         toate articolele interzise aflate în posesia călătorului; în caz contrar, călătorului nu i se permite accesul în zonele de
         securitate cu acces restricționat sau în aeronavă, după caz. […]”.

      13      Noțiunea „articol interzis” este definită la punctul 1.18 din anexa la Regulamentul nr. 2320/2002 drept „un obiect care poate
         fi utilizat pentru comiterea unui act de intervenție ilegală, care nu a fost declarat în mod corespunzător și care face obiectul
         legilor și reglementărilor în vigoare”. O listă orientativă a acestor articole se găsește în apendicele acestei anexe, care
         conține orientări pentru clasificarea articolelor interzise. La punctul (iii) din acest apendice este menționată categoria:
         „Obiecte contondente: bâte, ciomege, bâte de baseball sau alte instrumente asemănătoare”.

      14      Punerea în aplicare a Regulamentului nr. 2320/2002 și în special a articolului 4 alineatul (2) din acest regulament este reglementată
         de Regulamentul (CE) nr. 622/2003 al Comisiei din 4 aprilie 2003 de stabilire a măsurilor de aplicare a standardelor comune
         de bază privind siguranța aeriană (JO L 89, p. 9, Ediție specială, 07/vol. 11, p. 103), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul
         (CE) nr. 68/2004 al Comisiei din 15 ianuarie 2004 (JO L 10, p. 14, Ediție specială, 07/vol. 16, p. 3, denumit în continuare
         „Regulamentul nr. 622/2003”).

      15      Primele două considerente ale Regulamentului nr. 622/2003 prevăd:

      „(1)      Comisiei i se cere să adopte măsuri de aplicare a unor standarde comune de bază privind siguranța aeriană pe teritoriul Uniunii
         Europene. Un regulament este instrumentul cel mai adecvat în acest scop.

      (2)      În conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 2320/2002 și în vederea prevenirii actelor ilegale, măsurile din anexa la prezentul
         regulament trebuie să fie secrete și nepublicabile.”

      16      Articolul 3 din Regulamentul nr. 622/2003, intitulat „Confidențialitate”, prevede că măsurile în cauză sunt prezentate în
         anexă și că „[a]ceste măsuri sunt secrete și nu se publică. Ele se pun numai la dispoziția persoanelor autorizate corespunzător
         de către un stat membru sau de către Comisie”.

      17      Articolul 1 din Regulamentul nr. 68/2004 menține caracterul confidențial al specificațiilor cuprinse în anexa menționată.

      18      Considerentele (2)-(4) ale Regulamentului nr. 68/2004 prevăd:

      „(2)      În conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 2320/2002 și în scopul prevenirii actelor ilegale, măsurile stabilite în anexa la
         Regulamentul (CE) nr. 622/2003 sunt secrete și nu se publică. Aceeași regulă se aplică în mod necesar oricărui act de modificare.

      (3)      Cu toate acestea, este necesar să se stabilească o listă armonizată, accesibilă publicului, care să indice separat articolele
         interzise pasagerilor spre a fi transportate în zonele cu acces limitat și în cabina aeronavei și articolele care sunt interzise
         a fi transportate în bagajul destinat arimării în cala aeronavei.

      (4)      Se recunoaște, de asemenea, că o astfel de listă nu poate fi în niciun caz completă. Prin urmare, autorității competente i
         se permite să interzică alte articole în afară de cele enumerate în listă. Este necesar să se furnizeze informații clare pasagerilor
         în legătură cu toate articolele interzise înaintea și în timpul înregistrării.”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      19      La 25 septembrie 2005, reclamantul din acțiunea principală a fost supus controlului de siguranță pe aeroportul Viena-Schwechat.
         Acest control a evidențiat că reclamantul transporta în bagajul de mână rachete de tenis. Întrucât, în opinia autorităților
         naționale, aceste rachete făceau parte din articolele interzise prevăzute la punctele 4.1 și 4.3 din anexa la Regulamentul
         nr. 2320/2002 și erau enumerate în anexa la Regulamentul nr. 622/2003, reclamantului i‑a fost refuzată trecerea de controlul
         de siguranță. Deși reclamantul a urcat în avion cu rachetele de tenis în bagajul de mână, acestuia i s‑a solicitat să părăsească
         avionul.

      20      Din dosarul procedurii principale rezultă că, prin acțiunea introdusă la instanța națională, reclamantul solicită constatarea
         nelegalității măsurilor luate împotriva sa.

      21      În cadrul examinării acestei cereri introductive, Unabhängiger Verwaltungssenat im Land Niederösterreich a considerat că Regulamentul
         nr. 622/2003 nu se adresa numai organelor de stat, ci și particularilor. Această instanță evidențiază totuși că particularii
         se află în imposibilitatea de a respecta acest regulament, întrucât anexa la acesta nu a fost publicată în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
      22      În opinia instanței de trimitere, lipsa comunicării normelor de conduită, a căror respectare este impusă subiectelor de drept,
         constituie o atingere atât de gravă a celor mai elementare principii ale unui stat de drept, a căror respectare se impune
         și Comunității Europene, încât regulamentele sau părțile din regulamente care – în mod contrar dispoziției articolului 254
         alineatele (1) și (2) CE – nu au fost publicate în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene nu au existență juridică și, prin urmare, nu pot avea forță obligatorie.

      23      În continuare, instanța de trimitere consideră că posibilitatea limitării dreptului unui cetățean al Uniunii Europene de „acces
         la documentele instituțiilor comunitare” în sensul Regulamentului nr. 1049/2001, posibilitate cu privire la care, în opinia
         instanței de trimitere, Comisia dorea în mod vădit să recurgă în prezenta cauză, nu poate viza actele care obligă din punct
         de vedere juridic persoana și care, în special pentru acest motiv, trebuie publicate în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.

      24      În aceste condiții, Unabhängiger Verwaltungssenat im Land Niederösterreich a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze
         Curții următoarele două întrebări preliminare:

      „1)      Actele care, în temeiul articolului 254 CE, trebuie să facă obiectul unei publicări în [Jurnalul Oficial al Uniunii Europene] sunt «documente» în sensul articolului 2 alineatul (3) din [Regulamentul nr. 1049/2001]?

      2)      Au forță obligatorie regulamentele sau părțile din regulamente care – în mod contrar dispoziției articolului 254 alineatul
         (2) CE – nu au fost publicate în [Jurnalul Oficial al Uniunii Europene]?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la admisibilitate
      25      Guvernele german și francez și guvernul Regatului Unit susțin că trimiterea preliminară este inadmisibilă pentru motivul că
         decizia de trimitere nu precizează nici condițiile în care domnul Heinrich a sesizat instanța de trimitere, nici obiectul
         litigiului. Întrucât situația de fapt și contextul juridic al întrebărilor preliminare nu sunt suficient de clare, nu ar fi
         posibil să se stabilească dacă acestea răspund unei necesități obiective de soluționare a acțiunii principale.

      26      În plus, două dintre guvernele menționate exprimă îndoieli în ceea ce privește pertinența întrebărilor adresate pentru soluționarea
         litigiului.

      27      Guvernul german consideră că temeiul juridic al sancțiunilor în litigiu se găsește în dreptul austriac, iar nu în regulamentele
         citate de instanța de trimitere. Instanța de trimitere nu ar fi prezentat modul prin care o posibilă nulitate a acestor regulamente
         ar putea determina nulitatea legii austriece privind siguranța aeriană.

      28      În opinia guvernului francez, prima întrebare este în orice ipoteză inadmisibilă, întrucât instanțele naționale nu sunt competente
         în ceea ce privește cererile de acces la documentele care intră în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 1049/2001. A
         doua întrebare ar fi inadmisibilă pentru motivul că, chiar dacă lista cuprinsă în anexa la Regulamentul nr. 622/2003 ar fi
         inopozabilă particularilor, autoritățile austriece ar continua să aibă competența de a interzice introducerea anumitor articole
         la bordul aeronavelor.

      29      Fără a ridica în mod explicit chestiunea admisibilității, guvernul suedez afirmă că întâmpină dificultăți în analizarea aspectului
         dacă lipsa publicării anexei la Regulamentul nr. 622/2003 ar avea o semnificație directă oarecare în ceea ce privește posibilitățile
         ca reclamantul să ia cunoștință de obligațiile care îi revin, întrucât decizia de trimitere nu menționează susținerile reclamantului
         sau efectele juridice posibile.

      30      Mai întâi, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, necesitatea de a ajunge la o interpretare a dreptului
         comunitar care să îi fie utilă instanței naționale impune ca aceasta din urmă să definească situația de fapt și contextul
         normativ în care se încadrează întrebările adresate sau cel puțin să explice ipotezele de fapt pe care se întemeiază aceste
         întrebări (a se vedea în special Hotărârea din 23 martie 2006, Enirisorse, C‑237/04, Rec., p. I‑2843, punctul 17 și jurisprudența
         citată).

      31      Informațiile furnizate prin decizia de trimitere trebuie nu numai să permită Curții să dea răspunsuri utile, ci și să ofere
         guvernelor statelor membre, precum și celorlalte părți interesate posibilitatea de a prezenta observații, conform articolului
         23 din Statutul Curții de Justiție. Revine Curții obligația de a veghea ca această posibilitate să fie asigurată, ținând cont
         de faptul că, în temeiul dispoziției sus‑menționate, numai deciziile de trimitere sunt notificate părților interesate (a se
         vedea în special Hotărârea Enirisorse, citată anterior, punctul 18 și jurisprudența citată).

      32      În această privință, din dosarul procedurii principale rezultă că domnul Heinrich solicită constatarea nelegalității comportamentului
         funcționarilor naționali de securitate, care inițial i‑au refuzat trecerea de controlul de siguranță, iar ulterior, deși a
         urcat la bordul aeronavei, l‑au somat să o părăsească.

      33      În decizie, instanța de trimitere precizează, în plus, că decizia autorităților competente, prin care domnului Heinrich i
         s‑a refuzat trecerea de controlul de siguranță cu rachetele de tenis, a fost întemeiată pe Regulamentele nr. 2320/2002 și
         622/2003. Instanța de trimitere menționează că aceste regulamente nu se adresează numai autorităților naționale, ci instituie
         de asemenea obligații în sarcina particularilor. Particularii nu ar fi însă în măsură să respecte aceste obligații în lipsa
         publicării anexei la Regulamentul nr. 622/2003.

      34      Rezultă astfel că instanța de trimitere a definit în mod suficient atât situația de fapt, cât și cadrul juridic în care și‑a
         formulat cererea de interpretare a dreptului comunitar și a furnizat Curții toate informațiile necesare pentru a‑i acorda
         posibilitatea să răspundă în mod util la această cerere.

      35      În plus, din observațiile prezentate de guvernele sus‑menționate și de celelalte părți interesate, în conformitate cu articolul
         23 din Statutul Curții de Justiție, rezultă că informațiile cuprinse în decizia de trimitere le‑au permis să adopte în mod
         util o poziție cu privire la aceste întrebări.

      36      În ceea ce privește pertinența întrebărilor adresate, trebuie amintită jurisprudența constantă conform căreia, în cadrul procedurii
         instituite de articolul 234 CE, numai instanța națională care este sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să
         își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată are competența să aprecieze, luând în considerare
         particularitățile cauzei, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât
         și pertinența întrebărilor adresate Curții (a se vedea în special Hotărârea din 15 noiembrie 2007, International Mail Spain,
         C‑162/06, Rep., p. I‑9911, punctul 23 și jurisprudența citată).

      37      Respingerea de către Curte a unei cereri formulate de o instanță națională este posibilă numai dacă este evident că interpretarea
         solicitată a dreptului comunitar nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale ori atunci când problema
         este de natură ipotetică (a se vedea în special Hotărârea din 8 noiembrie 2007, Amurta, C‑379/05, Rep., p. I‑9569, punctul
         64 și jurisprudența citată).

      38      Prima întrebare adresată de instanța de trimitere rezultă din constatarea acestei instanțe potrivit căreia lipsa publicării
         anexei la Regulamentul nr. 622/2003 se întemeiază pe articolul 8 din Regulamentul nr. 2320/2002, care, pentru motive ce urmăresc
         protecția siguranței aeriene, exclude publicarea anumitor categorii de măsuri și de informații, fără a aduce atingere dreptului
         de acces al publicului la documente prevăzut de Regulamentul nr. 1049/2001. Nu poate fi pusă la îndoială pertinența pentru
         soluționarea litigiului a acestei întrebări, prin care instanța de trimitere ridică, în esență, problema posibilității de
         a justifica, având în vedere acest din urmă regulament, lipsa publicării actelor comunitare care trebuie publicate în temeiul
         articolului 254 CE.

      39      A doua întrebare privește forța obligatorie a regulamentelor sau a părților din regulamente care nu au fost publicate în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene și, prin urmare, opozabilitatea față de particulari a obligațiilor prevăzute de aceste regulamente. Întrucât instanța de
         trimitere are obligația să definească contextul normativ aplicabil acțiunii principale și întrucât această instanță a stabilit
         că autoritățile austriece au invocat regulamentele în discuție pentru a justifica refuzul de a‑i permite domnului Heinrich
         trecerea de controlul de siguranță al aeroportului Viena-Schwechat, nu se poate contesta legătura dintre această întrebare
         și obiectul acțiunii principale.

      40      În aceste condiții, cererea preliminară trebuie considerată admisibilă.

       Cu privire la fond
       Cu privire la a doua întrebare
      41      Prin intermediul celei de a doua întrebări, care trebuie examinată în primul rând, instanța de trimitere solicită Curții,
         în esență, să stabilească dacă anexa la Regulamentul nr. 622/2003, care nu a fost publicată în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, are forță obligatorie în măsura în care prin aceasta se urmărește să se instituie obligații în sarcina particularilor.

      42      Trebuie amintit de la bun început că, în temeiul articolului 254 alineatul (2) CE, regulamentele Consiliului și ale Comisiei
         se publică în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene și intră în vigoare la data pe care o prevăd sau, în lipsa acesteia, în a douăzecea zi de la publicarea lor. Din însăși formularea
         dispozițiilor articolului 254 alineatul (2) CE rezultă că un regulament poate produce efecte juridice numai dacă a fost publicat
         în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene (a se vedea Hotărârea din 18 decembrie 2007, Skoma-Lux, C‑161/06, Rep., p. I‑10841, punctul 33).

      43      În plus, un act care emană de la o instituție comunitară nu poate fi opozabil persoanelor fizice și juridice într‑un stat
         membru înainte ca acestea din urmă să aibă posibilitatea de a lua cunoștință de acest act printr‑o publicare conformă cerințelor
         legale în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene (Hotărârea Skoma-Lux, citată anterior, punctul 37).

      44      În special, principiul securității juridice impune ca o reglementare comunitară să permită persoanelor interesate să cunoască
         cu exactitate întinderea obligațiilor pe care le instituie în sarcina acestora. Astfel, justițiabilii trebuie să aibă posibilitatea
         să își cunoască în mod neechivoc drepturile și obligațiile și să acționeze în consecință (Hotărârea din 21 iunie 2007, ROM‑projecten,
         C‑158/06, Rep., p. I‑5103, punctul 25 și jurisprudența citată).

      45      Respectarea acestor principii se impune cu aceleași consecințe atunci când o reglementare comunitară obligă statele membre
         ca, pentru punerea sa în aplicare, să ia măsuri care instituie obligații în sarcina particularilor. Astfel, măsurile adoptate
         de statele membre pentru punerea în aplicare a dreptului comunitar trebuie să respecte principiile generale ale dreptului
         comunitar (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 iunie 2002, Mulligan și alții, C‑313/99, Rec., p. I‑5719, punctele 35
         și 36, precum și Hotărârea din 11 ianuarie 2007, Piek, C‑384/05, Rep., p. I‑289, punctul 34). Prin urmare, măsurile naționale
         care, în aplicarea unei reglementări comunitare, instituie obligații în sarcina particularilor trebuie să fie publicate pentru
         ca persoanele interesate să poată lua cunoștință de acestea (a se vedea în acest sens Hotărârea Mulligan și alții, citată
         anterior, punctele 51 și 52).

      46      În plus, într‑o asemenea situație, persoanele interesate trebuie de asemenea să aibă posibilitatea să se informeze cu privire
         la sursa măsurilor naționale care instituie obligații în sarcina acestora, întrucât statele membre au adoptat asemenea măsuri
         în aplicarea unei obligații prevăzute de dreptul comunitar.

      47      Cu privire la regulamentele comunitare, această informare este cu atât mai necesară cu cât persoanele interesate trebuie,
         dacă este cazul, să aibă posibilitatea să solicite instanțelor naționale să verifice conformitatea cu un regulament comunitar
         a măsurilor naționale de punere în aplicare a acestuia (a se vedea în acest sens Hotãrârea din 27 septembrie 1979, Eridania-Zuccherifici
         nazionali și Società italiana per l’industria degli zuccheri, 230/78, Rec., p. 2749, punctul 34). Așadar, într‑o asemenea
         situație, trebuie publicate nu numai reglementarea națională în cauză, ci și regulamentul comunitar care obligă statele membre
         să adopte măsuri care instituie obligații în sarcina particularilor.

      48      Cu privire la lista articolelor interzise, trebuie să se examineze dacă reglementarea comunitară din acțiunea principală care
         nu a făcut obiectul unei publicări, și anume anexa la Regulamentul nr. 622/2003, a putut urmări instituirea unor obligații
         în sarcina particularilor.

      49      Potrivit articolului 1 din Regulamentul nr. 2320/2002, principalul obiectiv al acestuia este de a stabili și de a aplica măsuri
         comunitare corespunzătoare în vederea prevenirii acțiunilor de intervenție ilegală în aviația civilă. În plus, acest regulament
         urmărește să furnizeze un temei pentru interpretarea comună a dispozițiilor relevante ale Convenției de la Chicago din 7 decembrie
         1944 privind aviația civilă internațională și, în special, a anexei 17 la această convenție, anexa menționată prevăzând standarde
         minime având drept scop asigurarea siguranței aviației civile. Mijloacele de punere în aplicare pentru realizarea acestui
         obiectiv sunt, pe de o parte, definirea standardelor de bază comune aplicabile măsurilor de siguranță aeriană și, pe de altă
         parte, punerea în aplicare a mecanismelor adecvate de control de conformitate.

      50      Potrivit articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2320/2002, aceste standarde de bază comune se bazează pe recomandările
         actuale cuprinse în documentul nr. 30 al Conferinței europene a aviației civile și sunt prezentate în anexa la acest regulament.
         Cu excepția unei secțiuni destinate definițiilor, anexa menționată prevede măsuri de siguranță, de control și de inspecție
         referitoare în special la călători și la bagajele de mână.

      51      De la punctele 4.1 și 4.3 din anexa menționată rezultă că atât călătorii de la plecare, cât și bagajele de mână ale acestora
         trec printr‑un filtru pentru prevenirea introducerii articolelor interzise în zonele de securitate cu acces restricționat
         sau la bordul aeronavelor. Se confiscă toate articolele interzise; în caz contrar, călătorului nu i se permite accesul în
         zonele de securitate cu acces restricționat sau în aeronavă, după caz. O listă orientativă a acestor articole se găsește în
         apendicele acestei anexe. Deși aceste dispoziții par a se adresa în primul rând autorităților competente ale statelor membre,
         nu se poate contesta că acestea urmăresc, în orice ipoteză, instituirea de obligații în sarcina particularilor.

      52      Regulamentul nr. 2320/2002 conferă Comisiei, prin intermediul articolului 4 alineatul (2), o competență de executare în vederea
         adoptării, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 9 din acest regulament, a măsurilor necesare pentru aplicarea
         și adaptarea tehnică a standardelor de bază comune menționate la punctul 49 din prezenta hotărâre.

      53      În exercitarea acestei competențe, Comisia a adoptat Regulamentul nr. 622/2003, care stabilește măsurile necesare pentru punerea
         în aplicare și adaptarea tehnică a standardelor comune referitoare la siguranța aeriană. Aceste măsuri sunt cuprinse în anexa
         la regulament și nu sunt publicate. Această anexă a fost modificată în conformitate cu anexa la Regulamentul nr. 68/2004,
         nici această din urmă anexă nefiind publicată.

      54      Din cele de mai sus rezultă că nu se poate face abstracție de faptul că măsurile prevăzute de Regulamentul nr. 622/2003 se
         referă și la lista articolelor interzise cuprinsă în apendicele anexei la Regulamentul nr. 2320/2002.

      55      Constituie cel puțin un indiciu în acest sens faptul că Regulamentul nr. 68/2004 precizează, în considerentul (3), că este
         necesar să se stabilească o listă armonizată, accesibilă publicului, care să indice separat articolele interzise pasagerilor
         spre a fi transportate în zonele cu acces limitat și în cabina aeronavei. Astfel, necesitatea, subliniată în acest considerent
         al Regulamentului nr. 68/2004, de a stabili o listă armonizată are semnificația că lista anexată la Regulamentul nr. 2320/2002
         a făcut în realitate obiectul unor modificări.

      56      Pe de altă parte, dacă aceasta a fost situația, trebuie subliniată incoerența vădită a reglementării Comisiei de punere în
         aplicare în această privință, întrucât, pe de o parte, aceasta a considerat necesară păstrarea confidențialității asupra măsurilor
         privind articolele interzise și, pe de altă parte, a declarat necesitatea stabilirii unei liste armonizate a acestor articole
         care să fie accesibilă publicului.

      57      În orice caz, eventualele modificări sus‑menționate ale listei anexate la Regulamentul nr. 2320/2002 nu au fost publicate
         în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.

      58      În continuare, trebuie arătat că articolul 8 din Regulamentul nr. 2320/2002 definește în mod clar regimul de confidențialitate,
         enumerând categoriile de măsuri și de informații care sunt considerate confidențiale și care nu se publică. După cum însăși
         Comisia a admis în cadrul ședinței, răspunzând la o întrebare adresată de Curte, se impune constatarea că lista articolelor
         interzise în zona de siguranță cu acces restricționat sau la bordul aeronavelor nu se încadrează în niciuna dintre aceste
         categorii. Prin urmare, această listă nu se încadrează în regimul de confidențialitate prevăzut la articolul 8 din Regulamentul
         nr. 2320/2002, aspect confirmat, de altfel, de faptul că lista orientativă a acestor articole, cuprinsă în apendicele din
         anexa la regulamentul menționat, a fost publicată fără nicio restricție în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.

      59      Prin urmare, Regulamentul nr. 2320/2002 și, în mod specific, articolul 4 alineatul (2) nu conferă Comisiei niciun temei juridic
         care să îi permită, în exercitarea competenței de executare în conformitate cu această dispoziție, să aplice regimul de confidențialitate
         prevăzut la articolul 8 din acest regulament măsurilor de adaptare a listei articolelor interzise, cuprinsă în anexa la Regulamentul
         nr. 2320/2002.

      60      Astfel, în cazul în care Regulamentul nr. 622/2003 ar prevedea în mod efectiv adaptări ale acestei liste de articole interzise,
         premisă pe care s‑a întemeiat instanța de trimitere, rezultă că, în aceste condiții, regulamentul menționat ar fi neîndoielnic
         lipsit de validitate.

      61      În plus, și fără a fi necesar să se răspundă la întrebarea dacă obligația de publicare a unui regulament în temeiul articolului
         254 alineatele (1) și (2) CE poate avea excepții, asemenea măsuri de adaptare, în condițiile în care urmăresc să instituie
         obligații în sarcina particularilor, trebuie în orice situație publicate în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene. După cum rezultă din cuprinsul punctelor 42-47 din prezenta hotărâre, întrebarea dacă aceste măsuri și standarde avute în
         vedere instituie în mod direct obligații în sarcina particularilor sau impun statelor membre să procedeze astfel nu are pertinență
         în această privință. Astfel, în cele două situații, este necesară publicarea acestora în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.

      62      Întrucât anexa la Regulamentul nr. 622/2003 nu a fost publicată în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, rezultă că măsurile de adaptare a listei articolelor interzise, în condițiile în care sunt cuprinse în această anexă, nu
         pot fi opozabile particularilor.

      63      Prin urmare, la a doua întrebare trebuie să se răspundă că anexa la Regulamentul nr. 622/2003, care nu a fost publicată în
         Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, nu are forță obligatorie în măsura în care urmărește să instituie obligații în sarcina particularilor.

       Limitarea efectelor în timp
      64      În cazul în care Curtea ar declara Regulamentul nr. 622/2003 lipsit de validitate, guvernele austriac și polonez, precum și
         guvernul Regatului Unit solicită ca, în temeiul articolului 231 al doilea paragraf CE, toate măsurile cuprinse în anexa la
         acest regulament, precum și măsurile adoptate în temeiul regulamentului menționat să fie considerate irevocabile până la adoptarea
         unor măsuri noi de către Comisie.

      65      În această privință, trebuie arătat mai întâi că, în prezenta hotărâre, Curtea nu declară lipsa de validitate, în tot sau
         în parte, a Regulamentului nr. 622/2003.

      66      Trebuie adăugat că declararea lipsei forței obligatorii în privința anexei la Regulamentul nr. 622/2003 în măsura în care
         această anexă urmărește să instituie obligații în sarcina particularilor nu aduce atingere obligațiilor impuse statelor membre
         prin Regulamentul nr. 2320/2002 în domeniul siguranței aviației civile, în special celor privind prevenirea introducerii articolelor
         interzise în zonele de siguranță ale aeroporturilor și la bordul aeronavelor.

      67      În sfârșit, orientările cuprinse în apendicele anexei la Regulamentul nr. 2320/2002 furnizează informații detaliate în această
         privință, astfel încât autoritățile naționale sunt în măsură să asigure siguranța aviației civile, în conformitate cu obiectivele
         Regulamentului nr. 2320/2002.

      68      În plus, menținerea efectelor anexei la Regulamentul nr. 622/2003 ar fi contrară cerințelor de securitate juridică, în condițiile
         în care această anexă urmărește să instituie obligații în sarcina particularilor, în așteptarea adoptării de către Comisie
         a unor măsuri care eventual sunt necesare pentru a‑i conferi forță obligatorie în privința particularilor.

      69      În aceste condiții, nu este necesară limitarea în timp a efectelor prezentei hotărâri.

       Cu privire la prima întrebare
      70      Având în vedere răspunsul dat la a doua întrebare, nu este necesar să se răspundă la prima întrebare.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      71      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
      Anexa la Regulamentul (CE) nr. 622/2003 al Comisiei din 4 aprilie 2003 de stabilire a măsurilor de aplicare a standardelor
            comune de bază privind siguranța aeriană, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 68/2004 al Comisiei din 15
            ianuarie 2004, care nu a fost publicată în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, nu are forță obligatorie în măsura în care urmărește să instituie obligații în sarcina particularilor.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.