title: Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 7 iunie 2007.#Manfred Otten împotriva Landwirtschaftskammer Niedersachsen.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesverwaltungsgericht - Germania.#Regulamentul (CEE) nr. 3950/92 al Consiliului, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1256/1999 al Consiliului - Articolul 7 alineatul (2) - Expirarea unui contract de arendare - Achiziționarea tranzitorie a unei cantități de referință de către un arendator care nu este și nu intenționează să devină producător de lapte - Transferul cantității de referință către un producător, în cel mai scurt timp posibil, prin intermediul unui organism public însărcinat cu vânzarea.#Cauza C-278/06.

text:
      Cauza C‑278/06
      Manfred Otten
      împotriva
      Landwirtschaftskammer Niedersachsen
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Bundesverwaltungsgericht)
      „Regulamentul (CEE) nr. 3950/92 al Consiliului, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1256/1999 al Consiliului
         — Articolul 7 alineatul (2) — Expirarea unui contract de arendare — Achiziționarea tranzitorie a unei cantități de referință de către un arendator care nu este și care nu intenționează să devină
         producător de lapte — Transferul cantității de referință către un producător, în cel mai scurt timp posibil, prin intermediul unui birou public
         de vânzări”

      Sumarul hotărârii
      Agricultură — Organizarea comună a piețelor — Lapte și produse lactate — Prelevare suplimentară asupra laptelui
      [Regulamentul nr. 3950/92 al Consiliului, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1256/1999, art. 7 alin. (2)]
      Articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 3950/92 de stabilire a unei prelevări suplimentare în sectorul laptelui și
         produselor lactate, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1256/1999, trebuie interpretat în sensul că, la expirarea
         unui contract de arendare având ca obiect o exploatație de producere a laptelui, cantitatea de referință corespunzătoare acesteia
         poate reveni arendatorului în măsura în care acesta, nefiind și neavând intenția de a deveni producător, transferă cantitatea
         respectivă, în cel mai scurt timp, prin intermediul unui birou public de vânzări, unui terț care are această calitate.

      (a se vedea punctul 40 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a cincea)
      7 iunie 2007(*)

      „Regulamentul (CEE) nr. 3950/92 al Consiliului, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1256/1999 al Consiliului
         – Articolul 7 alineatul (2) – Expirarea unui contract de arendare – Achiziționarea tranzitorie a unei cantități de referință de către un arendator care nu este și care nu intenționează să devină
         producător de lapte – Transferul cantității de referință către un producător, în cel mai scurt timp posibil, prin intermediul unui birou public
         de vânzări”

      În cauza C‑278/06,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Bundesverwaltungsgericht
         (Germania), prin decizia din 18 mai 2006, primită de Curte la 26 iunie 2006, în procedura

      Manfred Otten
      împotriva
      Landwirtschaftskammer Niedersachsen,
      cu participarea lui:
      Jonny Kück
      și a
      Vertreterin des Bundesinteresses beim Bundesverwaltungsgericht,
      CURTEA (Camera a cincea),
      compusă din domnul R. Schintgen, președinte de cameră, domnii A. Borg Barthet și M. Ilešič (raportor), judecători,
      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 29 martie 2007,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru domnul Otten, de G.‑W. Bieniek, Rechtsanwalt;
      –        pentru Landwirtschaftskammer Niedersachsen, de doamna H. Steggewentz, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul german, de domnii M. Lumma și C. Blaschke, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii J. Schieferer și F. Erlbacher, precum și de doamna H. Tserepa‑Lacombe, în
         calitate de agenți,

      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul (CEE)
         nr. 3950/92 al Consiliului din 28 decembrie 1992 de stabilire a unei prelevări suplimentare în sectorul laptelui și produselor
         lactate (JO L 405, p. 1), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1256/1999 al Consiliului din 17 mai 1999
         (JO L 160, p. 73, denumit în continuare „Regulamentul nr. 3950/92”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Otten, fost arendaș al unor terenuri destinate unei exploatații
         de producere a laptelui, pe de o parte, și Landwirtschaftskammer Niedersachsen (camera de agricultură din Saxonia Inferioară),
         pe de altă parte, având ca obiect transferul cantității de referință de lapte sau de produse lactate către un arendator care,
         neavând calitatea de producător de lapte sau de produse lactate, transferă la rândul său cantitatea respectivă, în cel mai
         scurt timp posibil, prin intermediul unui birou public de vânzări, unui terț având această calitate.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        În 1984, ca urmare a faptului că, în sectorul laptelui, persista un dezechilibru între cerere și ofertă, a fost instituit
         un sistem de prelevări suplimentare asupra laptelui prin articolul 5c din Regulamentul (CEE) nr. 804/68 al Consiliului din
         27 iunie 1968 privind organizarea comună a pieței în sectorul laptelui și produselor lactate (JO L 148, p. 13), astfel cum
         a fost modificat prin Regulamentul nr. 856/84 al Consiliului din 31 martie 1984 (JO L 90, p. 10). Potrivit acestei dispoziții,
         trebuie plătită o prelevare suplimentară pentru cantitățile de lapte care depășesc o cantitate de referință ce urmează să
         fie stabilită.

      4        Normele generale de aplicare a prelevării suplimentare au fost stabilite prin Regulamentul (CEE) nr. 857/84 al Consiliului
         din 31 martie 1984 privind normele generale de punere în aplicare a prelevării menționate la articolul 5c din Regulamentul
         nr. 804/68 în sectorul laptelui și produselor lactate (JO L 90, p. 13).

      5        Regulamentul nr. 857/84 a fost abrogat prin Regulamentul nr. 3950/92, care a prelungit aplicarea acestui sistem de prelevare
         suplimentară până la 1 aprilie 2000, deși, inițial, trebuia să se aplice doar până la 1 aprilie 1993.

      6        Articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 3950/92 prevede:

      „În absența unui acord între părți, în cazul în care contractele de arendă urmează să expire fără posibilitatea de a fi prelungite
         în aceleași condiții, sau în situații care implică efecte legale comparabile, cantitățile de referință disponibile pentru
         exploatațiile respective sunt transferate în totalitate sau parțial producătorilor care le preiau, potrivit dispozițiilor
         adoptate sau care urmează să fie adoptate de către statele membre, ținând cont de interesele legitime ale părților.” [traducere
         neoficială]

      7        Articolul 8 din același regulament prevede:

      „În vederea unei bune restructurări a producției de lapte sau a îmbunătățirii mediului, statele membre pot să pună în aplicare
         una sau mai multe dintre următoarele acțiuni, potrivit modalităților determinate de acestea și ținând cont de interesele legitime
         ale părților:

      […]
      (b)      să determine, pe baza unor criterii obiective, condițiile potrivit cărora producătorii pot obține la începutul unei perioade
         de 12 luni, contra plată, reafectarea de către autoritatea competentă sau de către organismul desemnat de aceasta a cantităților
         de referință eliberate în mod definitiv la sfârșitul perioadei de 12 luni precedente de către alți producători contra vărsării
         unei indemnizații egale plății menționate mai sus, în una sau în mai multe anuități;

      […]
      (e)      să autorizeze, pe baza unei cereri adresate de producător autorității competente sau unui organism desemnat de aceasta, în
         scopul ameliorării structurii producției de lapte la nivelul exploatării sau pentru a permite extensificarea producției, transferul
         definitiv al cantităților de referință fără transferul terenului aferent sau viceversa.

      […]” [traducere neoficială]
      8        Articolul 9 din Regulamentul nr. 3950/92 prevede:

      „În sensul prezentului regulament:
      […]
      (c)      prin «producător» se înțelege agricultorul, persoană fizică sau juridică sau un grup de persoane fizice sau juridice, a cărui
         fermă este situată pe teritoriul geografic al unui stat membru:

      –        care vinde lapte sau alte produse lactate direct către consumator
      și/sau
      –        care livrează cumpărătorilor;
      […]” [traducere neoficială]
       Reglementarea națională
      9        Normele privind sistemul de transfer al cantităților de referință pentru livrarea laptelui sau a produselor lactate sunt conținute
         în regulamentul referitor la aplicarea prelevării suplimentare (Zusatzabgabenverordnung) din 12 ianuarie 2000 (BGBl. 2000 I,
         p. 27, denumit în continuare „Regulamentul ZAV”), intrat în vigoare la 1 aprilie 2000.

      10      Conform Regulamentului ZAV, cantitățile de referință nu mai pot fi vândute, în principiu, decât în trei momente precise din
         fiecare an, și anume la 1 aprilie, la 1 iulie sau la 30 octombrie, prin intermediul unor birouri publice de vânzări, potrivit
         unei proceduri bine definite, care nu ia în considerare suprafața terenurilor destinate exploatației de producere a laptelui.

      11      Întrucât contractul de arendare în cauză a fost încheiat înainte de 1 aprilie 2000, articolul 7 alineatul 1 prima teză din
         Regulamentul privind cantitățile de lapte garantate (Milchgarantiemengenverordnung) din 25 mai 1984 (BGBl. 1984 I, p. 720),
         astfel cum a fost modificat prin cel de al 33‑lea regulament de modificare din 25 martie 1996 (BGBl. 1996 I, p. 535), își
         găsește aplicarea prin intermediul articolului 12 alineatul 2 prima teză din Regulamentul ZAV. Conform articolului 7 alineatul
         1 prima teză din Regulamentul privind cantitățile de lapte garantate, în cazul expirării contractului de arendare, cantitatea
         de referință trebuie să se întoarcă la arendator.

      12      Atunci când cantitatea de referință este transferată unui arendator care nu are calitatea de producător, articolul 12 alineatul
         2 prima teză din Regulamentul ZAV obligă la retragerea a 33 % din această cantitate pentru rezerva landului.

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      13      În 1974, predecesorul domnului Otten a încheiat cu domnul Kück un contract de arendare pe durată nedeterminată pentru terenuri
         în suprafață de 4,1862 ha în scopul producerii de lapte.

      14      În 1984, cu ocazia introducerii sistemului de prelevări suplimentare în sarcina producătorilor de lapte care depășesc cantitățile
         de referință ce le sunt atribuite, predecesorului domnului Otten i s‑a atribuit o anumită cantitate de referință, corespunzătoare
         acestei suprafețe arendate în scopul producerii de lapte.

      15      În cursul anului 2000, domnii Otten și Kück au reziliat contractul de arendare începând cu data de 1 ianuarie 2001. La aceeași
         dată, exploatația i‑a revenit așadar domnului Kück.

      16      La cererea domnului Kück, Landwirtschaftskammer Hannover (camera de agricultură din Hanovra) i‑a confirmat, printr‑o decizie
         administrativă din 14 februarie 2001, astfel cum a fost modificată la 27 aprilie 2001, faptul că îi fusese transferată o cantitate
         de referință de 9 315 kg. De asemenea, camera de agricultură a decis preluarea unei cantități de referință de 4 588 de kg
         pentru a fi adăugată la rezerva landului, pentru motivul că domnul Kück nu era producător.

      17      Împotriva acestei decizii, domnul Otten a formulat o plângere, care a fost respinsă de către Landwirtschaftskammer Hannover.

      18      În consecință, domnul Otten a introdus o acțiune în fața Verwaltungsgericht Stade (tribunalul administrativ din Stade), care
         a anulat aceste decizii administrative.

      19      Prin hotărârea din 16 martie 2005, Niedersächsisches Oberverwaltungsgericht (Tribunalul Administrativ Superior din Saxonia
         Inferioară) a respins apelul introdus de Landwirtschaftskammer Niedersachsen. Niedersächsisches Oberverwaltungsgericht a considerat
         că, la expirarea unui contract de arendare având ca obiect exploatații utilizate pentru producerea de lapte, cantitatea de
         referință corespunzătoare se întoarce la arendator numai dacă acesta este el însuși producător sau dacă transferă imediat
         terenurile altui producător.

      20      Landwirtschaftskammer Niedersachsen a introdus un recurs („Revision”) în fața Bundesverwaltungsgericht.

      21      Acesta din urmă consideră că, potrivit interpretării efectuate de Curte în hotărârea din 20 iunie 2002, Thomsen (C‑401/99,
         Rec., p. I‑5775), o achiziționare tranzitorie de către un arendator care nu are calitatea de producător ar fi întotdeauna
         posibilă în măsura în care, pe de o parte, această achiziționare este temporară și necesară pe baza legislației naționale
         și, pe de altă parte, aceasta duce la un nou transfer al obiectului contractului de arendare către un arendaș având calitatea
         de producător. Rezultatul final al acestor două transferuri este considerat, potrivit interpretării date de către instanța
         de trimitere hotărârii menționate, drept o operațiune unică de transfer al cantității de referință de la un producător la
         altul (hotărârea Thomsen, citată anterior, punctul 43).

      22      Această interpretare ar trebui aplicată de asemenea în cauza care formează obiectul acțiunii principale, unde, în cadrul celei
         de a doua operațiuni de transfer și în temeiul noii reglementări naționale, transferul terenurilor este separat de transferul
         cantităților de referință.

      23      În plus, potrivit acestei interpretări, cantitățile de referință sunt utilizate în scopul producerii sau al comercializării
         laptelui, astfel încât arendatorul care nu este producător nu poate obține avantaje pur financiare prevalându‑se de valoarea
         de piață a acestor cantități (hotărârea din 13 aprilie 2000, Karlsson și alții, C‑292/97, Rec., p. I‑2737, punctul 57, hotărârea
         din 20 iunie 2002, Mulligan și alții, C‑313/99, Rec., p. I‑5719, punctul 30, și hotărârea Thomsen, citată anterior, punctul
         39).

      24      În aceste condiții, Bundesverwaltungsgericht a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare
         preliminară:

      „Articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 3950/92 […] trebuie interpretat în sensul că, la expirarea unui contract de
         arendare având ca obiect o exploatație de producere a laptelui sau terenuri utilizate pentru producerea de lapte, cantitățile
         de referință corespunzătoare acestora pot fi returnate arendatorului chiar și în cazul în care acesta nu este și nu va deveni
         el însuși producător, dacă transferă cantitatea de referință, în cel mai scurt timp, prin intermediul unui birou public de
         vânzări, unui terț care are această calitate?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      25      Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere urmărește să afle dacă articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul
         nr. 3950/92 trebuie interpretat în sensul că, la expirarea unui contract de arendare având ca obiect o exploatație de producere
         a laptelui, cantitatea de referință corespunzătoare acesteia poate reveni arendatorului în măsura în care acesta, nefiind
         și neavând intenția de a deveni producător, transferă cantitatea respectivă, în cel mai scurt timp, prin intermediul unui
         birou public de vânzări, unui terț care are această calitate.

      26      Încă de la început, trebuie amintit că, din economia generală a reglementării comunitare în materie de prelevare suplimentară
         asupra laptelui, rezultă că, în principiu, o cantitate de referință nu poate fi atribuită unui agricultor decât în măsura
         în care acesta are calitatea de producător (a se vedea în acest sens, mai ales, hotărârea din 26 octombrie 2006, Kibler, C‑275/05,
         Rec., p. I‑10569, punctul 21 și jurisprudența citată).

      27      Într‑adevăr, conform articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 3950/92, la expirarea unui contract de arendare având
         ca obiect o exploatație de producere a laptelui, cantitatea de referință corespunzătoare acesteia poate reveni, în principiu,
         arendatorului, în totalitate sau parțial, numai atunci când acesta are calitatea de producător în înțelesul articolului 9
         litera (c) din regulamentul menționat (hotărârea Thomsen, citată anterior, punctul 41).

      28      În aceste condiții, o achiziționare tranzitorie a cantităților de referință de către arendatorul care nu are calitatea de
         producător ar putea fi admisă, din punctul de vedere al dreptului comunitar, numai dacă ar fi necesară și doar pentru o durată
         cât mai scurtă posibil (a se vedea în acest sens hotărârea Thomsen, citată anterior, punctul 43).

      29      Or, această interpretare poate fi transpusă în cauza care formează obiectul acțiunii principale. În primul rând, din considerentul
         (6) al Regulamentului nr. 1256/1999 rezultă că statele membre pot organiza transferul cantităților de referință într‑un mod
         diferit decât prin intermediul unor tranzacții individuale între producători. În al doilea rând, de la punctul 43 din hotărârea
         Thomsen, citată anterior, rezultă că atribuirea tranzitorie a cantităților de referință, pentru o perioadă îndelungată, unor
         arendatori care nu intenționează să devină producători este contrară, pe de o parte, economiei generale a reglementării comunitare
         privind prelevarea suplimentară asupra laptelui și, pe de altă parte, principiului potrivit căruia o cantitate de referință
         nu poate fi atribuită unui agricultor care nu are calitatea de producător de lapte.

      30      Împrejurarea că, în cauza care formează obiectul acțiunii principale, transferul cantității de referință este separat de transferul
         exploatației nu este de natură să afecteze interpretarea menționată.

      31      Într‑adevăr, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, chiar dacă o cantitate de referință nu este transferată, în principiu,
         decât prin transferul exploatației căreia îi este destinată, cu condiția ca acest transfer să respecte formele și condițiile
         prevăzute la articolul 7 din Regulamentul nr. 3950/92, nu este mai puțin adevărat că este posibil transferul cantităților
         de referință separat de exploatații în cazurile de derogare prevăzute de dreptul comunitar (a se vedea în acest sens hotărârea
         Mulligan, citată anterior, punctul 27 și jurisprudența citată).

      32      În această privință, trebuie arătat că articolul 8 literele (b) și (e) din Regulamentul nr. 3950/92 permite statelor membre
         să adopte, separat sau împreună, una sau mai multe dintre măsurile enumerate, dar nu le autorizează să prevadă noi tipuri
         de dispoziții în materie (hotărârea din 14 octombrie 2004, Spania/Comisia, C‑173/02, Rec., p. I‑9735, punctul 26).

      33      Într‑adevăr, conform articolului 8 litera (b) din Regulamentul nr. 3950/92 și în vederea unei bune restructurări a producției
         de lapte sau a îmbunătățirii mediului, statele membre pot să determine, pe baza unor criterii obiective, condițiile potrivit
         cărora producătorii pot obține la începutul unei perioade de 12 luni, contra plată, reafectarea de către autoritatea competentă
         sau de către organismul desemnat de aceasta a cantităților de referință eliberate în mod definitiv de către alți producători
         la sfârșitul perioadei de 12 luni precedente.

      34      În temeiul articolului 8 litera (e) din Regulamentul nr. 3950/92, statele membre pot de asemenea să autorizeze, pe baza unei
         cereri adresate de producător autorității competente sau organismului desemnat de aceasta, transferul definitiv al unei cantități
         de referință fără exploatația corespunzătoare.

      35      Rezultă așadar că legiuitorul comunitar a avut în vedere posibilitatea transferului unei cantități de referință către un producător,
         prin intermediul unui organism public însărcinat cu vânzarea, fără ca exploatația corespunzătoare să fie transferată.

      36      Interpretarea de mai sus nu este pusă sub semnul întrebării de punctele 42 și 43 din hotărârea Thomsen, citată anterior, privind
         o transmitere a cantităților de referință cu luarea în considerare a suprafeței terenurilor destinate exploatației de producere
         a laptelui, din moment ce nu rezultă din hotărârea menționată că arendatorul nu ar fi putut să transfere unui terț producător
         cantitatea de referință fără exploatația aferentă, prin intermediul unui organism public însărcinat cu vânzarea și în cel
         mai scurt timp posibil după expirarea contractului de arendare.

      37      Împrejurarea că, în cauza care formează obiectul acțiunii principale, cantitatea de referință corespunzătoare unei exploatații
         de producere a laptelui îi revine temporar arendatorului care nu are calitatea de producător nu este determinantă, cu condiția
         ca această situație să nu fie de lungă durată și cantitatea de referință în cauză să fie transferată, în cel mai scurt timp,
         unui terț care are efectiv calitatea de producător.

      38      În consecință, o achiziționare tranzitorie a unei cantități de referință corespunzătoare unei exploatații de către un arendator
         care nu are calitatea de producător în scopul de a o transfera unui birou public de vânzare a cantităților de referință, pentru
         ca acesta din urmă să o poată vinde unor producători, într‑o perioadă cât mai scurtă posibil, nu ar putea fi considerată ca
         fiind contrară articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 3950/92.

      39      De altfel, această interpretare este compatibilă cu obiectivul principal al dispoziției menționate din Regulamentul nr. 3950/92,
         conform căruia cantitățile de referință nu pot fi atribuite persoanelor care urmăresc să obțină un avantaj pur financiar din
         această atribuire (a se vedea în acest sens hotărârea Thomsen, citată anterior, punctul 45).

      40      Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul
         nr. 3950/92 trebuie interpretat în sensul că, la expirarea unui contract de arendare având ca obiect o exploatație de producere
         a laptelui, cantitatea de referință corespunzătoare acesteia poate reveni arendatorului în măsura în care acesta, nefiind
         și neavând intenția de a deveni producător, transferă cantitatea respectivă, în cel mai scurt timp, prin intermediul unui
         birou public de vânzări, unui terț care are această calitate.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      41      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:
      Articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul (CEE) nr. 3950/92 al Consiliului din 28 decembrie 1992 de stabilire a unei prelevări
            suplimentare în sectorul laptelui și produselor lactate, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1256/1999
            al Consiliului din 17 mai 1999, trebuie interpretat în sensul că, la expirarea unui contract de arendare având ca obiect o
            exploatație de producere a laptelui, cantitatea de referință corespunzătoare acesteia poate reveni arendatorului în măsura
            în care acesta, nefiind și neavând intenția de a deveni producător, transferă cantitatea respectivă, în cel mai scurt timp,
            prin intermediul unui birou public de vânzări, unui terț care are această calitate.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 27 iunie 1989. # Heinz Kühne împotriva Finanzamt München III. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht München - Germania. # TVA. # Cauza 50/88.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 14 iulie 1988. # Mareile Aldinger, căsătorită Tziovas, și Gabriella Virgili, căsătorită Schettini, împotriva Parlamentului European. # Cauze conexate 23 și 24/87.


title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 3 octombrie 2013.#Soledad Duarte Hueros împotriva Autociba SA și Automóviles Citroën España SA.#Cerere de decizie preliminară formulată de Juzgado de Primera Instancia nº 2 de Badajoz.#Directiva 1999/44/CE – Drepturile consumatorului în caz de neconformitate a bunului – Caracter minor al acestei neconformități – Excluderea rezoluțiunii contractului – Competențele instanței naționale.#Cauza C-32/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      3 octombrie 2013 (
            *1
         )
      „Directiva 1999/44/CE — Drepturile consumatorului în caz de neconformitate a bunului — Caracter minor al acestei neconformități — Excluderea rezoluțiunii contractului — Competențele instanței naționale”
      În cauza C‑32/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Juzgado de Primera Instancia no 2 de Badajoz (Spania), prin decizia din 13 ianuarie 2012, primită de Curte la 23 ianuarie 2012, în procedura

         Soledad Duarte Hueros

      împotriva

         Autociba SA,

         Automóviles Citroën España SA,

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano (raportor), președinte de cameră, doamna M. Berger și domnii A. Borg Barthet, E. Levits și J.‑J. Kasel, judecători,
      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 24 ianuarie 2013,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru doamna Duarte Hueros, de J. Menaya Nieto‑Aliseda, abogado;

               —

               pentru Autociba SA, de M. Ramiro Gutiérrez și de L. T. Corchero Romero, abogados;

               —

               pentru guvernul spaniol, de S. Centeno Huerta, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul german, de F. Wannek, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul francez, de G. de Bergues și de S. Menez, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul ungar, de M. Z. Fehér, precum și de K. Szíjjártó și de Z. Biró-Tóth, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul polonez, de M. Szpunar și de B. Majczyna, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de J. Baquero Cruz și de M. van Beek, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 28 februarie 2013,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea Directivei 1999/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 mai 1999 privind anumite aspecte ale vânzării de bunuri de consum și garanțiile conexe (JO L 171, p. 12, Ediție specială, 15/vol. 5, p. 89).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Duarte Hueros, pe de o parte, și Autociba SA (denumită în continuare „Autociba”) și Automóviles Citroën España SA, pe de altă parte, cu privire la cererea acesteia de rezoluțiune a unui contract de vânzare a unui vehicul pentru neconformitatea acestuia cu contractul.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Considerentul (1) al Directivei 1999/44 are următorul cuprins:
               „Întrucât, în conformitate cu articolul [153 alineatele (1) și (3) CE] Comunitatea ar trebui să contribuie la realizarea unui nivel ridicat de protecție a consumatorului prin măsurile pe care le adoptă în temeiul articolului [95 CE].”

               4

               Articolul 1 alineatul (1) din aceeași directivă prevede:
               „Scopul prezentei directive este apropierea actelor cu putere de lege și actelor administrative ale statelor membre privind anumite aspecte ale vânzării de bunuri de consum și garanțiile conexe, pentru asigurarea unui nivel minim, uniform al protecției consumatorului în contextul pieței interne.”

               5

               Articolul 2 alineatul (1) din Directiva menționată prevede:
               „Vânzătorul trebuie să livreze consumatorului bunuri conforme cu contractul de vânzare.”

               6

               Articolul 3 din Directiva 1999/44, intitulat „Drepturile consumatorului”, are următorul cuprins:
               „(1)   Vânzătorul este răspunzător față de consumator pentru orice neconformitate existentă în momentul livrării bunurilor.
               (2)   În cazul unei neconformități, consumatorul are dreptul ca bunurile să fie repuse în conformitate, gratuit, prin reparare sau înlocuire, în conformitate cu alineatul (3), sau la o reducere de preț corespunzătoare sau la rezoluțiunea contractului pentru acele bunuri, în conformitate cu alineatele (5) și (6).
               (3)   În primul rând, consumatorul poate cere vânzătorului să repare bunurile sau poate cere vânzătorului să le înlocuiască, în ambele cazuri gratuit, cu excepția cazurilor în care [acest lucru] este imposibil[…] sau disproporționat[…].
               […]
               (5)   Consumatorul poate cere o reducere corespunzătoare a costului sau rezoluțiunea contractului:

                        —

                        în cazul în care consumatorul nu beneficiază de reparație sau de înlocuire sau

                        —

                        în cazul în care vânzătorul nu a executat despăgubirea într‑un termen rezonabil sau

                        —

                        în cazul în care vânzătorul nu a executat despăgubirea fără vreun inconvenient semnificativ pentru consumator.

                  (6)   Consumatorul nu are dreptul de a cere rezoluțiunea contractului în cazul în care neconformitatea este minoră.”

               7

               Articolul 8 alineatul (2) din Directiva menționată prevede:
               „Statele membre pot adopta sau menține în vigoare dispoziții mai stricte, compatibile cu prevederile din tratat[ul] [CE], în domeniul reglementat de prezenta directivă, pentru a asigura un nivel mai ridicat de protecție a consumatorului.”

               8

               Potrivit articolului 11 alineatul (1) primul paragraf din aceeași directivă:
               „Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive […]”

         Dreptul spaniol

               9

               Legea națională prin care s‑a realizat transpunerea în dreptul spaniol a Directivei 1999/44, în vigoare la data situației de fapt din litigiul principal, era Legea 23/2003 privind garanțiile la vânzarea de bunuri de consum (Ley 23/2003 de Garantías en la Venta de Bienes de Consumo) din 10 iulie 2003 (BOE nr. 165 din 11 iulie 2003, p. 27160, denumită în continuare „Legea 23/2003”).

               10

               Potrivit articolului 4 primul paragraf din Legea 23/2003:
               „Vânzătorul este răspunzător față de consumator pentru orice neconformitate existentă în momentul livrării bunurilor. În condițiile stabilite de prezenta lege, consumatorului îi este recunoscut dreptul la repararea bunului, la înlocuirea acestuia, la reducerea prețului și la rezoluțiunea contractului.”

               11

               Articolul 5 alineatul 1 din legea menționată prevede:
               „În cazul în care bunul nu este conform cu contractul, consumatorul poate, la alegere, să solicite repararea ori înlocuirea acestuia, cu excepția situației în care una dintre aceste opțiuni este imposibilă sau disproporționată. Începând din momentul în care consumatorul comunică opțiunea sa vânzătorului, cele două părți sunt obligate să respecte această opțiune. Decizia consumatorului nu aduce atingere dispozițiilor articolului următor în cazul în care repararea ori înlocuirea nu permit repunerea bunului în conformitate cu contractul.”

               12

               Articolul 7 din aceeași lege are următorul cuprins:
               „La alegerea consumatorului, se procedează la reducerea prețului ori la rezoluțiunea contractului în cazul în care acesta nu poate să solicite repararea ori înlocuirea sau în cazul în care repararea ori înlocuirea nu au fost efectuate într‑un termen rezonabil ori fără inconveniente majore pentru consumator. În cazul în care neconformitatea este minoră, contractul nu se rezoluționează.”

               13

               Articolul 216 din Codul de procedură civilă (Ley de Enjuiciamiento Civil) prevede:
               „Instanțele civile se pronunță în cauzele cu care sunt sesizate cu privire la elementele de fapt, la probele furnizate și la concluziile părților, cu excepția cazului în care legea prevede altfel în situații speciale.”

               14

               Articolul 218 alineatul (1) din Codul de procedură civilă prevede:
               „Deciziile jurisdicționale trebuie să fie clare și precise și să corespundă cererilor și celorlalte pretenții ale părților prezentate în timp util în cursul procedurii. Acestea conțin declarațiile solicitate, obligă pârâtul sau resping pretențiile reclamantului și soluționează toate aspectele litigioase care au făcut obiectul dezbaterilor.
               Tribunalul, fără a se îndepărta de la cauza acțiunii prin admiterea unor elemente de drept și de fapt diferite de cele pe care părțile au intenționat să le invoce, se pronunță în conformitate cu normele aplicabile cauzei, chiar dacă acestea nu au fost corect menționate sau invocate de părțile în litigiu.”

               15

               Articolul 400 din Codul de procedură civilă precizează:
               „1.   În cazul în care, în susținerea cererilor, se pot invoca diferite elemente de fapt sau temeiuri juridice, în cadrul acțiunii trebuie formulate toate cele care sunt cunoscute sau care pot fi invocate la data introducerii acesteia, nefiind permisă rezervarea dreptului de a le prezenta în cadrul unei proceduri ulterioare.
               […]
               2.   În conformitate cu dispozițiile alineatului precedent, în sensul litispendenței și al autorității de lucru judecat, elementele de fapt și temeiurile juridice invocate într‑un litigiu sunt considerate ca fiind aceleași cu cele prezentate într‑o procedură anterioară dacă ar fi putut fi invocate în cursul acesteia.”

               16

               Articolul 412 alineatul (1) din Codul de procedură civilă prevede:
               „Odată ce obiectul litigiului a fost stabilit în cerere, în memoriul în apărare și, dacă este cazul, în cererea reconvențională, părțile nu mai pot să îl modifice ulterior.”

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               17

               În luna iulie 2004, doamna Duarte Hueros a cumpărat de la Autociba o mașină echipată cu un plafon mobil. În cursul lunii august, după efectuarea de către cumpărătoare a plății în cuantum de 14320 de euro, Autociba a efectuat livrarea automobilului.

               18

               Dat fiind că, atunci când ploua, se infiltra apă prin plafon în interiorul vehiculului, doamna Duarte Hueros l‑a dus la Autociba. Întrucât numeroasele încercări de a‑l repara nu au avut succes, doamna Duarte Hueros a solicitat înlocuirea acestui vehicul.

               19

               În urma refuzului Autociba de a efectua înlocuirea, doamna Duarte Hueros a sesizat Juzgado de Primera Instancia no 2 de Badajoz pentru a obține rezoluțiunea contractului de vânzare, precum și obligarea în solidar a Autociba și a Citroën España SA, aceasta din urmă în calitate de fabricant al vehiculului, la rambursarea prețului de cumpărare al acestuia.

               20

               Cu toate acestea, Juzgado de Primera Instancia no 2 de Badajoz arată că, întrucât defectul aflat la originea litigiului este minor, nu poate fi acordată rezoluțiunea contractului de vânzare în temeiul articolului 3 alineatul (6) din Directiva 1999/44.

               21

               În acest context, deși doamna Duarte Hueros ar fi avut dreptul la o reducere a prețului de vânzare în temeiul articolului 3 alineatul (5) din directiva menționată, instanța de trimitere constată totuși că o astfel de soluție nu poate fi admisă din cauza normelor de procedură interne, în special a articolului 218 alineatul (1) din Codul de procedură civilă referitor la principiul congruenței între cererile părților și deciziile justiției, întrucât consumatorul nu formulase nicio cerere în acest sens nici cu titlu principal, nici cu titlu subsidiar.

               22

               Pe de altă parte, având în vedere că doamna Duarte Hueros avea posibilitatea să solicite o astfel de reducere a prețului chiar și cu titlu subsidiar în cadrul procedurii principale, nu ar fi admisibilă nicio cerere în justiție în cazul unui litigiu ulterior din cauza faptului că în dreptul spaniol principiul autorității de lucru judecat se aplică tuturor revendicărilor care ar fi putut deja să fie formulate într‑o procedură anterioară.

               23

               În aceste condiții, având îndoieli în ceea ce privește compatibilitatea dreptului spaniol cu principiile care decurg din Directiva 1999/44, Juzgado de Primera Instancia no 2 de Badajoz a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „În cazul în care un consumator care nu a obținut repunerea în conformitate a bunului – deoarece, în pofida faptului că a solicitat în numeroase rânduri repararea, aceasta nu a fost efectuată – solicită în justiție exclusiv rezoluțiunea contractului, iar aceasta nu este aplicabilă deoarece este vorba despre o neconformitate minoră, instanța poate să îi acorde din oficiu o reducere corespunzătoare a prețului?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               24

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă Directiva 1999/44 se opune reglementării unui stat membru, precum cea în discuție în litigiul principal, care, în cazul în care un consumator care are dreptul la o reducere adecvată a prețului unui bun stabilit prin contractul de vânzare se limitează să solicite în justiție doar rezoluțiunea acestui contract, deși aceasta nu poate fi obținută din cauza caracterului minor al neconformității acestui bun, nu permite instanței naționale sesizate să acorde din oficiu o astfel de reducere, chiar și atunci când consumatorul respectiv nu are dreptul nici să își precizeze cererea inițială, nici să introducă o nouă acțiune în acest scop.

               25

               În această privință, trebuie amintit că finalitatea Directivei 1999/44 este, astfel cum arată considerentul (1) al acesteia, aceea de a garanta un nivel ridicat de protecție a consumatorilor (Hotărârea din 17 aprilie 2008, Quelle, C-404/06, Rep., p. I-2685, punctul 36).

               26

               În special, articolul 2 alineatul (1) din Directiva 1999/44 obligă vânzătorul să livreze consumatorului bunuri conforme cu contractul de vânzare.

               27

               Din această perspectivă, potrivit articolului 3 alineatul (1) din directiva menționată, vânzătorul este răspunzător față de consumator pentru orice neconformitate existentă în momentul livrării bunurilor (a se vedea Hotărârea Quelle, citată anterior, punctul 26, precum și Hotărârea din 16 iunie 2011, Gebr. Weber și Putz, C-65/09 și C-87/09, Rep., p. I-5257, punctul 43).

               28

               Articolul 3 menționat enumeră la alineatul (2) drepturile pe care consumatorul le poate invoca împotriva vânzătorului în cazul neconformității bunurilor livrate. În primul rând, potrivit alineatului (3) al acestui articol, consumatorul poate cere ca bunurile să fie repuse în conformitate. În cazul în care nu poate obține repunerea în conformitate, acesta poate cere, în subsidiar, potrivit alineatului (5) al aceluiași articol, o reducere de preț sau rezoluțiunea contractului (a se vedea Hotărârile citate anterior Quelle, punctul 27, și Gebr. Weber și Putz, punctul 44). Cu toate acestea, astfel cum reiese de la alineatul (6) al articolului 3, având în vedere că neconformitatea bunului livrat este minoră, consumatorul nu are dreptul de a cere rezoluțiunea, în acest caz dispunând doar de dreptul de a solicita o reducere adecvată a prețului de vânzare a bunului în cauză.

               29

               În acest context, astfel cum a subliniat, în esență, avocatul general la punctul 41 din concluzii, trebuie precizat că articolul 3 menționat nu conține dispoziții în temeiul cărora instanța națională ar avea obligația, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, să acorde din oficiu consumatorului o reducere adecvată a prețului de vânzare al bunului în cauză.

               30

               Articolul 3 din Directiva 1999/44 coroborat cu articolul 11 alineatul (1) din aceasta se limitează în fapt să impună statelor membre obligația de a adopta măsurile necesare care permit consumatorului să își exercite drepturile în mod efectiv, utilizând diferitele remedii avute în vedere în caz de neconformitate a bunului. Astfel cum a subliniat, de asemenea, avocatul general la punctul 25 din concluzii, această directivă nu conține indicații cu privire la mecanismele care permit invocarea drepturilor menționate în justiție.

               31

               Prin urmare, în lipsa unei reglementări a Uniunii în materie, modalitățile procedurale destinate să garanteze protecția drepturilor pe care Directiva 1999/44 le conferă consumatorilor aparțin ordinii juridice interne a statelor membre în temeiul principiului autonomiei procedurale a acestora din urmă. Aceste modalități nu trebuie totuși să fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor situații similare supuse dreptului intern (principiul echivalenței) și nici să fie concepute astfel încât să facă imposibilă în practică sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de dreptul Uniunii (principiul efectivității) (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 februarie 2013, Banif Plus Bank, C‑472/11, punctul 26 și jurisprudența citată).

               32

               În ceea ce privește principiul echivalenței, trebuie să se constate că din dosarul de care dispune Curtea nu reiese niciun element de natură să determine o îndoială în legătură cu conformitatea reglementării procedurale spaniole cu acest principiu.

               33

               Astfel, reiese din dosar că această reglementare se aplică independent de faptul că dreptul în temeiul căruia un consumator a formulat acțiunea este conferit de dreptul Uniunii sau de dreptul național.

               34

               În ceea ce privește principiul efectivității, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, fiecare caz în care se ridică problema dacă o prevedere procedurală națională face imposibilă sau excesiv de dificilă aplicarea dreptului Uniunii trebuie analizat ținând seama de locul pe care respectiva prevedere îl ocupă în cadrul procedurii în ansamblul său, de modul în care se derulează și de particularitățile acesteia în fața diverselor instanțe naționale (Hotărârea din 14 iunie 2012, Banco Español de Crédito, C‑618/10, punctul 49, și Hotărârea din 14 martie 2013, Aziz, C‑415/11, punctul 53).

               35

               În speță, din decizia de trimitere reiese, pe de o parte, că în aplicarea articolelor 216 și 218 din Codul de procedură civilă, instanța națională este ținută de concluziile prezentate de reclamant în cererea sa introductivă de instanță și, pe de altă parte, că acesta din urmă nu poate modifica obiectul unei astfel de cereri în cursul procesului, conform articolului 412 alineatul (1) din același cod.

               36

               În plus, în temeiul articolului 400 din codul menționat, reclamantul nu are dreptul să introducă o nouă acțiune pentru a formula pretenții pe care le‑ar fi putut invoca, cel puțin în subsidiar, într‑o procedură anterioară. Astfel, în temeiul principiului autorității de lucru judecat, o astfel de acțiune ar fi inadmisibilă.

               37

               Prin urmare, din aceste indicații rezultă că, în sistemul procedural spaniol, un consumator care solicită în justiție doar rezoluțiunea contractului de vânzare a unui bun este privat în mod definitiv de posibilitatea de a beneficia de dreptul de a obține reducerea adecvată a prețului acestuia, în temeiul articolului 3 alineatul (5) din Directiva 1999/44, dacă instanța națională sesizată cu litigiul ar considera că, în realitate, neconformitatea acestui bun prezintă un caracter minor, cu excepția ipotezei în care s‑a formulat, în subsidiar, o cerere de acordare a unei astfel de reduceri.

               38

               În această privință, trebuie totuși să se sublinieze că, ținând seama de desfășurarea și de particularitățile respectivului regim procedural, o astfel de ipoteză trebuie considerată ca fiind foarte improbabilă, întrucât există un risc deloc neglijabil ca consumatorul în cauză să nu introducă o cerere subsidiară care, de altfel, ar urmări obținerea unei protecții inferioare celei urmărite prin cererea principală, fie din cauza obligației deosebit de rigide de concomitență cu aceasta din urmă, fie deoarece consumatorul nu își cunoaște drepturile sau nu sesizează exact conținutul acestora (a se vedea prin analogie Hotărârea Aziz, citată anterior, punctul 58).

               39

               În acest context, trebuie să se constate că un astfel de regim procedural, prin aceea că nu permite instanței naționale să recunoască din oficiu dreptul consumatorului de a obține o reducere adecvată a prețului de vânzare al bunului, în condițiile în care acesta din urmă nu are dreptul nici să își precizeze cererea inițială, nici să introducă o nouă acțiune în acest scop, este de natură să aducă atingere efectivității protecției consumatorilor urmărită de legiuitorul Uniunii.

               40

               Astfel, sistemul spaniol îi impune, în esență, consumatorului să anticipeze rezultatul analizei referitoare la calificarea juridică a neconformității bunului care trebuie efectuată cu titlu definitiv de instanța competentă, ceea ce conferă protecției acordate acestuia de articolul 3 alineatul 5 din Directiva 1999/44 un caracter pur aleatoriu și, prin urmare, neadecvat. Acest lucru este valabil mai ales în cazul în care, precum în cauza principală, o astfel de analiză este deosebit de complexă, astfel încât calificarea menționată depinde în mod determinant de cercetarea efectuată de instanța sesizată cu litigiul.

               41

               În aceste condiții, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 31 din concluzii, trebuie să se constate că reglementarea spaniolă în discuție în litigiul principal nu este conformă cu principiul efectivității, întrucât face excesiv de dificilă, chiar imposibilă aplicarea protecției pe care Directiva 1999/44 urmărește să o confere consumatorilor în cadrul procedurilor jurisdicționale inițiate de aceștia în caz de neconformitate a bunului livrat cu contractul de vânzare.

               42

               Acestea fiind spuse, revine instanței de trimitere obligația să verifice care sunt normele naționale aplicabile litigiului cu care este sesizată și să facă tot ceea ce ține de competența sa, luând în considerare ansamblul dreptului intern și aplicând metodele de interpretare recunoscute de acesta, pentru a garanta efectivitatea deplină a articolului 3 alineatul (5) din Directiva 1999/44 și pentru a identifica o soluție conformă cu finalitatea urmărită de aceasta (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 ianuarie 2012, Dominguez, C‑282/10, punctul 27 și jurisprudența citată).

               43

               Având în vedere toate considerațiile precedente, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că Directiva 1999/44 trebuie interpretată în sensul că se opune reglementării unui stat membru, precum cea în discuție în litigiul principal, care, în cazul în care un consumator care are dreptul la o reducere adecvată a prețului unui bun stabilit prin contractul de vânzare se limitează să solicite în justiție doar rezoluțiunea acestui contract, iar aceasta nu poate fi obținută din cauza caracterului minor al neconformității bunului, nu permite instanței naționale sesizate să acorde din oficiu o astfel de reducere, chiar și atunci când consumatorul respectiv nu are dreptul nici să își precizeze cererea inițială, nici să introducă o nouă acțiune în acest scop.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               44

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

                     Directiva 1999/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 mai 1999 privind anumite aspecte ale vânzării de bunuri de consum și garanțiile conexe trebuie interpretată în sensul că se opune reglementării unui stat membru, precum cea în discuție în litigiul principal, care, în cazul în care un consumator care are dreptul la o reducere adecvată a prețului unui bun stabilit prin contractul de vânzare se limitează să solicite în justiție doar rezoluțiunea acestui contract, iar aceasta nu poate fi obținută din cauza caracterului minor al neconformității bunului, nu permite instanței naționale sesizate să acorde din oficiu o astfel de reducere, chiar și atunci când consumatorul respectiv nu are dreptul nici să își precizeze cererea inițială, nici să introducă o nouă acțiune în acest scop.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: spaniola.