title: Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 23 aprilie 2009.#Kiriaki Angelidaki și alții împotriva Organismos Nomarchiakis Autodioikisis Rethymnis (C-378/07), Charikleia Giannoudi împotriva Dimos Geropotamou (C-379/07) şi Georgios Karabousanos şi Sofoklis Michopoulos împotriva Dimos Geropotamou (C-380/07).#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Monomeles Protodikeio Rethymnis - Grecia.#Directiva 1999/70 /CE - Clauzele 5 și 8 din Acordul-cadru cu privire la munca pe durată determinată - Contracte de muncă pe durată determinată în sectorul public - Prim sau unic contract - Contracte succesive - Măsură legală echivalentă - Reducere a nivelului general de protecție acordată lucrătorilor - Măsuri de prevenire a abuzurilor - Sancțiuni - Interdicție absolută de transformare a contractelor de muncă pe durată determinată în contracte pe durată nedeterminată în sectorul public - Consecințe ale transpunerii incorecte a unei directive - Interpretare conformă.#Cauze conexate C-378/07 până la C-380/07.

text:
      Cauzele conexate C‑378/07-C‑380/07
      Kiriaki Angelidaki și alții
      împotriva
      Organismos Nomarchiakis Autodioikisis Rethymnis
      și
      Dimos Geropotamou
      (cereri de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulate de Monomeles Protodikeio Rethymnis)
      „Directiva 1999/70/CE — Clauzele 5 și 8 din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată — Contracte de muncă pe durată determinată în sectorul public — Prim sau unic contract — Contracte succesive — Măsură legală echivalentă — Reducere a nivelului general de protecție acordată lucrătorilor — Măsuri de prevenire a abuzurilor — Sancțiuni — Interdicție absolută de transformare a contractelor de muncă pe durată determinată în contracte pe durată nedeterminată în
         sectorul public — Consecințe ale transpunerii incorecte a unei directive — Interpretare conformă”

      Sumarul hotărârii
      1.        Politica socială — Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP — Directiva
            1999/70 — Măsuri de prevenire a folosirii abuzive a contractelor de muncă pe durată determinată succesive
               [Directiva 1999/70 a Consiliului, anexă, clauza 5 pct. (1) și clauza 8 pct. (3)]
      2.        Politica socială — Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP — Directiva
            1999/70 — Măsuri de prevenire a folosirii abuzive a contractelor de muncă pe durată determinată succesive
      [Directiva 1999/70 a Consiliului, anexă, clauza 5 pct. (1) lit. (a)]
      3.        Politica socială — Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP — Directiva
            1999/70 — Interzicerea reducerii nivelului general de protecție acordată lucrătorilor în domeniile reglementate de acordul
            menționat — Domeniu de aplicare — Întindere
      [Directiva 1999/70 a Consiliului, anexă, clauza 8 pct. (3)]
      4.        Politica socială — Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP — Directiva
            1999/70 — Interzicerea reducerii nivelului general de protecție acordată lucrătorilor în domeniile reglementate de acordul
            menționat
      [Directiva 1999/70 a Consiliului, anexă, clauza 5 pct. (1) și clauza 8 pct. (3)]
      5.        Politica socială — Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP — Directiva
            1999/70 — Măsuri de prevenire a folosirii abuzive a contractelor de muncă pe durată determinată succesive
      [Directiva 1999/70 a Consiliului, anexă, clauza 5 pct. (1)]
      6.        Politica socială — Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP — Directiva
            1999/70 — Măsuri de prevenire a folosirii abuzive a contractelor de muncă pe durată determinată succesive
      [Directiva 1999/70 a Consiliului, anexă, clauza 5 pct. (1) și clauza 8 pct. (3)]
      1.        Clauza 5 punctul (1) din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, cuprins în anexa la Directiva 1999/70 privind
         Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP, trebuie interpretată în sensul
         că nu se opune adoptării de către un stat membru a unei reglementări naționale care, în vederea transpunerii Directivei 1999/70
         în mod specific cu scopul de a aplica dispozițiile acesteia sectorului public, prevede punerea în aplicare a măsurilor de
         prevenire a folosirii abuzive de contracte sau de raporturi de muncă pe durată determinată succesive enumerate la punctul
         (1) literele (a)-(c) din această clauză, atunci când există deja în dreptul intern – aspect care trebuie verificat de instanța
         de trimitere – o „măsură legală echivalentă” în sensul clauzei menționate, în măsura în care totuși reglementarea respectivă,
         pe de o parte, nu afectează caracterul efectiv al prevenirii folosirii abuzive de contracte sau de raporturi de muncă pe durată
         determinată astfel cum rezultă acesta din măsura legală echivalentă menționată și, pe de altă parte, respectă dreptul comunitar
         și, mai ales, clauza 8 punctul (3) din acordul în cauză.

      (a se vedea punctul 87 și dispozitiv 1)
      2.        Clauza 5 punctul (1) litera (a) din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, cuprins în anexa la Directiva
         1999/70 privind Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP, trebuie interpretată
         în sensul că se opune posibilității ca o reglementare națională să fie aplicată de autoritățile statului membru respectiv
         astfel încât reînnoirea de contracte de muncă pe durată determinată succesive în sectorul public să fie considerată justificată
         de „motive obiective” în sensul clauzei menționate, pentru simplul motiv că aceste contracte sunt întemeiate pe dispoziții
         legale care permit reînnoirea lor pentru a satisface anumite nevoi provizorii, în condițiile în care, în realitate, respectivele
         nevoi sunt permanente și durabile. În schimb, aceeași clauză nu se aplică încheierii unui prim sau unic contract sau raport
         de muncă pe durată determinată.

      (a se vedea punctul 107 și dispozitiv 2)
      3.        Examinarea existenței unei „reduceri” în sensul clauzei 8 punctul (3) din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată,
         cuprins în anexa la Directiva 1999/70 privind Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES,
         UNICE și CEEP, trebuie să se efectueze în raport cu ansamblul dispozițiilor de drept intern ale unui stat membru referitoare
         la protecția acordată lucrătorilor în domeniul contractelor de muncă pe durată determinată. În consecință, clauza menționată
         trebuie interpretată în sensul că „reducerea” prevăzută de aceasta trebuie examinată nu numai în raport cu nivelul de protecție
         aplicabilă lucrătorilor cu contract pe durată determinată, astfel cum rezultă acesta dintr‑o „măsură legală echivalentă” în
         sensul clauzei 5 punctul (1) din acest acord, ci și în raport cu nivelul general de protecție care era aplicabil, în statul
         membru respectiv, atât lucrătorilor care au încheiat contracte de muncă pe durată determinată succesive, cât și lucrătorilor
         care au încheiat un prim sau unic contract pe durată determinată.

      De altfel, în ceea ce privește aplicabilitatea clauzei 8 punctul (3) menționate, din însăși formularea acestei clauze reiese
         că o reducere nu este interzisă ca atare prin acordul‑cadru, dar că, pentru a se afla sub incidența interdicției prevăzute
         de această clauză, reducerea trebuie, pe de o parte, să fie legată de „punerea în aplicare” a acordului‑cadru și, pe de altă
         parte, să se refere la „nivelul general de protecție” acordată lucrătorilor pe durată determinată.

      (a se vedea punctele 120, 121, 123, 125 și 126 și dispozitiv 3)
      4.        Clauza 8 punctul (3) din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, cuprins în anexa la Directiva 1999/70 privind
         Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP, trebuie interpretată în sensul
         că nu se opune unei reglementări naționale care, spre deosebire de o normă de drept intern anterioară, pe de o parte, nu mai
         prevede, în cazul în care s‑a recurs abuziv la contracte de muncă pe durată determinată în sectorul public, recalificarea
         acestora din urmă în contracte de muncă pe durată nedeterminată sau condiționează recalificarea de respectarea anumitor cerințe
         cumulative și restrictive și, pe de altă parte, exclude de la beneficiul măsurilor de protecție pe care le prevede acordul
         menționat lucrătorii care au încheiat un prim sau unic contract de muncă pe durată determinată, în condițiile în care astfel
         de modificări – aspect care trebuie verificat de instanța menționată – privesc o categorie limitată de lucrători care au încheiat
         un contract de muncă pe durată determinată sau sunt compensate prin adoptarea de măsuri de prevenire a folosirii abuzive de
         contracte de muncă pe durată determinată în sensul clauzei 5 punctul (1) din acordul‑cadru menționat.

      Cu toate acestea, punerea în aplicare a acordului‑cadru printr‑o reglementare națională nu poate conduce la reducerea protecției
         care era aplicabilă anterior în ordinea juridică internă lucrătorilor pe durată determinată la un nivel inferior celui definit
         prin dispozițiile minime de protecție prevăzute de acordul‑cadru. În special, respectarea clauzei 5 punctul (1) din acordul‑cadru
         impune ca o astfel de reglementare să prevadă, în ceea ce privește folosirea abuzivă de contracte de muncă pe durată determinată
         succesive, măsuri eficace și obligatorii de prevenire a unei astfel de folosiri abuzive, precum și sancțiuni care au un caracter
         suficient de eficace și de disuasiv pentru a garanta deplina eficacitate a acestor măsuri de prevenire. Prin urmare, este
         de competența instanței de trimitere să verifice dacă aceste condiții sunt îndeplinite.

      (a se vedea punctele 177 și 178 și dispozitiv 4)
      5.        Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, cuprins în anexa la Directiva 1999/70 privind Acordul‑cadru cu privire
         la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP, trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care ordinea
         juridică internă a statului membru respectiv cuprinde, în sectorul avut în vedere, alte măsuri efective pentru a evita și,
         după caz, a sancționa folosirea abuzivă de contracte de muncă pe durată determinată succesive în sensul clauzei 5 punctul
         (1) din acest acord, aceasta nu împiedică aplicarea unei norme de drept național care interzice în mod absolut, în sectorul
         public, transformarea în contract de muncă pe durată nedeterminată a unei succesiuni de contracte de muncă pe durată determinată
         care, întrucât au avut ca obiect acoperirea de nevoi permanente și durabile ale angajatorului, trebuie să fie considerate
         abuzive. Este totuși de competența instanței de trimitere să aprecieze în ce măsură condițiile de aplicare, precum și punerea
         în aplicare efectivă a dispozițiilor relevante de drept intern fac din aceasta o măsură adecvată pentru prevenirea și, după
         caz, sancționarea folosirii abuzive de către administrația publică a unor contracte sau raporturi de muncă pe durată determinată
         succesive.

      În schimb, nefiind aplicabilă lucrătorilor care au încheiat un prim sau unic contract de muncă pe durată determinată, clauza
         5 punctul (1) din acordul‑cadru nu impune statelor membre să adopte sancțiuni în cazul în care un astfel de contract acoperă,
         în realitate, nevoi permanente și durabile ale angajatorului.

      (a se vedea punctele 189 și 190 și dispozitiv 5)
      6.        Nici clauza 5 punctul (1) și nici clauza 8 punctul (3) din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, cuprins
         în anexa la Directiva 1999/70 privind Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și
         CEEP, din punctul de vedere al conținutului, nu apar ca necondiționate și suficient de precise pentru a produce un efect direct
         și pentru a putea astfel să fie invocate de un particular în fața unei instanțe naționale.

      Cu toate acestea, este de competența instanței naționale să interpreteze dispozițiile relevante de drept intern, în măsura
         posibilului, în conformitate cu clauza 5 punctul (1) și cu clauza 8 punctul (3) menționate, precum și să decidă, în acest
         context, dacă o „măsură legală echivalentă” în sensul primei dintre aceste clauze, trebuie aplicată în acțiunile cu care este
         sesizată în locul altor dispoziții de drept intern.

      (a se vedea punctele 196, 211 și 213 și dispozitiv 6)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      23 aprilie 2009(*)

      „Directiva 1999/70 /CE – Clauzele 5 și 8 din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată – Contracte de muncă pe durată determinată în sectorul public – Prim sau unic contract – Contracte succesive – Măsură legală echivalentă – Reducere a nivelului general de protecție acordată lucrătorilor – Măsuri de prevenire a abuzurilor – Sancțiuni – Interdicție absolută de transformare a contractelor de muncă pe durată determinată în contracte pe durată nedeterminată în
         sectorul public – Consecințe ale transpunerii incorecte a unei directive – Interpretare conformă”

      În cauzele conexate C‑378/07-C‑380/07,
      având ca obiect cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare formulate în temeiul articolului 234 CE de Monomeles Protodikeio
         Rethymnis (Grecia), prin deciziile din 19 iulie, din 20 iulie și din 23 iulie 2007, primite de Curte la 8 august 2007, în
         procedurile

      Kiriaki Angelidaki (C‑378/07),

      Anastasia Aivali,
      Aggeliki Vavouraki,
      Chrysi Kaparou,
      Manina Lioni,
      Evaggelia Makrygiannaki,
      Eleonora Nisanaki,
      Christiana Panagiotou,
      Anna Pitsidianaki,
      Maria Chalkiadaki,
      Chrysi Chalkiadaki
      împotriva
      Organismos Nomarchiakis Autodioikisis Rethymnis,
      și
      Charikleia Giannoudi (C‑379/07),

      Georgios Karabousanos (C‑380/07),

      Sofoklis Michopoulos
      împotriva
      Dimos Geropotamou,
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul A. Rosas, președinte de cameră, domnii A. Ó Caoimh (raportor), J. N. Cunha Rodrigues, U. Lõhmus și doamna
         P. Lindh, judecători,

      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 8 octombrie 2008,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru doamna Angelidaki și alții, de I. Koutsourakis, F. Dermitzaki și K. Tokatlidis, dikigoroi;
      –        pentru Organismos Nomarchiakis Autodioikisis Rethymnis, de M. Drymakis, dikigoros;
      –        pentru doamna Giannoudi, de I. Zouridis, F. Dermitzaki și K. Tokatlidis, dikigoroi;
      –        pentru domnii Karabousanos și Michopoulos, de I. Zouridis și M.‑M. Tsipra, dikigoroi;
      –        pentru Dimos Geropotamou, de N. Michelakis, dikigoros;
      –        pentru guvernul elen, de doamnele K. Samoni, E. Mamouna și M. Michelogiannaki, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul italian, de domnul I. M. Braguglia, în calitate de agent, asistat de domnul P. Gentili, avvocato dello Stato;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de doamna M. Patakia și de domnul M. van Beek, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 4 decembrie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererile de pronunțare a unei hotărâri preliminare privesc interpretarea clauzei 5 punctele (1) și (2), precum și a clauzei
         8 punctul (3) din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat la 18 martie 1999 (denumit în continuare
         „acordul‑cadru”), cuprins în anexa la Directiva 1999/70/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 privind Acordul‑cadru cu privire
         la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP (JO L 175, p. 43, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 129).

      2        Aceste cereri au fost formulate în cadrul unor litigii între doamna Angelidaki și alți treisprezece salariați, pe de o parte,
         și angajatorii acestora, Organismos Nomarchiakis Autodioikisis Rethymnis (administrația prefecturii din Rethymnon) și, respectiv,
         Organismos Topikis Autodioikisis Rethymnis, denumit în continuare „Dimos Geropotamou” (administrația orașului Geropotamos),
         pe de altă parte, având ca obiect calificarea contractelor de muncă încheiate cu aceștia din urmă și lipsa reînnoirii contractelor
         menționate.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Directiva 1999/70 se întemeiază pe articolul 139 alineatul (2) CE și urmărește, potrivit articolului 1, „punerea în aplicare
         a acordului‑cadru […], încheiat […] între organizațiile de tip confederativ generale CES, UNICE și CEEP, anexat la prezenta
         directivă”.

      4        Din considerentele (3), (6), (7), (13)-(15) și (17) ale directivei menționate, precum și din primul, al doilea și al treilea
         paragraf din preambul și din cuprinsul punctelor (3), (5)-(8) și (10) din considerațiile generale ale acordului‑cadru reiese
         că:

      –        realizarea pieței interne trebuie să ducă la îmbunătățirea condițiilor de viață și de muncă ale lucrătorilor din Comunitatea
         Europeană prin intermediul unei apropieri a acestor condiții pe calea progresului, în special în ceea ce privește formele
         de muncă diferite de munca pe durată nedeterminată, în scopul atingerii unui mai bun echilibru între flexibilitatea timpului
         de lucru și securitatea lucrătorilor;

      –        aceste obiective nu pot fi realizate în mod suficient de statele membre, astfel încât s‑a considerat adecvat să se recurgă
         la o măsură obligatorie din punct de vedere juridic la nivelul Comunității, elaborată în strânsă colaborare cu partenerii
         sociali reprezentativi;

      –        părțile la acordul‑cadru recunosc că, pe de o parte, forma generală de raport de muncă între angajatori și lucrători este
         și va continua să fie contractul pe durată nedeterminată, în condițiile în care contribuie la calitatea vieții lucrătorilor
         implicați și îmbunătățește performanțele acestora, dar că, pe de altă parte, în anumite împrejurări, contractele de muncă
         pe durată determinată răspund atât nevoilor angajatorilor, cât și ale lucrătorilor;

      –        acordul‑cadru stabilește principiile generale și cerințele minime legate de munca pe durată determinată, stabilind în special
         un cadru general destinat să asigure egalitatea de tratament pentru lucrătorii cu contract de muncă pe durată determinată,
         protejându‑i împotriva discriminării, precum și să prevină abuzurile care rezultă din folosirea unor raporturi de muncă pe
         durată determinată succesive, făcând trimitere în același timp la statele membre și la partenerii sociali pentru modalitățile
         detaliate de aplicare a principiilor și a cerințelor menționate, cu scopul de a ține seama de realitățile situațiilor naționale,
         sectoriale și sezoniere specifice;

      –        din acest motiv, Consiliul Uniunii Europene a considerat că instrumentul adecvat de punere în aplicare a acordului‑cadru este
         o directivă, întrucât aceasta obligă statele membre în ceea ce privește rezultatul care trebuie atins, dar lasă la latitudinea
         autorităților naționale alegerea formei și a mijloacelor;

      –        în ceea ce privește în special termenii folosiți în acordul‑cadru, dar care nu sunt definiți în mod specific în acesta, Directiva
         1999/70 permite statelor membre să îi definească în conformitate cu legislația și/sau practicile naționale, cu condiția să
         respecte acordul‑cadru, și

      –        potrivit părților semnatare ale acordului‑cadru, folosirea, din motive obiective, a contractelor de muncă pe durată determinată
         constituie un mod de a împiedica abuzurile împotriva lucrătorilor.

      5        Potrivit clauzei 1 din acordul‑cadru:

      „obiectivul […] acord[ului]‑cadru este:
      (a)      îmbunătățirea calității muncii pe durată determinată, asigurând aplicarea principiului nediscriminării;
      (b)      stabilirea unui cadru pentru împiedicarea abuzurilor care pot rezulta din folosirea raporturilor sau a contractelor de muncă
         pe durată determinată succesive.”

      6        Clauza 2 din acordul‑cadru prevede:

      „(1)      Prezentul acord se aplică în cazul lucrătorilor pe durată determinată care au un contract de muncă sau un raport de muncă,
         definite în legislația, convențiile colective sau practicile în vigoare în fiecare stat membru.

      (2)      Statele membre, după consultarea partenerilor sociali, și partenerii sociali pot prevedea ca acest acord să nu se aplice:
      (a)      relațiilor de formare profesională inițială și de ucenicie;
      (b)      contractelor sau raporturilor de muncă încheiate în cadrul unui program specific de formare, inserție și reconversie profesională
         cu caracter public sau susținut de autorități publice.”

      7        Clauza 3 din același acord‑cadru are următorul cuprins:

      „(1)      În sensul prezentului acord, «lucrător pe durată determinată» reprezintă o persoană care are un contract sau un raport de
         muncă pe durată determinată, încheiate direct între angajator și lucrător, în care încetarea contractului sau a raportului
         de muncă este determinată de condiții obiective, cum ar fi împlinirea termenului, îndeplinirea unei sarcini determinate sau
         producerea unui eveniment determinat.

      (2)      În sensul prezentului acord, termenul «lucrător pe durată nedeterminată comparabil» desemnează un lucrător care are un contract
         sau un raport de muncă pe durată nedeterminată, în cadrul aceleiași instituții, cu aceeași muncă sau ocupație, ținându‑se
         seama de calificare sau competențe. Dacă nu există un lucrător cu contract pe durată nedeterminată comparabil în aceeași instituție,
         comparația se face prin referire la convenția colectivă aplicabilă sau, dacă aceasta nu există, în conformitate cu legislația,
         convențiile colective sau practicile naționale.”

      8        Clauza 4 din acordul‑cadru prevede:

      „(1)      În ceea ce privește condițiile de încadrare în muncă, angajații cu contract pe durată determinată nu sunt tratați într‑un
         mod mai puțin favorabil decât lucrătorii cu contract pe durată nedeterminată comparabili numai pentru că aceștia au un contract
         sau un raport de muncă pe durată determinată, cu excepția cazului în care tratamentul diferențiat este justificat de motive
         obiective.

      (2)      Acolo unde este cazul, se aplică principiul pro rata temporis.

      […]”
      9        Clauza 5 din acordul‑cadru prevede:

      „(1)      Pentru a preveni abuzurile care rezultă din folosirea contractelor sau a raporturilor de muncă pe durată determinată succesive,
         statele membre, după consultarea partenerilor sociali, în conformitate cu legislația, convențiile colective și practicile
         naționale, și partenerii sociali introduc, acolo unde nu există măsuri legale echivalente de prevenire a abuzului, într‑un
         mod care să ia în considerare nevoile unor sectoare și categorii specifice de lucrători, una sau mai multe dintre următoarele
         măsuri:

      (a)      motive obiective care să justifice reînnoirea unor asemenea contracte sau raporturi de muncă;
      (b)      durata totală maximă a contractelor sau a raporturilor de muncă pe durată determinată succesive;
      (c)      numărul de reînnoiri ale unor asemenea contracte sau raporturi de muncă.
      (2)      Statele membre, după consultarea partenerilor sociali, și partenerii sociali stabilesc, acolo unde este cazul, în ce condiții
         contractele sau raporturile de muncă [a se citi «raporturile de muncă pe durată determinată»]:

      (a)      sunt considerate «succesive»;
      (b)      sunt considerate contracte sau raporturi de muncă pe durată nedeterminată.”
      10      Clauza 8 din acordul‑cadru prevede:

      „(1)      Statele membre și partenerii sociali pot menține sau introduce dispoziții mai favorabile decât cele prevăzute în prezentul
         acord.

      […]
      (3)      Aplicarea prezentului acord nu constituie un motiv real pentru reducerea nivelului general de protecție acordată lucrătorilor
         în domeniile reglementate de prezentul acord.

      […]
      (5)      Prevenirea și soluționarea litigiilor și a plângerilor provenind din aplicarea prezentului acord se realizează în conformitate
         cu legislația, convențiile colective și practicile naționale.

      […]”
      11      Potrivit articolului 2 primul și al doilea paragraf din Directiva 1999/70:

      „Statele membre adoptă și pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare aducerii la îndeplinire
         a prezentei directive până la data de 10 iulie 2001 sau se asigură că, până la această dată, partenerii sociali adoptă dispozițiile
         necesare prin acord, statele membre fiind obligate să adopte orice dispoziție necesară care să le permită garantarea în orice
         moment a rezultatelor impuse de prezenta directivă. Statele membre informează de îndată Comisia în acest sens.

      Statele membre pot dispune de cel mult un an suplimentar, dacă este necesar, după consultarea cu partenerii sociali, pentru
         a ține seama de dificultăți speciale sau de punerea în aplicare printr‑o convenție colectivă. În aceste împrejurări, statele
         membre informează de îndată Comisia în acest sens.”

      12      Articolul 3 din aceeași directivă prevede:

      „Prezenta directivă intră în vigoare la data publicării în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene.”

       Reglementarea națională
       Reglementarea națională destinată să transpună Directiva 1999/70
      13      Guvernul elen a informat Comisia că dorește să folosească posibilitatea prevăzută la articolul 2 al doilea paragraf din Directiva
         1999/70 în scopul de a dispune de un termen suplimentar pentru necesitățile adoptării măsurilor de punere în aplicare a acestei
         directive, acest termen neexpirând, datorită prelungirii, decât la 10 iulie 2002.

      14      Prima măsură de transpunere a Directivei 1999/70 în ordinea juridică elenă, și anume Decretul prezidențial 81/2003 de stabilire
         a dispozițiilor privind lucrătorii angajați în temeiul unor contracte de muncă pe durată determinată (FEK A’ 77/2.4.2003),
         a intrat în vigoare la 2 aprilie 2003. În temeiul articolului 2 alineatul 1 din decretul menționat, acesta era aplicabil lucrătorilor
         angajați în temeiul unui contract sau al unui raport de muncă salariată pe durată determinată.

      15      Aceste decret a fost ulterior modificat prin Decretul prezidențial 180/2004 (FEK A’ 160/23.8.2004), care a intrat în vigoare
         la 23 august 2004. Articolul 2 alineatul 1 din Decretul prezidențial 81/2003 a fost înlocuit cu textul următor:

      „[Decretul] se aplică lucrătorilor salariați angajați în sectorul privat în temeiul unui contract sau al unui raport de muncă
         pe durată determinată.”

      16      A doua măsură de transpunere a Directivei 1999/70 în ordinea juridică elenă a intrat în vigoare la 19 iulie 2004. Decretul
         prezidențial 164/2004 de stabilire a dispozițiilor privind lucrătorii angajați în temeiul unor contracte pe durată determinată
         în sectorul public (FEK A’ 134/19.7.2004) a transpus astfel Directiva 1999/70 în legislația elenă aplicabilă personalului
         statului și din sectorul public în sens larg.

      17      Potrivit articolului 2 alineatul 1 din decretul prezidențial menționat:

      „Dispozițiile prezentului decret sunt aplicabile personalului din sectorul public […], precum și personalului din întreprinderile
         comunale și municipale angajat în temeiul unui contract sau al unui raport de muncă salariat pe durată determinată sau în
         temeiul unui contract de antrepriză sau al oricărei alte forme de contract sau de raport de muncă care disimulează un raport
         de subordonare.”

      18      Articolul 5 din Decretul prezidențial 164/2004 are următorul cuprins:

      „Contracte succesive
      1.      Sunt interzise contractele succesive încheiate și executate între același angajator și același lucrător, într‑o specialitate
         profesională identică sau similară și în condiții de muncă identice sau similare, la intervale mai mici de trei luni.

      2.      Cu titlu de excepție, încheierea acestor contracte este licită atunci când este justificată de un motiv obiectiv. Există un
         motiv obiectiv atunci când contractele care urmează contractului inițial sunt încheiate pentru a răspunde unor nevoi speciale
         de același tip direct sau indirect legate de forma, de natura sau de activitatea întreprinderii.

      […]
      4.      În niciun caz, nu trebuie să existe mai mult de trei contracte succesive, sub rezerva dispozițiilor alineatului 2 al articolului
         următor.”

      19      Articolul 6 din decretul menționat prevede:

      „Durata maximă
      1.      Contractele succesive încheiate și executate între același angajator și același lucrător, într‑o specialitate profesională
         identică sau similară și în condiții de muncă identice sau similare nu pot să depășească o durată totală de angajare de 24
         de luni, indiferent dacă sunt încheiate în temeiul articolului precedent sau al altor dispoziții în vigoare.

      2.      O durată totală de încadrare în muncă care depășește 24 de luni nu este permisă decât în cazul categoriilor de lucrători speciale
         în ceea ce privește natura muncii și prevăzute de dispozițiile în vigoare, precum cele ale organelor de conducere, ale lucrătorilor
         recrutați în cadrul programelor specifice de cercetare sau al programelor subvenționate sau finanțate, precum și cele ale
         lucrătorilor angajați pentru îndeplinirea unei sarcini legate de executarea unor obligații care rezultă din convenții încheiate
         cu organizații internaționale.”

      20      Articolul 7 din Decretul prezidențial 164/2004 prevede:

      „Sancțiuni
      1.      Orice contract încheiat cu încălcarea articolelor 5 și 6 din prezentul decret este nul de drept.
      2.      În cazul în care contractul nul a fost executat, în parte sau în totalitate, lucrătorul primește sumele datorate; nu se poate
         solicita restituirea sumelor eventual plătite. Lucrătorul poate solicita, cu titlu de despăgubire, suma pe care ar trebui
         să o primească un lucrător echivalent angajat pentru o durată nedeterminată, în caz de reziliere a contractului. Dacă există
         mai mult de un contract nul, perioada luată în considerare pentru calcularea despăgubirii este durata totală a încadrării
         în muncă întemeiată pe contractele nule. Sumele plătite de angajator lucrătorului se impută persoanei în culpă.

      3.      Se pedepsește cu închisoarea […] fapta oricărei persoane care contravine dispozițiilor articolelor 5 și 6 din prezentul decret.
         În cazul în care delictul a fost comis prin neglijență, persoana responsabilă este pedepsită cu închisoare de până la un an.
         Această infracțiune constituie, de altfel, o abatere disciplinară gravă.”

      21      Articolul 11 din Decretul prezidențial 164/2004 conține următoarele dispoziții tranzitorii:

      „1.      Contractele succesive în sensul articolului 5 alineatul 1 sunt, începând din prezent, transformate în contracte de muncă pe
         durată nedeterminată, cu condiția să fi fost încheiate înainte de intrarea în vigoare a prezentului decret și să fie încă
         aplicabile la momentul acestei intrări în vigoare, dacă sunt îndeplinite următoarele cerințe cumulative:

      a)      durata totală a contractelor succesive este egală cu cel puțin 24 de luni înainte de intrarea în vigoare a prezentului decret,
         indiferent de numărul reînnoirilor, sau există cel puțin trei reînnoiri după contractul inițial în sensul articolului 5 alineatul
         1 [din prezentul decret] cu o durată totală de încadrare în muncă de cel puțin 18 luni într‑o perioadă de 24 de luni începând
         cu contractul inițial;

      b)      durata totală a încadrării în muncă prevăzute la litera a) trebuie să fi fost efectuată la aceeași instituție, în aceeași
         calitate sau în calitate similară și în aceleași condiții precum în contractul de muncă inițial sau în condiții similare celor
         înscrise în contractul inițial; […]

      c)      contractul trebuie să aibă ca obiect activități legate în mod direct și imediat de nevoi permanente și durabile ale instituției
         în cauză, astfel cum sunt definite respectivele nevoi de interesul public cu care această instituție este însărcinată;

      d)      durata totală a încadrării în muncă în sensul de mai sus trebuie să fi fost efectuată cu normă întreagă sau cu fracțiune de
         normă, iar sarcinile efectuate trebuie să fi fost identice sau similare celor prevăzute în contractul inițial. […]

      2.      În vederea constatării îndeplinirii condițiilor prevăzute la alineatul precedent, lucrătorul adresează organismului competent,
         în termen de decădere de două luni începând cu intrarea în vigoare a prezentului decret, o cerere prin care enumeră elementele
         care atestă condițiile menționate mai sus. Adoptarea avizului motivat prin care se apreciază în fiecare caz dacă sunt îndeplinite
         condițiile de la alineatul precedent este de competența consiliului de promovări sau a organului echivalent și, în lipsă,
         a consiliului de administrație sau a organului de conducere – sau a organului echivalent în temeiul dispozițiilor în vigoare
         – al persoanei juridice respective. În ceea ce privește întreprinderile municipale sau comunale, organul competent este obligatoriu
         consiliul municipal sau comunal al unității administrației locale respective, care hotărăște la propunerea consiliului de
         administrație sau a organului de conducere al întreprinderii. Organul competent menționat mai sus apreciază dacă în fapt contractele
         de lucrări sau alte contracte și raporturi ascund un raport de subordonare. Avizul organului competent menționat trebuie emis
         cel târziu în termen de cinci luni de la intrarea în vigoare a prezentului decret.

      3.      Avizele, pozitive sau negative, emise în conformitate cu alineatul 2 de organele competente sunt imediat transmise Consiliului
         Superior de Selecție a Personalului [Anotato Symvoulio Epilogis Prosopikou, denumit în continuare «ASEP»], care hotărăște
         în termen de trei luni de la primirea acestora.

      4.      Dispozițiile prezentului articol sunt aplicabile lucrătorilor din sectorul public […], precum și lucrătorilor din întreprinderile
         municipale […].

      5.      Dispozițiile alineatului 1 al prezentului articol sunt de asemenea aplicabile contractelor care au expirat în cursul celor
         trei luni anterioare intrării în vigoare a prezentului decret; aceste contracte sunt considerate contracte succesive care
         au rămas aplicabile până la intrarea în vigoare a prezentului decret. Condiția prevăzută la alineatul 1 litera a) al prezentului
         articol trebuie să fie îndeplinită la data expirării contractului.

      […]”
       Celelalte reglementări pertinente privind contractele de muncă pe durată determinată
      –       Dispozițiile constituționale
      22      Articolul 103 din Constituția Republicii Elene are următorul conținut:

      „[…]
      2.      Nicio persoană nu poate fi numită într‑un loc de muncă statutar neprevăzut de lege. Pe cale de excepție, prin lege specială
         se poate prevedea angajarea de personal cu contract de drept privat pe durată determinată în vederea satisfacerii unor nevoi
         neprevăzute și urgente.

      […]
      8.      Legea definește condițiile și durata raporturilor de muncă de drept privat încheiate cu statul și cu sectorul public în sens
         larg, astfel cum este definit acesta în fiecare caz, pentru a acoperi […] nevoi care sunt fie temporare, fie neprevăzute și
         urgente în sensul alineatului 2 al doilea paragraf. Legea definește de asemenea funcțiile pe care personalul prevăzut la paragraful
         precedent le poate exercita. Este interzisă titularizarea pe cale legislativă a personalului prevăzut la primul paragraf sau
         transformarea contractelor în contracte pe durată nedeterminată. Interdicțiile prevăzute la prezentul alineat se aplică de
         asemenea persoanelor angajate în cadrul unui contract de lucrări.”

      23      Articolul 103 alineatul 8 din Constituția Republicii Elene a intrat în vigoare la 7 aprilie 2001, cu alte cuvinte după intrarea
         în vigoare a Directivei 1999/70, dar înainte de expirarea atât a termenului normal de transpunere a acestei directive, și
         anume 10 iulie 2001, cât și a termenului suplimentar prevăzut la articolul 2 al doilea paragraf din directiva menționată,
         și anume 10 iulie 2002.

      –       Dispozițiile legislative
      24      Articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920 privind rezilierea obligatorie a contractului de muncă al angajaților din sectorul
         privat (FEK B’ 11/18.3.1920) prevede:

      „Dispozițiile prezentei legi sunt aplicabile de asemenea contractelor de muncă pe durată determinată, dacă această durată
         nu este justificată prin natura contractului, dar a fost stabilită în mod intenționat în scopul de a eluda dispozițiile prezentei
         legi care privesc rezilierea obligatorie a contractului de muncă.”

      25      Potrivit deciziei de trimitere, din articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920, astfel cum a fost interpretată de jurisprudența
         elenă, reiese că un contract de muncă pe durată determinată este considerat ca fiind pe durată nedeterminată atunci când niciun
         motiv obiectiv nu justifică limitarea duratei sale, ceea ce se întâmplă atunci când un astfel de contract urmărește satisfacerea
         unor nevoi permanente și durabile ale angajatorului. Această dispoziție s‑ar aplica nu numai atunci când au fost încheiate
         mai multe contracte de muncă pe durată determinată succesive, dar și atunci când este vorba despre un prim sau unic contract
         de muncă pe durată determinată.

      26      Pe de altă parte, din dosarul prezentat Curții reiese că, prin Hotărârea 18/2006, Areios Pagos (Curtea de Casație) a hotărât
         că articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920 constituie o „măsură legală echivalentă” în sensul clauzei 5 punctul (1) din
         acordul‑cadru, întrucât permite recalificarea cu efect retroactiv a unor contracte de muncă pe durată determinată, atât în
         sectorul privat, cât și în sectorul public, în contracte pe durată nedeterminată, și aceasta în pofida interdicției prevăzute
         la articolul 103 din Constituția Republicii Elene de a transforma pe cale legislativă un contract de muncă pe durată determinată
         în contract pe durată nedeterminată, această interdicție neîmpiedicând recunoașterea naturii reale a unui contract. În schimb,
         prin Hotărârile 19/2007 și 20/2007, pronunțate la 11 iunie 2007, Areios Pagos a hotărât că, având în vedere articolul 103
         menționat, contractele de muncă pe durată determinată nu pot fi transformate în contracte pe durată nedeterminată, chiar dacă
         acoperă nevoi permanente și durabile.

      27      Articolul 21 din Legea 2190/1994 privind crearea unei autorități independente însărcinate cu selecționarea personalului și
         reglementarea chestiunilor administrative (FEK A’ 28/3.3.1994) prevede:

      „1.      Serviciile publice și persoanele juridice […] pot angaja personal pe baza unui contract de muncă de drept privat pe durată
         determinată pentru a face față unor nevoi sezoniere sau altor nevoi periodice sau temporare în condițiile și potrivit procedurii
         prevăzute în continuare.

      2.      Durata încadrării în muncă a personalului prevăzut la alineatul 1 nu poate depăși 8 luni în cursul unei perioade totale de
         12 luni. Atunci când se angajează în mod temporar personal pentru a face față, potrivit dispozițiilor în vigoare, unor nevoi
         urgente, din cauza lipsei de personal sau de locuri de muncă vacante, durata încadrării în muncă nu poate depăși 4 luni pentru
         aceeași persoană. Prelungirea unui contract sau încheierea unui contract nou în cursul aceluiași an, precum și transformarea
         în contract pe durată nedeterminată sunt nule.”

      28      Articolul 6 alineatul 1 din Legea 2527/1997 prevede că încheierea de către servicii și persoane juridice din sectorul public
         de contracte de lucrări cu persoane fizice implică adoptarea în prealabil a unei decizii ministeriale care trebuie, printre
         altele, să menționeze că lucrarea nu face parte dintre atribuțiile obișnuite ale agenților organismului în cauză, precum și
         motivele pentru care lucrarea nu poate fi realizată de agenții acestui organism. Potrivit acestei dispoziții, orice contract
         de lucrări care acoperă nevoi permanente și durabile ale angajatorului este nul de drept și în totalitatea sa.

      29      Articolul 1 din Legea 3250/2004 (FEK A’ 124/7.7.2004) prevede următoarele:

      „1.      Statul, unitățile administrației locale de gradul întâi și al doilea, precum și persoanele juridice de drept public pot angaja
         personal prin încheierea de contracte de drept privat pe durată determinată și cu fracțiune de normă pentru a‑și acoperi nevoile
         privind prestarea de servicii cu caracter social în folosul cetățenilor.

      2.      Angajările menționate mai sus urmăresc numai să preîntâmpine nevoi de prestări suplimentare de servicii în folosul cetățenilor;
         acestea nu afectează compunerea personalului titular al entităților prevăzute la alineatul precedent.

      […]”
      30      Articolul 2 din aceeași lege prevede:

      „1.      Angajarea se efectuează prin încheierea unui contract de muncă de drept privat pe durată determinată și cu fracțiune de normă,
         persoanele angajate aparținând categoriilor sociale și îndeplinind criteriile de selecție prevăzute la articolul 4.

      2.      Durata contractului menționat nu poate depăși o perioadă de 18 luni. Un nou contract nu poate fi încheiat cu același salariat
         decât la sfârșitul unei perioade de cel puțin 4 luni după expirarea contractului anterior. Timpul de lucru al fiecărui agent
         contractual nu poate depăși 20 de ore pe săptămână.”

      31      Potrivit articolului 3 alineatul 1 din legea menționată:

      „Sunt considerate servicii cu caracter social serviciile care privesc, printre altele, îngrijirile și asistența la domiciliu,
         paza clădirilor școlare, siguranța rutieră a școlarilor, integrarea socială a imigraților, nevoile urgente de protecție civilă,
         manifestările culturale, răspunsul la urgențe de mediu, informarea publicului, precum și programe cu caracter social finanțate
         de Uniunea Europeană.”

       Acțiunile principale și întrebările preliminare
       Cauza C‑378/07
      32      Din decizia de trimitere în această cauză reiese că, în cursul anului 2005, fiecare dintre reclamantele din acțiunea principală
         a încheiat cu Organismos Nomarchiakis Autodioikisis Rethymnis, organ al administrației locale care, potrivit dreptului elen,
         face parte din sectorul public, un contract de muncă de drept privat cu o durată de 18 luni care era calificat drept contract
         „pe durată determinată și cu fracțiune de normă” în sensul Legii 3250/2004. Niciunul dintre aceste contracte nu a fost prelungit
         sau reînnoit la sfârșitul duratei sale de validitate.

      33      Considerând că activitatea exercitată potrivit acestor contracte satisfăcea nevoi permanente și durabile ale angajatorului
         lor, la 3 noiembrie 2006, reclamantele menționate au sesizat Monomeles Protodikeio Rethymnis (Tribunalul de Mare Instanță
         în complet de judecător unic din Rethymnon) în vederea calificării acestor contracte drept contracte de muncă pe durată nedeterminată
         și a obligării unității administrației locale pârâte în acțiunea principală să le angajeze în temeiul unor astfel de contracte.

      34      Reclamantele menționate invocă, în această privință, articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920, care, interpretată în conformitate
         cu Directiva 1999/70, ar constitui o „măsură legală echivalentă” în sensul clauzei 5 din acordul‑cadru, astfel cum a statuat
         Areios Pagos în Hotărârea 18/2006. Articolul 103 alineatul 8 din Constituția Republicii Elene nu se opune, în măsura în care
         interdicția de a transforma, în sectorul public, contracte de muncă pe durată determinată în contracte pe durată nedeterminată
         nu s‑ar aplica decât contractelor care îndeplinesc în mod real o nevoie provizorie, neprevăzută sau urgentă a angajatorului.

      35      Așadar, în decizia sa, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, excluzând de la protecția împotriva
         abuzurilor, prevăzută de Decretul prezidențial 164/2004, persoanele care au încheiat un singur contract de muncă pe durată
         determinată, legiuitorul elen a efectuat o transpunere corectă a Directivei 1999/70, în măsura în care această excludere ar
         putea constitui, prin încălcarea clauzei 8 punctul (3) din acordul‑cadru, o reducere a nivelului general de protecție acordată
         lucrătorilor pe durată determinată, astfel cum era acesta definit printr‑o „măsură legală echivalentă” în sensul clauzei 5
         punctul (1) din acest acord, articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920 aplicându‑se atât unui prim sau unic contract, cât
         și unor contracte succesive.

      36      Pe de altă parte, chiar dacă s‑ar presupune că această din urmă dispoziție poate fi aplicată în acțiunea principală, această
         instanță apreciază că se pune în plus problema, pe de o parte, dacă dreptul național poate fi aplicat astfel încât încheierea
         unui contract de muncă pe durată determinată să fie considerată ca având o justificare obiectivă atunci când a fost efectuată
         în temeiul unei legi speciale pentru acoperirea unor nevoi speciale, complementare, sociale, urgente și provizorii, în condițiile
         în care, în realitate, acestea sunt „permanente și durabile”. Pe de altă parte, aceasta se întreabă dacă, în această privință,
         competența de interpretare a instanței naționale ar putea să fie restrânsă de o normă constituțională care interzice în mod
         absolut, în sectorul public, transformarea unor contracte de muncă pe durată determinată în contracte pe durată nedeterminată.

      37      În aceste condiții, Monomeles Protodikeio Rethymnis a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele
         întrebări preliminare:

      „1)      Clauza 5 și clauza 8 punctele (1) și (3) din [acordul‑cadru], parte integrantă a [Directivei 1999/70], trebuie să fie interpretate
         în sensul că dreptul comunitar interzice adoptarea de măsuri legale de către statul membru (în vederea punerii în aplicare
         a acordului‑cadru menționat) atunci când:

      a)      înainte de intrarea în vigoare a directivei menționate, există deja în ordinea juridică națională măsuri legale echivalente
         în sensul clauzei 5 punctul (1) din acordul‑cadru?

      b)      prin măsurile adoptate pentru punerea în aplicare a acordului‑cadru, se reduce nivelul general de protecție acordată lucrătorilor
         cu contract pe durată determinată?

      2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, reducerea protecției garantate pentru lucrătorii pe durată determinată
         în împrejurarea în care nu există mai multe contracte de muncă pe durată determinată succesive, ci un unic contract, care,
         în realitate, are ca obiect prestarea de servicii de către lucrător nu pentru a satisface nevoi provizorii, excepționale sau
         urgente ale angajatorului, ci nevoi „permanente și durabile” este legată de punerea în aplicare a acordului‑cadru și a directivei
         menționate anterior și, în consecință, interzisă sau permisă din punctul de vedere al dreptului comunitar?

      3)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, dacă, la intrarea în vigoare a [Directivei 1999/70], există în ordinea
         juridică națională măsuri legale echivalente în sensul clauzei 5 punctul (1) din acordul‑cadru, astfel cum este dispoziția
         pertinentă în cauza principală din articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920, adoptarea unei măsuri legale pentru motivul
         punerii în aplicare a acordului‑cadru, precum dispoziția pertinentă în cauza principală din articolul 11 din Decretul prezidențial
         164/2004, constituie o reducere inacceptabilă în ordinea juridică internă a nivelului general de protecție acordată lucrătorilor
         cu contract pe durată determinată, în sensul clauzei 8 punctele (1) și (3) din acordul‑cadru:

      a)      atunci când măsura legală menționată de punere în aplicare a acordului‑cadru este aplicabilă numai în cazul mai multor contracte
         sau raporturi de muncă pe durată determinată succesive, nefiind aplicabilă cazurilor agenților contractuali care au încheiat
         nu mai multe contracte succesive, ci un unic contract de muncă pe durată determinată pentru a satisface nevoile «permanente
         și durabile» ale angajatorului, în timp ce măsura legală echivalentă preexistentă privea toate cazurile de încheiere a unui
         contract de muncă pe durată determinată, inclusiv pe cele în care lucrătorul a încheiat numai un unic contract de muncă pe
         durată determinată, dar care are în realitate ca obiect prestarea de servicii de către lucrător pentru acoperirea nu a unor
         nevoi provizorii, excepționale sau urgente, ci a unor nevoi «permanente și durabile»?

      b)      atunci când respectiva măsură legală de punere în aplicare a acordului‑cadru prevede, ca efect juridic destinat protecției
         acordate lucrătorilor cu contract pe durată determinată și prevenirii abuzurilor, în sensul Acordului‑cadru cu privire la
         munca pe durată determinată, recalificarea cu efect pentru viitor (ex nunc) a contractelor de muncă pe durată determinată drept contracte de muncă pe durată nedeterminată, în timp ce măsurile legale
         echivalente preexistente prevedeau recalificarea contractelor de muncă pe durată determinată drept contracte de muncă pe durată
         nedeterminată începând de la data încheierii lor inițiale (ex tunc)?

      4)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, dacă, la intrarea în vigoare a [Directivei 1999/70], existau în ordinea
         juridică națională măsuri legale echivalente în sensul clauzei 5 punctul (1) din acordul‑cadru, astfel cum este dispoziția
         pertinentă în cauza principală din articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920, decizia legiuitorului grec la transpunerea
         directivei menționate în ordinea juridică greacă care constă, pe de o parte, în excluderea de la protecția acordată prin Decretul
         prezidențial 164/2004 citat anterior a cazurilor de abuz menționate mai sus, în care lucrătorul a încheiat un unic contract
         de muncă pe durată determinată, care, în realitate, are ca obiect satisfacerea nu a unor nevoi provizorii, excepționale sau
         urgente, ci a unor nevoi «permanente și durabile» și, pe de altă parte, în omiterea adoptării unei măsuri legale similare,
         specifică unui caz concret și eficace, care produce un efect juridic de protecție a lucrătorilor în acest caz specific de
         abuz, în plus față de protecția generală, prevăzută în mod constant de dreptul comun al muncii din ordinea juridică greacă
         în oricare caz de prestare de muncă în temeiul unui contract nul (independent de existența unui abuz în sensul acordului‑cadru),
         în temeiul căruia lucrătorul poate pretinde plata remunerațiilor sale, precum și o indemnizație de concediere, indiferent
         dacă contractul de muncă a fost sau nu a fost valid, constituie o reducere inacceptabilă a nivelului general de protecție
         acordată lucrătorilor cu contract de muncă pe durată determinată în ordinea juridică națională, în sensul clauzei 8 punctele
         (1) și (3) din acordul‑cadru, ținând cont de faptul că:

      a)      obligația de a plăti salariul și indemnizația de concediere este prevăzută de dreptul național pentru orice tip de raport
         de muncă și nu vizează în mod special prevenirea abuzurilor în sensul acordului‑cadru și

      b)      punerea în aplicare a măsurii legale echivalente preexistente are ca efect juridic recalificarea unicului contract de muncă
         pe durată determinată în contract de muncă pe durată nedeterminată?

      5)      În cazul unui răspuns afirmativ la întrebările precedente, atunci când interpretează dreptul intern în raport cu [Directiva
         1999/70], instanța națională trebuie să înlăture aplicarea dispozițiilor incompatibile cu această directivă adoptate pentru
         motivul punerii în aplicare a acordului‑cadru, dar care conduc la o reducere a nivelului general de protecție acordată lucrătorilor
         cu contract pe durată determinată în ordinea juridică internă, precum dispozițiile Decretului prezidențial 164/2004, care
         exclud, în mod tacit și indirect, dar clar, de la protecția corespunzătoare cazurile de abuz în care lucrătorul a încheiat
         un unic contract de muncă pe durată determinată, dar care avea în realitate ca obiect prestarea de servicii de către lucrător
         care să satisfacă nu nevoi provizorii, excepționale sau urgente, ci nevoi «permanente și durabile», și trebuie să aplice în
         locul acestora dispozițiile cuprinse în măsura legală echivalentă națională care exista la intrarea în vigoare a directivei
         menționate, astfel cum sunt dispozițiile articolului 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920?

      6)      Atunci când instanța națională consideră, în principiu, că într‑o cauză privind munca pe durată determinată este aplicabilă
         o dispoziție (în speță, articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920) care constituie o măsură legală echivalentă în sensul
         clauzei 5 punctul (1) din acordul‑cadru și în temeiul căreia constatarea că a fost încheiat un contract de muncă, chiar unic,
         pe durată determinată, fără a exista un motiv obiectiv privind natura, tipul sau caracteristicile activității prestate care
         să justifice aceasta, implică recalificarea acestui contract în contract pe durată nedeterminată:

      a)      sunt compatibile cu dreptul comunitar o interpretare și o punere în aplicare a dreptului intern de către instanța națională
         potrivit cărora, în orice situație, constituie un motiv obiectiv pentru încheierea de contracte de muncă pe durată determinată
         faptul că drept temei juridic pentru încheierea acestora în sectorul public a fost invocată o lege privind angajarea pe baza
         unor contracte pe durată determinată pentru satisfacerea unor nevoi sociale speciale, complementare, urgente sau provizorii
         (în speță, pe dispozițiile din Legea 3250/2004), chiar dacă, în realitate, nevoile satisfăcute sunt permanente și durabile?

      b)      sunt compatibile cu dreptul comunitar o interpretare și o punere în aplicare a dreptului național de către instanța națională
         potrivit cărora o dispoziție care interzice transformarea contractelor de muncă pe durată determinată în sectorul public în
         contracte de muncă pe durată nedeterminată trebuie interpretată în sensul că în sectorul public transformarea unui contract
         sau a unui raport pe durată determinată în contract sau raport pe durată nedeterminată este absolut interzisă în orice situație,
         chiar și atunci când acest contract a fost încheiat în mod abuziv pe durată determinată, și anume atunci când nevoile satisfăcute
         erau în realitate permanente și durabile și că, într‑un astfel de caz, instanța națională nu mai are posibilitatea să aprecieze
         natura reală a raportului de muncă în litigiu și calificarea sa corectă drept contract pe durată nedeterminată? Sau interdicția
         menționată mai sus trebuie să se limiteze numai la contractele de muncă pe durată determinată care au fost încheiate în mod
         real pentru a satisface nevoi provizorii, neprevăzute, urgente, excepționale sau similare, cu excepția contractelor încheiate
         de fapt pentru a satisface nevoi care sunt permanente și durabile?”

       Cauza C‑379/07
      38      Din dosarul prezentat Curții reiese că reclamanta din acțiunea principală în această cauză a încheiat cu Dimos Geropotamou,
         organ al administrației locale care, potrivit dreptului elen, face parte din sectorul public, trei contracte pe durată determinată
         succesive care erau calificate drept „contracte de lucrări” în sensul articolului 6 din Legea 2527/1997. Aceste contracte
         au fost încheiate pentru perioadele 1 decembrie 2003-30 noiembrie 2004, 1 decembrie 2004-30 noiembrie 2005 și, respectiv,
         5 decembrie 2005-4 decembrie 2006.

      39      Considerând că activitatea exercitată potrivit acestor contracte satisfăcea în realitate nevoi permanente și durabile ale
         angajatorului său, la 10 noiembrie 2006, reclamanta menționată a sesizat Monomeles Protodikeio Rethymnis în vederea calificării
         acestor contracte drept contracte de muncă pe durată nedeterminată și a obligării Dimos Geropotamou să o încadreze în muncă
         în temeiul unor astfel de contracte.

      40      Întrucât reclamanta a susținut aceleași argumente precum cele înaintate de reclamantele din acțiunea principală în cauza C‑378/07,
         expuse la punctul 34 din prezenta hotărâre, instanța de trimitere se întreabă, în decizia sa, dacă Decretul prezidențial 164/2004
         nu constituie de asemenea o reducere a nivelului general de protecție acordată lucrătorilor pe durată determinată, astfel
         cum era acesta definit de articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920, pentru următoarele motive:

      –        pe de o parte, în ceea ce privește articolul 11 din Decretul prezidențial 164/2004, care permite, cu titlu de dispoziție tranzitorie,
         transformarea contractelor de muncă pe durată determinată în contracte pe durată nedeterminată, domeniul de aplicare ratione temporis al acestuia este restrâns numai la anumite contracte existente sau expirate, condițiile de aplicare cumulative ale acestuia
         sunt mai stricte în ceea ce privește perioada care separă două contracte și durata totală minimă a contractelor și, în sfârșit,
         respectiva transformare are loc fără efect retroactiv și

      –        pe de altă parte, în ceea ce privește articolul 7 din Decretul prezidențial 164/2004, care prevede, cu titlu de dispoziție
         permanentă, plata salariului și a unei indemnizații de concediere, acesta instituie sancțiuni identice cu cele prevăzute de
         dreptul comun al muncii, independent de existența vreunui abuz, fără a permite recalificarea contractelor de muncă pe durată
         determinată în contracte pe durată nedeterminată.

      41      Pe de altă parte, chiar dacă s‑ar presupune că articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920 poate fi aplicat în acțiunea principală,
         această instanță adresează aceleași întrebări precum cele ridicate în cauza C‑378/07, expuse la punctul 36 din prezenta hotărâre,
         în ceea ce privește noțiunea „motiv obiectiv” și incidența asupra competențelor instanței naționale a interdicției absolute
         de transformare, în sectorul public, a contractelor de muncă pe durată determinată în contracte pe durată nedeterminată.

      42      În aceste condiții, Monomeles Protodikeio Rethymnis a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele
         întrebări preliminare:

      „1)      Clauza 5 și clauza 8 punctele (1) și (3) din [acordul‑cadru], parte integrantă a [Directivei 1999/70], trebuie să fie interpretate
         în sensul că dreptul comunitar interzice adoptarea de măsuri legale de către statul membru (în vederea punerii în aplicare
         a acordului‑cadru menționat) atunci când:

      a)      înainte de intrarea în vigoare a directivei există deja în ordinea juridică internă măsuri legale echivalente, în sensul clauzei
         5 punctul (1) din acordul‑cadru?

      b)      prin măsurile adoptate pentru punerea în aplicare a acordului‑cadru, se reduce nivelul general de protecție acordată lucrătorilor
         cu contract pe durată determinată?

      2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, în măsura în care, înainte de intrarea în vigoare a [Directivei 1999/70],
         există în ordinea juridică internă măsuri legale echivalente în sensul clauzei 5 punctul (1) din acordul‑cadru, astfel cum
         este dispoziția pertinentă în cauza principală, respectiv articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920, adoptarea unei măsuri
         legale în vederea punerii în aplicare a acordului‑cadru – precum dispoziția pertinentă în cauză, respectiv articolul 11 din
         Decretul prezidențial 164/2004 – constituie o reducere inacceptabilă în ordinea juridică internă a nivelului general de protecție
         acordată lucrătorilor cu contract pe durată determinată, în sensul clauzei 8 punctele (1) și (3) din acordul‑cadru:

      a)      atunci când o astfel de măsură legală de punere în aplicare a acordului‑cadru este adoptată după expirarea termenului de transpunere
         a [Directivei 1999/70], dar în domeniul său de aplicare ratione temporis se încadrează numai contractele și raporturile de muncă pe durată determinată care erau în curs de executare înainte de intrarea
         în vigoare a măsurii sau al căror termen a expirat într‑o perioadă determinată înainte de intrarea în vigoare a măsurii, dar
         după termenul de transpunere a directivei menționate, în timp ce măsurile legale echivalente preexistente nu au un domeniu
         de aplicare limitat în timp și privesc toate contractele de muncă pe durată determinată încheiate, în curs de executare sau
         al căror termen expirase la momentul intrării în vigoare a acestei directive și la expirarea termenului său de transpunere?

      b)      atunci când în domeniul de aplicare al unei astfel de măsuri legale adoptate în vederea punerii în aplicare a acordului‑cadru
         se încadrează numai contractele sau raporturile de muncă pe durată determinată care, pentru a fi considerate succesive, trebuie
         să îndeplinească în mod cumulativ următoarele condiții: i) între acestea să intervină o perioadă care să nu depășească 3 luni
         și ii) acestea să aibă o durată totală de cel puțin 24 de luni înainte de intrarea în vigoare a măsurii respective, independent
         de numărul de reînnoiri contractuale, sau să fi existat în temeiul acestora o durată de angajare de cel puțin 18 luni dintr‑un
         total de 24 începând cu contractul inițial în cazul în care au existat cel puțin trei reînnoiri în plus față de contractul
         inițial, în timp ce măsurile legale echivalente preexistente nu stabilesc astfel de condiții, ci se aplică tuturor contractelor
         (succesive) de muncă pe durată determinată, indiferent de durata minimă a angajării și de numărul minim de reînnoiri contractuale?

      c)      atunci când măsura legală în discuție de punere în aplicare a acordului‑cadru prevede ca efect juridic destinat protejării
         lucrătorilor cu fracțiune de normă și prevenirii abuzurilor, în sensul acordului‑cadru, recalificarea contractelor de muncă
         pe durată determinată drept contracte pe durată nedeterminată cu efect pentru viitor (ex nunc), în timp ce măsurile legale echivalente preexistente prevedeau recalificarea contractelor de muncă pe durată determinată
         drept contracte de muncă pe durată nedeterminată începând de la data încheierii lor inițiale (ex tunc)?

      3)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, dacă la intrarea în vigoare a [Directivei 1999/70] existau în ordinea
         juridică internă măsuri legale echivalente în sensul clauzei 5 punctul (1) din acordul‑cadru, precum dispoziția pertinentă
         în prezenta cauză, respectiv articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920, constituie o reducere inacceptabilă a nivelului
         general de protecție acordată lucrătorilor cu contract de muncă pe durată determinată în ordinea juridică internă, în sensul
         clauzei 8 punctele (1) și (3) din acordul‑cadru, adoptarea unei măsuri legale în vederea punerii în aplicare a acordului‑cadru,
         precum dispoziția pertinentă în cauza principală, respectiv articolul 7 din Decretul prezidențial 164/2004, care prevede ca
         unic mijloc de protecție împotriva abuzului a lucrătorilor cu contract de muncă pe durată determinată obligația angajatorului
         de a plăti salariul și o indemnizație de concediere, în caz de angajare abuzivă prin contracte de muncă pe durată determinată
         succesive, ținând cont de faptul că:

      a)      obligația de a plăti salariul și indemnizația de concediere este prevăzută de dreptul intern pentru orice tip de raport de
         muncă și nu vizează în mod special evitarea abuzurilor în sensul acordului‑cadru și

      b)      punerea în aplicare a măsurilor legale echivalente preexistente are ca efect juridic recalificarea contractelor de muncă pe
         durată determinată succesive drept contracte pe durată nedeterminată?

      4)      În cazul unui răspuns afirmativ la întrebările precedente, atunci când interpretează dreptul intern în raport cu [Directiva
         1999/70], instanța națională trebuie să înlăture aplicarea dispozițiilor incompatibile cu această directivă adoptate în vederea
         punerii în aplicare a acordului‑cadru, dar care conduc la o reducere a nivelului general de protecție acordată lucrătorilor
         pe durată determinată în ordinea juridică internă, precum dispozițiile articolelor 7 și 11 din Decretul prezidențial 164/2004,
         și trebuie să aplice în locul acestora dispozițiile cuprinse în măsura legală echivalentă națională care exista la intrarea
         în vigoare a directivei menționate, precum dispozițiile articolului 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920?

      5)      Atunci când instanța națională consideră că în principiu, într‑o cauză privind munca pe durată determinată, este aplicabilă
         o dispoziție (în speță, articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920) care constituie o măsură legală echivalentă în sensul
         clauzei 5 punctul (1) din acordul‑cadru și în temeiul căreia constatarea că au fost încheiate contracte de muncă pe durată
         determinată, fără a exista un motiv obiectiv privind natura, tipul sau caracteristicile activității prestate care să justifice
         aceasta, implică recalificarea acestui contract drept contract pe durată nedeterminată:

      a)      sunt compatibile cu dreptul comunitar o interpretare și o punere în aplicare a dreptului intern de către instanța națională
         potrivit cărora, în orice situație, constituie un motiv obiectiv pentru încheierea de contracte de muncă pe durată determinată
         faptul că drept temei juridic pentru încheierea acestora în sectorul public a fost invocată o lege privind angajarea pe baza
         unor contracte pe durată determinată pentru satisfacerea unor nevoi sociale speciale, complementare, urgente sau provizorii,
         chiar dacă, în realitate, nevoile satisfăcute sunt permanente și durabile?

      b)      sunt compatibile cu dreptul comunitar o interpretare și o punere în aplicare a dreptului intern de către instanța națională
         potrivit cărora o dispoziție care interzice transformarea contractelor de muncă pe durată determinată în sectorul public în
         contracte de muncă pe durată nedeterminată trebuie interpretată în sensul că în sectorul public transformarea unui contract
         sau a unui raport pe durată determinată în contract sau raport pe durată nedeterminată este absolut interzisă în orice situație,
         chiar și atunci când acest contract a fost încheiat în mod abuziv pe durată determinată, și anume atunci când nevoile satisfăcute
         erau în realitate permanente și durabile și că, într‑un astfel de caz, instanța națională nu mai are posibilitatea să aprecieze
         natura reală a raportului de muncă în litigiu și calificarea sa corectă drept contract pe durată nedeterminată? Sau interdicția
         menționată mai sus trebuie să se limiteze numai la contractele de muncă pe durată determinată care au fost încheiate în mod
         real pentru a satisface nevoi temporare, neprevăzute, urgente, excepționale sau similare, nefiind aplicabilă și contractelor
         încheiate de fapt pentru a satisface nevoi care sunt permanente și durabile?”

       Cauza C‑380/07
      43      Din dosarul depus la Curte reiese că reclamantele din acțiunea principală în această cauză au încheiat cu Dimos Geropotamou,
         precum și cu persoana juridică de drept privat numită „O Geropotamos”, o întreprindere municipală, trei contracte pe durată
         determinată succesive, dintre care primul, calificat drept „contract de muncă” în sensul Legii 2190/1994, a fost încheiat
         pentru perioada 1 iulie 2004-1 decembrie 2004, iar următoarele două, calificate drept „contracte de lucrări” în sensul articolului
         6 din Legea 2527/1997, au fost încheiate pentru perioadele 29 decembrie 2004-28 decembrie 2005 și, respectiv, 30 decembrie
         2005-29 decembrie 2006.

      44      Întrucât fusese sesizat, la 10 noiembrie 2006, cu o acțiune identică în esență cu cea în discuție în cauza C‑379/07, Monomeles
         Protodikeio Rethymnis a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții aceleași întrebări preliminare precum cele
         adresate în această din urmă cauză.

      45      Prin Ordonanța din 12 noiembrie 2007, președintele Curții a dispus conexarea acestor trei cauze pentru buna desfășurare a
         procedurii scrise și orale, precum și în vederea pronunțării hotărârii.

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la admisibilitate
      46      Cu excepția reclamantelor din acțiunea principală, toate părțile care au depus observații scrise în fața Curții au contestat
         sau au pus la îndoială, din diverse motive, pertinența întrebărilor adresate și, prin urmare, admisibilitatea acestora.

      47      În primul rând, guvernul elen apreciază că interpretarea solicitată a clauzei 5 punctul (1) și a clauzei 8 punctul (3) din
         acordul‑cadru este fără legătură cu acțiunile principale. Astfel, instanța de trimitere ar fi considerat în mod eronat și,
         prin urmare, în mod ipotetic că articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920 constituia un cadru legislativ alternativ de punere
         în aplicare a acordului‑cadru menționat. Or, această lege, ținând seama în special de interdicțiile prevăzute la articolul
         103 alineatul 8 din Constituția Republicii Elene și la articolul 21 din Legea 2190/1994, nu s‑ar aplica în sectorul public,
         ceea ce subliniază de asemenea cu putere pârâtele din acțiunile principale. Această interpretare a articolului 8 alineatul
         3 din Legea 2112/1920 ar fi fost, de altfel, confirmată de Hotărârile 19/2007 și 20/2007 ale Areios Pagos. De altfel, fără
         a pune în mod explicit în discuție admisibilitatea întrebărilor adresate, pârâtele din acțiunile principale și Comisia contestă
         de asemenea, după caz, că această dispoziție era încă în vigoare la expirarea termenului de transpunere a Directivei 1999/70
         și că aceasta permitea recalificarea contractelor în cauză în contracte de muncă pe durată nedeterminată.

      48      În această privință, trebuie să se amintească faptul că nu revine Curții competența de a se pronunța, în cadrul unei trimiteri
         preliminare, cu privire la interpretarea dispozițiilor naționale și nici să hotărască dacă interpretarea pe care instanța
         de trimitere o dă acestora este corectă. Astfel, Curtea trebuie să ia în considerare, în cadrul repartizării competențelor
         între instanțele comunitare și cele naționale, contextul de reglementare și factual, astfel cum este definit în decizia de
         trimitere, în care se încadrează întrebările preliminare (a se vedea Hotărârea din 29 aprilie 2004, Orfanopoulos și Oliveri,
         C‑482/01 și C‑493/01, Rec., p. I‑5257, punctul 42, Hotărârea din 14 februarie 2008, Dynamic Medien, C‑244/06, Rep., p. I‑505,
         punctul 19, și Hotărârea din 4 decembrie 2008, Jobra, C‑330/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 17; a se vedea de
         asemenea, în acest sens, Ordonanța din 12 iunie 2008, Vassilakis și alții, C‑364/07, punctele 134 și 143).

      49      Or, instanța de trimitere solicită, în esență, în cadrul acțiunilor principale să se stabilească dacă transpunerea Directivei
         1999/70 prin Decretul prezidențial 164/2004, întrucât exclude din domeniul său de aplicare lucrătorii care au încheiat un
         prim sau unic contract de muncă pe durată determinată și nu permite recalificarea, în sectorul public, a contractelor de muncă
         pe durată determinată în contracte pe durată nedeterminată sau supune această recalificare unor condiții restrictive, constituie
         o „reducere” în sensul clauzei 8 punctul (3) din acordul‑cadru, în raport cu protecția care decurge din articolul 8 alineatul
         3 din Legea 2112/1920. În acest scop, instanța consideră în mod explicit, întemeindu‑se pe jurisprudența națională, că această
         din urmă dispoziție se aplică sectorului public și, așadar, se întemeiază în plus pe premisa potrivit căreia dispoziția menționată,
         pe de o parte, era în vigoare la expirarea termenului de transpunere a Directivei 1999/70 și, pe de altă parte, permitea o
         astfel de recalificare.

      50      De altfel, existența unei astfel de reduceri nu poate fi imaginată decât în cazul în care, astfel cum subliniază Comisia și
         precum presupune instanța de trimitere, articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920 menționat, deși încă în vigoare, nu este,
         în situații asemeni celor în cauză în acțiunea principală, aplicabil în paralel cu reglementarea națională care a transpus
         acordul‑cadru, indiferent dacă aceasta se datorează, de exemplu, adoptării înseși a acestei reglementări ulterioare, modificării
         articolului 103 alineatul 8 din Constituția Republicii Elene sau revirimentului jurisprudenței Areios Pagos ce decurge din
         Hotărârile 19/2007 și 20/2007 privind interpretarea articolului 8 alineatul 3 menționat.

      51      Prin urmare, trebuie să se concluzioneze că, indiferent care ar fi dezacordul dintre părțile din acțiunile principale în ceea
         ce privește interpretarea dreptului național și criticile emise împotriva interpretării reținute de instanța de trimitere,
         analizarea prezentelor întrebări trebuie efectuată în raport cu interpretarea dreptului intern efectuată de această din urmă
         instanță. Așadar, excepția de admisibilitate ridicată de guvernul elen cu privire la acest punct trebuie respinsă.

      52      În al doilea rând, Comisia susține că întrebările a treia‑a șasea adresate în cauza C‑378/07 sunt lipsite de obiect. Astfel,
         din Hotărârea din 22 noiembrie 2005, Mangold (C‑144/04, Rec., p. I‑9981, punctele 41-43), rezultă, ceea ce susțin de asemenea
         și guvernele elen și italian, că prin clauza 5 punctul (1) din acordul‑cadru se urmărește exclusiv prevenirea abuzurilor care
         rezultă din folosirea contractelor de muncă pe durată determinată succesive și, așadar, aceasta nu s‑ar aplica atunci când
         contractul în cauză este primul sau unicul contract de muncă încheiat între părți.

      53      Această obiecție nu poate fi reținută.

      54      Astfel, întrebările menționate mai sus, care privesc nu clauza 5 punctul (1) din acordul‑cadru, ci clauza 8 punctul (3) din
         acesta, urmăresc să determine în esență dacă transpunerea Directivei 1999/70 prin Decretul prezidențial 164/2004 constituie
         o „reducere” în sensul acestei din urmă clauze, în ceea ce privește nivelul de protecție acordat prin articolul 8 alineatul
         3 din Legea 2112/1920 lucrătorilor care au încheiat un singur contract de muncă pe durată determinată, și, în caz afirmativ,
         să precizeze consecințele care rezultă din aceasta pentru acțiunile principale.

      55      Or, aceste întrebări nu sunt nicidecum lipsite de obiect, ci ridică în special problema dacă, astfel precum susțin guvernele
         elen și italian, precum și Comisia, clauza 8 punctul (3) din acordul‑cadru este inaplicabilă atunci când a fost încheiat un
         singur contract de muncă pe durată determinată.

      56      De altfel, trebuie să se sublinieze în această privință că, în Hotărârea Mangold, citată anterior, Curtea, după ce a statuat,
         la punctele 42 și 43 din această hotărâre, că interpretarea clauzei 5 punctul (1) din acordul‑cadru era lipsită de pertinență
         pentru soluționarea litigiului cu care era sesizată instanța de trimitere în această cauză din moment ce acesta privea un
         prim și unic contract de muncă pe durată determinată, a răspuns, la punctele 44-54 din hotărârea menționată, la întrebarea
         suplimentară care îi era adresată de această instanță în contextul aceluiași litigiu privind interpretarea clauzei 8 punctul
         (3) din acest acord.

      57      În aceste condiții, din moment ce întrebările a treia‑a șasea din cauza C‑378/07 privesc interpretarea dreptului comunitar
         și nu este evident că aceasta nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunilor cu care este sesizată instanța
         de trimitere, care în mod evident nu sunt de natură ipotetică, Curtea este obligată, potrivit unei jurisprudențe constante,
         să răspundă la aceste întrebări (a se vedea în, acest sens, în special Hotărârea din 4 iulie 2006, Adeneler și alții, C‑212/04,
         Rec., p. I‑6057, punctele 41 și 42, și Hotărârea din 23 noiembrie 2006, Asnef‑Equifax și Administración del Estado, C‑238/05,
         Rec., p. I‑11125, punctele 15-17, precum și Ordonanța Vassilakis și alții, citată anterior, punctele 42-44).

      58      În al treilea rând, guvernul italian susține că a doua întrebare preliminară adresată în cauzele C‑379/07 și C‑380/07 este
         inadmisibilă, din moment ce dispozițiile tranzitorii prevăzute la articolul 11 din Decretul prezidențial 164/2004, care fac
         obiectul acestei întrebări, nu se aplică contractelor în cauză în acțiunea principală, acestea fiind, dimpotrivă, sub incidența
         regimului general instituit la articolele 5-7 din decretul menționat. Așadar, această întrebare nu ar avea nicio legătură
         cu acțiunile principale.

      59      Nici această obiecție nu poate fi reținută. Astfel, din moment ce din deciziile de trimitere reiese că la intrarea în vigoare
         a Decretului prezidențial 164/2004, și anume la 19 iulie 2004, contractele pe durată determinată vizate în acțiunea principală
         în aceste cauze erau încă în curs de executare, respectivele contracte puteau să intre în domeniul de aplicare al articolului
         11 din decretul menționat.

      60      Desigur, din deciziile de trimitere în aceste cauze reiese că reclamantele din acțiunile principale nu îndeplineau condițiile
         prevăzute de această dispoziție astfel încât contractele acestora să poată fi recalificate în contracte de muncă pe durată
         nedeterminată.

      61      Totuși, prin intermediul celei de a doua întrebări din cauzele menționate, instanța de trimitere urmărește tocmai să determine
         dacă aceste condiții, care au determinat excluderea contractelor menționate de la regimul tranzitoriu instituit prin articolul
         11 din Decretul 164/2004, constituie o „reducere” în sensul clauzei 8 punctul (3) din acordul‑cadru, astfel încât pentru reclamantele
         din acțiunile principale să poată decurge din dispozițiile acordului‑cadru menționat dreptul de a obține recalificarea acestor
         contracte în contracte pe durată nedeterminată, astfel cum era aceasta prevăzută, potrivit reclamantelor, printr‑o „măsură
         legală echivalentă”, în sensul clauzei 5 punctul (1) din acordul respectiv, și anume articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920.

      62      În consecință și ținând seama de jurisprudența citată la punctul 57 din prezenta hotărâre, nu se poate considera că reiese
         în mod vădit că interpretarea dreptului comunitar solicitată la a doua întrebare în cauzele C‑379/07 și C‑380/07 nu are nicio
         legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunilor cu care este sesizată instanța de trimitere, care, în mod evident, nu sunt
         de natură ipotetică.

      63      Având în vedere tot ceea ce precedă, trebuie să se considere că întrebările adresate sunt admisibile.

       Cu privire la fond
      64      Printr‑un prim grup de întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se interpreteze clauza 5 punctul (1) și clauza
         8 punctul (3) din acordul‑cadru, cu scopul de a aprecia dacă aceste dispoziții se opun reglementării naționale în discuție
         în acțiunile principale și, în special, Decretului prezidențial 164/2004 adoptat tocmai în scopul transpunerii acestui acord‑cadru
         în sectorul public. În acest scop, instanța de trimitere ridică o serie de întrebări asupra următoarelor puncte:

      –        în primul rând, în ceea ce privește măsurile de prevenire a folosirii abuzive a contractelor de muncă pe durată determinată
         succesive prevăzute de clauza 5 punctul (1) din acordul‑cadru, cu privire la marja de manevră de care se bucură statele pentru
         transpunerea acestei clauze atunci când există deja în dreptul intern o „măsură legală echivalentă” în sensul clauzei menționate
         (primele întrebări în cauzele C‑378/07-C‑380/07) și cu privire la noțiunea „motive obiective” în sensul acesteia [a șasea
         întrebare litera a) în cauza C‑378/07 și a cincea întrebare litera a) în cauzele C‑379/07 și C‑380/07];

      –        în al doilea rând, în ceea ce privește noțiunea „reducere” în sensul clauzei 8 punctul (3) din acordul menționat, dacă respectiva
         clauză se aplică lucrătorilor care au încheiat un prim sau unic contract de muncă pe durată determinată (a doua întrebare
         în cauza C‑378/07) și se opune modificărilor aduse de reglementarea națională de transpunere în raport cu dreptul intern preexistent
         (întrebările a treia și a patra în cauza C‑378/07, precum și întrebările a doua și a treia în cauzele C‑379/07 și C‑380/07)
         și

      –        în al treilea rând, în ceea ce privește sancțiunile în caz de folosire abuzivă a unor contracte de muncă pe durată determinată,
         dacă acordul‑cadru se opune interzicerii absolute, în sectorul public, a transformării acestor contracte în contracte pe durată
         nedeterminată [a șasea întrebare litera b) în cauza C‑378/07 și a cincea întrebare litera b) în cauzele C‑379/07 și C‑380/07].

      65      Pe de altă parte, prin intermediul ultimelor întrebări adresate, instanța de trimitere solicită să se precizeze consecințele
         care ar decurge, pentru instanțele naționale, dintr‑o incompatibilitate a Decretului prezidențial 164/2004 cu dispozițiile
         acordului‑cadru (a cincea întrebare în cauza C‑378/07, precum și a patra întrebare în cauzele C‑379/07 și C‑380/07).

      66      Prin urmare, trebuie să se răspundă la întrebările adresate de instanța de trimitere în ordinea indicată la punctele 64 și
         65, precizând totodată de la bun început că, în măsura în care această instanță solicită Curții să se pronunțe cu privire
         la compatibilitatea Decretului prezidențial 164/2004 cu acordul‑cadru, nu este de competența Curții să se pronunțe, în cadrul
         procedurii prevăzute la articolul 234 CE, asupra compatibilității dispozițiilor naționale cu dreptul comunitar, Curtea fiind
         totuși competentă să furnizeze instanței naționale toate elementele de interpretare proprii acestui drept care pot să îi permită
         să aprecieze această compatibilitate în vederea judecării cauzelor cu care este sesizată (a se vedea în special Hotărârea
         din 5 iulie 2007, Fendt Italiana, C‑145/06 și C‑146/06, Rep., p. I‑5869, punctul 30).

       Cu privire la măsurile de prevenire a abuzului în sensul clauzei 5 punctul (1) din acordul‑cadru
      –       Cu privire la marja de manevră a statelor membre atunci când există în dreptul intern o „măsură legală echivalentă”
      67      Prin intermediul întrebărilor formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă clauza 5 punctul
         (1) din acordul‑cadru trebuie să fie interpretată în sensul că se opune adoptării de către un stat membru a unei reglementări
         naționale, astfel cum este Decretul prezidențial 164/2004, care, în vederea transpunerii Directivei 1999/70 în mod specific
         cu scopul de a aplica dispozițiile acesteia în sectorul public, prevede punerea în aplicare a măsurilor de prevenire a folosirii
         abuzive de contracte sau de raporturi de muncă pe durată determinată succesive enumerate la punctul (1) literele (a)-(c) din
         această clauză, atunci când există deja în dreptul intern o „măsură legală echivalentă” în sensul clauzei menționate, precum
         articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920.

      68      Pentru a răspunde la această întrebare, care urmărește să determine marja de manevră de care dispun statele membre în ceea
         ce privește transpunerea clauzei 5 punctul (1) din acordul‑cadru, trebuie, pentru început, să se precizeze conținutul noțiunii
         „măsură legală echivalentă” în sensul acestei clauze.

      69      Atât guvernul elen, cât și Comisia susțin că articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920 nu constituie o astfel de măsură,
         din moment ce obiectul său este diferit de cel al clauzei menționate. Astfel, legea menționată, care privește rezilierea contractelor
         de muncă pe durată nedeterminată, nu cuprinde dispoziții care urmăresc prevenirea încheierii abuzive de contracte de muncă
         pe durată determinată succesive, ci permite numai să recunoască prin natura sa un contract drept contract pe durată nedeterminată
         în cadrul rezilierii acestuia. În orice caz, potrivit guvernului elen, posibilitatea de a recalifica un contract de muncă
         pe durată determinată în contract pe durată nedeterminată nu ar avea niciun efect disuasiv cu privire la încheierea de contracte
         succesive în sectorul public, din moment ce consecințele financiare ale unei astfel de recalificări ar fi suportate de întreaga
         colectivitate, și nu în mod necesar, spre deosebire de situația în sectorul privat, de angajatorul respectiv.

      70      În această privință, este important de subliniat că, deși, astfel cum s‑a amintit la punctele 48-51 din prezenta hotărâre,
         este de competența instanței de trimitere să interpreteze dreptul național, și anume, în speță, articolul 8 alineatul 3 din
         Legea 2112/1920, și că, prin urmare, pentru a răspunde la întrebările adresate, trebuie să se admită că această dispoziție,
         astfel cum a constatat instanța de trimitere, permite recalificarea în sectorul public a unor contracte de muncă pe durată
         determinată în contracte pe durată nedeterminată, nu este mai puțin adevărat că, în ceea ce privește noțiunea „măsură legală
         echivalentă” în sensul clauzei 5 punctul (1) din acordul‑cadru, aceasta constituie o noțiune de drept comunitar care trebuie
         să primească o interpretare uniformă în fiecare stat membru.

      71      Desigur, în această privință, este corect că, astfel cum reiese din cuprinsul punctului (10) din considerațiile generale ale
         acordului‑cadru, acesta permite statelor membre, precum și partenerilor sociali să definească modalitățile de aplicare a principiilor
         și a cerințelor pe care le prevede cu scopul de a garanta conformitatea acestora cu legislația și/sau cu practicile naționale
         și de a asigura luarea în considerare în mod corespunzător a caracteristicilor situațiilor concrete (Hotărârea Adeneler și
         alții, citată anterior, punctul 68, precum și Ordonanța Vassilakis și alții, citată anterior, punctul 87).

      72      Cu toate acestea, cu excepția cazului în care, conform considerentului (17) al Directivei 1999/70, acordul‑cadru face trimitere
         în această privință la statele membre, conținutul principiilor și al cerințelor menționate nu poate varia în funcție de dreptul
         național al acestora din moment ce, potrivit considerentului (14) al directivei menționate și preambulului acordului‑cadru
         menționat, acesta are ca obiect stabilirea la scară comunitară a unui cadru general pentru folosirea contractelor de muncă
         pe durată determinată.

      73      În speță, noțiunea „măsură legală echivalentă” nefiind definită în acordul‑cadru, se impune să se sublinieze, în lipsa unei
         trimiteri la dreptul statelor membre, că, prin prevederea unui anumit număr de dispoziții minime de protecție destinate să
         evite incertitudinea situației salariaților, clauza 5 punctul (1) din acordul menționat are drept obiect punerea în aplicare
         a unuia dintre obiectivele urmărite de acest acord, și anume să limiteze recurgerea succesivă la contracte sau la raporturi
         de muncă pe durată determinată, considerată o sursă potențială de abuz în defavoarea lucrătorilor (a se vedea Hotărârea Adeneler
         și alții, citată anterior, punctul 63, precum și Ordonanța Vassilakis și alții, citată anterior, punctul 84).

      74      Astfel, clauza 5 punctul (1) din acordul‑cadru impune statelor membre, pentru „a preveni abuzurile care rezultă din folosirea
         contractelor sau a raporturilor de muncă pe durată determinată succesive”, adoptarea uneia sau mai multor măsuri prevăzute
         de această clauză, în cazul în care dreptul lor intern nu cuprinde „măsuri legale echivalente” de prevenire a abuzului. Măsurile
         astfel enumerate la punctul (1) literele (a)-(c) din clauza menționată, în număr de trei, se referă la motive obiective care
         să justifice reînnoirea unor asemenea contracte sau raporturi de muncă, la durata totală maximă a acestor contracte sau raporturi
         de muncă succesive și la numărul de reînnoiri ale acestora (a se vedea Hotărârea din 15 aprilie 2008, Impact, C‑268/06, Rep.,
         p. I‑2483, punctul 69, precum și Ordonanța Vassilakis și alții, citată anterior, punctul 80).

      75      Reiese fără echivoc chiar din formularea clauzei menționate că diferitele măsuri preconizate de aceasta sunt considerate „echivalente”
         (Hotărârea Impact, citată anterior, punctul 76).

      76      În consecință, rezultă că, prin expresia „măsuri legale echivalente”, clauza 5 punctul (1) din acordul‑cadru este de natură
         să privească orice măsură de drept național care, în același mod precum măsurile prevăzute de clauza respectivă, are drept
         obiect să prevină în mod efectiv folosirea abuzivă de contracte sau de raporturi de muncă pe durată determinată succesive
         (a se vedea în acest sens Hotărârea Adeneler și alții, citată anterior, punctul 65).

      77      Astfel precum a observat avocatul general la punctele 53 și 54 din concluzii, este lipsit de pertinență în această privință
         faptul că măsura de drept național în cauză în acțiunea principală, precum, în speță, articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920,
         nu prevede măsurile deosebite prevăzute de clauza 5 punctul (1) literele (a)-(c) din acordul‑cadru sau că nu a fost adoptată
         în mod special cu scopul de a proteja lucrătorii împotriva abuzurilor în materia contractelor de muncă pe durată determinată
         succesive sau inclusiv că domeniul de aplicare al acesteia nu este limitat decât la aceste contracte. Astfel, din moment ce
         articolul menționat poate, coroborat, dacă este cazul, cu alte dispoziții de drept intern, să contribuie de asemenea la o
         prevenire efectivă a utilizării abuzive a contractelor de muncă pe durată determinată succesive, aceasta trebuie să fie considerată
         echivalentă cu măsurile enumerate în clauza 5 punctul (1) literele (a)-(c) din acordul‑cadru.

      78      Prin urmare, în acțiunile principale, revine instanței de trimitere competența de a analiza în ce măsură posibilitatea, prevăzută
         în opinia sa la articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920, de a recalifica, în sectorul public, un contract de muncă pe
         durată determinată în contract pe durată nedeterminată atunci când acesta acoperă, în realitate, nevoi permanente și durabile
         ale angajatorului este de natură să contribuie la o astfel de prevenire efectivă a folosirii abuzive de contracte sau de raporturi
         de muncă pe durată determinată succesive. În ipoteza în care instanța menționată ar ajunge la concluzia că are un astfel de
         efect, această dispoziție ar trebui să fie considerată o „măsură legală echivalentă” în sensul clauzei 5 punctul (1) din acordul‑cadru.

      79      În ceea ce privește, în continuare, aspectul dacă, într‑o astfel de situație, existența unei „măsuri legale echivalente” în
         sensul acestei clauze se opune adoptării de către statul membru respectiv a unei reglementări naționale care, precum Decretul
         prezidențial 164/2004, prevede, la articolele 5-7 și 11, în vederea transpunerii Directivei 1999/70, măsuri specifice de prevenire
         a folosirii abuzive a contractelor sau a raporturilor de muncă pe durată determinată succesive, trebuie să se amintească faptul
         că prevăzând adoptarea efectivă și obligatorie a cel puțin unei măsuri dintre cele pe care directiva le enumeră și care vizează
         prevenirea utilizării abuzive a contractelor de muncă pe durată determinată succesive atunci când dreptul național nu cuprinde
         deja măsuri legale echivalente, clauza 5 punctul (1) din acordul‑cadru atribuie în sarcina statelor membre un obiectiv general
         care constă în prevenirea unor astfel de abuzuri, acordându‑le în același timp libertatea de a alege mijloacele pentru îndeplinirea
         acestor obiective (Hotărârea Impact, citată anterior, punctul 70 și jurisprudența citată).

      80      Rezultă că statele membre beneficiază, în temeiul acestei dispoziții, de o marjă de apreciere pentru atingerea obiectivului
         menționat, însă cu condiția să garanteze obținerea rezultatului impus de dreptul comunitar, astfel cum rezultă nu numai din
         articolul 249 al treilea paragraf CE, dar și din articolul 2 primul paragraf din Directiva 1999/70, în lumina considerentului
         (17) al acestei directive (a se vedea în acest sens Hotărârea Adeneler și alții, citată anterior, punctul 68, precum și Ordonanța
         Vassilakis și alții, citată anterior, punctul 87).

      81      Astfel cum a hotărât deja Curtea, recurgerea, în vederea asigurării prevenirii efective a folosirii abuzive de contracte sau
         de raporturi de muncă pe durată determinată succesive, la una sau la mai multe dintre măsurile prevăzute de această clauză
         sau, în plus, la măsuri legale echivalente existente intră în sfera de aplicare a puterii de apreciere a statelor membre,
         ținând cont în același timp de nevoile sectoarelor specifice și/sau ale categoriilor de lucrători (a se vedea Hotărârea Impact,
         citată anterior, punctul 71).

      82      Prin urmare, dacă, în lipsa unei măsuri legale echivalente în dreptul său intern, un stat membru trebuie în mod necesar, pentru
         atingerea acestui obiectiv, să adopte una sau mai multe măsuri preventive enumerate de clauza 5 punctul (1) literele (a)-(c)
         din acordul‑cadru cu scopul de a transpune în mod corect Directiva 1999/70 (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior
         Adeneler și alții, punctul 65, și Impact, punctele 69 și 70, precum și Ordonanța Vassilakis și alții, citată anterior, punctul
         80), existența unei astfel de măsuri legale echivalente nu poate, în schimb, fără a risca să împiedice orice evoluție a reglementării
         naționale existente, să priveze acest stat de posibilitatea de a adopta în plus una sau mai multe dintre măsurile enumerate
         de clauza 5 punctul (1) literele (a)-(c) menționată în vederea, în special, astfel cum au admis în esență toate părțile care
         au depus observații scrise, a modificării sau a completării protecției care decurge din măsura legală echivalentă menționată.

      83      Cu toate acestea, este important să se amintească faptul că marja de manevră permisă astfel statelor membre nu este nelimitată
         și că, în special, aceasta nu poate în niciun caz să ajungă să pună în discuție obiectivul sau efectul util al acordului‑cadru
         (Hotărârea Adeneler și alții, citată anterior, punctul 82).

      84      Astfel, întrucât clauza 5 punctul (1) din acordul‑cadru are ca obiect, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 73-77 și
         79 din prezenta hotărâre, să oblige statele membre să asigure, în dreptul lor intern, prevenirea efectivă a folosirii abuzive
         de contracte sau de raporturi de muncă pe durată determinată succesive, adoptarea unei astfel de reglementări naționale de
         transpunere nu poate avea drept efect afectarea caracterului concret al respectivei preveniri, astfel cum decurgea acesta
         anterior dintr‑o „măsură legală echivalentă” în sensul clauzei 5 punctul (1) menționate. În această privință, este important
         în mod deosebit ca situația juridică ce decurge din diferitele măsuri care există în dreptul național să fie suficient de
         precisă și de clară, astfel încât persoanele private să fie în măsură să cunoască totalitatea drepturilor lor și, dacă este
         cazul, să se prevaleze de acestea în fața instanțelor naționale.

      85      Pe de altă parte, puterea de apreciere conferită statelor membre în clauza 5 punctul (1) din acordul‑cadru trebuie să se exercite
         de asemenea cu respectarea dreptului comunitar și, în special, a principiilor generale ale acestuia, precum și a celorlalte
         dispoziții ale acordului‑cadru (a se vedea în acest sens Hotărârea Mangold, citată anterior, punctele 50-54 și 63-65).

      86      În această privință, trebuie să se sublinieze în special că, atunci când dreptul intern cuprinde deja dispoziții destinate
         prevenirii în mod efectiv a folosirii abuzive de contracte sau de raporturi de muncă pe durată determinată succesive care
         pot constitui o „măsură legală echivalentă” în sensul clauzei 5 punctul (1) din acordul‑cadru, adoptarea, de către un stat
         membru, a uneia sau a mai multe dintre măsurile de prevenire specifice prevăzute în clauza 5 punctul (1) literele (a)-(c)
         menționată din acest acord nu poate constitui un motiv real pentru reducerea nivelului general de protecție acordată lucrătorilor
         în domeniul reglementat de acordul‑cadru menționat în sensul clauzei 8 punctul (3) din acesta, care face obiectul întrebărilor
         examinate la punctele 108-178 din prezenta hotărâre.

      87      Trebuie să se răspundă instanței de trimitere că, prin urmare, clauza 5 punctul (1) din acordul‑cadru trebuie interpretată
         în sensul că nu se opune adoptării de către un stat membru a unei reglementări naționale, precum Decretul prezidențial 164/2004,
         care, în vederea transpunerii Directivei 1999/70 în mod specific cu scopul de a aplica dispozițiile acesteia sectorului public,
         prevede punerea în aplicare a măsurilor de prevenire a folosirii abuzive de contracte sau de raporturi de muncă pe durată
         determinată succesive enumerate la punctul (1) literele (a)-(c) din această clauză, atunci când există deja în dreptul intern
         – aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere – o „măsură legală echivalentă” în sensul clauzei menționate, precum
         articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920, în măsura în care totuși reglementarea menționată, pe de o parte, nu afectează
         caracterul efectiv al prevenirii folosirii abuzive de contracte sau de raporturi de muncă pe durată determinată astfel cum
         rezultă acesta din măsura legală echivalentă menționată și, pe de altă parte, respectă dreptul comunitar și, mai ales, clauza
         8 punctul (3) din acordul menționat.

      –       Cu privire la cerința „motivelor obiective” în sensul clauzei 5 punctul (1) litera (a) din acordul‑cadru
      88      Prin intermediul întrebărilor formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă clauza 5 punctul
         (1) litera (a) din acordul‑cadru trebuie interpretată în sensul că se opune posibilității ca o reglementare națională, precum
         cea în cauză în acțiunile principale, să fie aplicată de autoritățile statului membru respectiv astfel încât încheierea de
         contracte de muncă pe durată determinată în sectorul public, indiferent dacă este vorba despre un prim sau unic contract ori
         de contracte succesive, să fie considerată justificată de „motive obiective” în sensul clauzei menționate, pentru simplul
         motiv că aceste contracte sunt întemeiate pe dispoziții legale care permit încheierea sau reînnoirea lor pentru a satisface
         anumite nevoi provizorii, în condițiile în care, în realitate, respectivele nevoi sunt „permanente și durabile”.

      89      Din deciziile de trimitere reiese că aceste întrebări sunt adresate de instanța sesizată cu acțiunile principale pentru motivul
         că o astfel de aplicare a dreptului național ar putea să împiedice competența pe care i‑o oferă articolul 8 alineatul 3 din
         Legea 2112/1920, calificată de instanță ca „măsură legală echivalentă”, să recalifice contracte de muncă pe durată determinată
         în contracte pe durată nedeterminată. Astfel, această recalificare ar fi exclusă, potrivit jurisprudenței naționale, atunci
         când durata determinată este justificată de motive obiective.

      90      Trebuie să se observe de la bun început că acordul‑cadru nu obligă statele membre să adopte o măsură care să impună ca orice
         prim sau unic contract de muncă pe durată determinată să fie justificat prin astfel de motive obiective. Astfel, precum a
         hotărât și Curtea deja, asemenea contracte de muncă pe durată determinată nu intră sub incidența clauzei 5 punctul (1) din
         acordul‑cadru, care privește numai prevenirea folosirii abuzive de contracte sau de raporturi de muncă pe durată determinată
         succesive, motivele obiective prevăzute la punctul (1) litera (a) din respectiva clauză privind de asemenea numai reînnoirea
         unor astfel de contracte sau raporturi (a se vedea Hotărârea Mangold, citată anterior, punctele 41-43).

      91      Pe de altă parte, în ceea ce privește contractele sau raporturile de muncă pe durată determinată succesive, trebuie amintit
         că prin clauza 5 punctul (1) din acordul‑cadru, care urmărește tocmai să prevină abuzurile ce rezultă din folosirea acestora,
         se impune statelor membre obligația de a introduce în ordinea lor juridică una sau mai multe dintre măsurile enumerate la
         punctul (1) literele (a)-(c), atunci când nu există deja în statul membru respectiv dispoziții legale echivalente destinate
         să prevină în mod efectiv folosirea abuzivă a acestui tip de contracte de muncă. Printre măsurile menționate, clauza 5 punctul
         (1) litera (a) prevede „motive obiective care să justifice reînnoirea unor asemenea contracte sau raporturi de muncă” (a se
         vedea Hotărârea Adeneler și alții, citată anterior, punctele 64-66).

      92      Astfel cum reiese din cuprinsul punctului 7 din considerațiile generale ale acordului‑cadru, părțile semnatare ale acestuia
         au considerat că folosirea, din motive obiective, a contractelor de muncă pe durată determinată este un mod de a împiedica
         abuzurile (Hotărârea Adeneler și alții, citată anterior, punctul 67, precum și Ordonanța Vassilakis și alții, citată anterior,
         punctul 86).

      93      Cu toate acestea, astfel cum s‑a menționat la punctele 79-82 din prezenta hotărâre, statele membre dispun de o marjă de apreciere
         pentru punerea în aplicare a clauzei 5 punctul (1) din acordul‑cadru, din moment ce pot alege să recurgă la una sau la mai
         multe dintre măsurile enunțate la punctul (1) literele (a)-(c) din această clauză sau, în plus, la măsuri legale echivalente
         existente.

      94      Rezultă că, în scopul acestei puneri în aplicare, un stat membru poate în mod legitim să decidă să nu adopte măsura prevăzută
         la punctul (1) litera (a) din clauza menționată, care constă în a pretinde ca reînnoirea unor astfel de contracte sau de raporturi
         de muncă pe durată determinată succesive să fie justificată prin motive obiective. Dimpotrivă, acesta poate prefera să adopte
         una sau ambele măsuri prevăzute la punctul (1) literele (b) și (c) din clauza menționată, care au legătură cu durata maximă
         totală a acestor contracte sau raporturi de muncă succesive și, respectiv, cu numărul de reînnoiri al acestora, și chiar să
         aleagă să mențină o măsură legală echivalentă existentă, în măsura în care, indiferent care ar fi decizia adoptată, este asigurată
         prevenirea efectivă a folosirii abuzive de contracte sau de raporturi de muncă pe durată determinată (a se vedea în acest
         sens Hotărârea Adeneler și alții, citată anterior, punctul 101).

      95      Cu toate acestea, atunci când un stat membru, în vederea punerii în aplicare a clauzei 5 punctul (1) din acordul‑cadru, decide
         să adopte măsura prevăzută la punctul (1) litera (a) din clauza menționată, care constă în impunerea ca reînnoirea contractelor
         sau a raporturilor de muncă pe durată determinată succesive să fie justificată de motive obiective, este obligat să garanteze
         obținerea rezultatului cerut de dreptul comunitar, astfel cum rezultă acesta nu numai din articolul 249 al treilea paragraf
         CE, ci de asemenea din articolul 2 primul paragraf din Directiva 1999/70, interpretat în lumina considerentului (17) al acesteia
         (a se vedea în acest sens Hotărârea Adeneler și alții, citată anterior, punctul 68, precum și Ordonanța Vassilakis și alții,
         citată anterior, punctul 87).

      96      În aceste împrejurări, noțiunea „motive obiective”, în sensul clauzei 5 punctul (1) litera (a) din acordul‑cadru, trebuie
         înțeleasă, astfel precum a hotărât deja Curtea, ca având în vedere împrejurări precise și concrete ce caracterizează o activitate
         determinată și care, astfel, sunt în măsură să justifice, în acel context specific, utilizarea contractelor de muncă pe durată
         determinată succesive. Aceste împrejurări pot rezulta, cu precădere, din natura specifică a atribuțiilor pentru îndeplinirea
         cărora au fost încheiate contractele menționate, din caracteristicile inerente ale acestor atribuții sau, după caz, din urmărirea
         unui obiectiv legitim de politică socială de către un stat membru (Hotărârea Adeneler și alții, citată anterior, punctele
         69 și 70, și Hotărârea din 13 septembrie 2007, Del Cerro Alonso, C‑307/05, Rep., p. I‑7109, punctul 53, precum și Ordonanța
         Vassilakis și alții, citată anterior, punctele 88 și 89).

      97      În schimb, o prevedere națională care doar autorizează, în mod general și abstract, printr‑o normă legislativă sau administrativă,
         încheierea de contracte de muncă pe durată determinată succesive nu ar fi conformă cerințelor de natura celor menționate la
         cele două puncte precedente (Hotărârile citate anterior Adeneler și alții, punctul 71, și Del Cerro Alonso, punctul 54, precum
         și Ordonanța Vassilakis și alții, citată anterior, punctul 90).

      98      Astfel, o asemenea dispoziție, de natură pur formală și care nu justifică în mod special folosirea contractelor de muncă pe
         durată determinată succesive prin existența de factori obiectivi legați de particularitățile activității respective și de
         condițiile exercitării sale, implică un risc real de a determina o recurgere abuzivă la acest tip de contracte și nu este,
         prin urmare, compatibilă cu obiectivul și cu efectul util al acordului‑cadru (Hotărârea Adeneler și alții, citată anterior,
         punctul 72, precum și Ordonanța Vassilakis și alții, citată anterior, punctul 91).

      99      Așadar, a admite că o dispoziție națională poate, de plin drept și fără vreo altă precizare, să justifice încheierea de contracte
         de muncă pe durată determinată succesive ar însemna să nu se respecte finalitatea acordului‑cadru, mai exact protecția lucrătorilor
         împotriva instabilității locului de muncă, și să golească de substanță principiul potrivit căruia contractele pe durată nedeterminată
         constituie forma generală a raporturilor de muncă (Hotărârea Adeneler și alții, citată anterior, punctul 73, precum și Ordonanța
         Vassilakis și alții, citată anterior, punctul 92).

      100    Mai exact, recurgerea la contracte de muncă pe durată determinată exclusiv în temeiul unei dispoziții legale sau reglementare
         generale, fără legătură cu conținutul concret al activității în cauză, nu permite identificarea unor criterii obiective și
         transparente pentru a se verifica dacă reînnoirea unor astfel de contracte răspunde, în fapt, unor necesități reale și dacă
         este în măsură să asigure îndeplinirea obiectivului urmărit și necesară în acest scop (Hotărârile citate anterior Adeneler
         și alții, punctul 74, și Del Cerro Alonso, punctul 55, precum și Ordonanța Vassilakis și alții, citată anterior, punctul 93).

      101    Cu toate acestea, din dosarul prezentat Curții rezultă că reglementarea națională în cauză în acțiunile principale nu mai
         prevede că faptul că încheierea unui contract de muncă pe durată determinată este impusă prin lege constituie un motiv obiectiv
         care să justifice de plin drept reînnoirea nelimitată a unui astfel de contract. În schimb, rezultă că această reglementare
         stabilește împrejurările precise și concrete în care pot fi încheiate contracte sau raporturi de muncă pe durată determinată
         succesive în sectorul public. Astfel, recurgerea la asemenea contracte este permisă, după caz, în temeiul articolului 5 alineatul
         2 din Decretul prezidențial 164/2004 pentru a răspunde unor „nevoi speciale” care sunt „legate de forma, de natura sau de
         activitatea întreprinderii” sau, în temeiul articolului 1 din Legea 3250/2004, pentru a se acoperi „nevoile suplimentare”
         ce privesc prestarea de „servicii cu caracter social” în folosul cetățenilor sau, potrivit articolului 6 alineatul 1 din Legea
         2527/1997, pentru realizarea de lucrări care nu țin de „atribuțiile obișnuite ale agenților” sau, în plus, potrivit articolului
         21 alineatul 1 din Legea 2190/1994, pentru a face față „nevoilor sezoniere sau altor nevoi periodice sau temporare”.

      102    Astfel cum a subliniat instanța de trimitere însăși în întrebările formulate, reglementarea națională în cauză în acțiunile
         principale permite astfel încheierea de contracte de muncă pe durată determinată pentru a satisface, în esență, nevoi provizorii.
         Or, este necesar să se admită că nevoi de o astfel de natură pot constitui „motive obiective” pentru reînnoirea unor astfel
         de contracte în sensul clauzei 5 punctul (1) litera (a) din acordul‑cadru.

      103    Cu toate acestea, precum a arătat și avocatul general la punctele 106 și 107 din concluzii, ar fi contrar obiectivului urmărit
         de clauza respectivă, care are în vedere prevenirea în mod efectiv a recurgerii abuzive la contracte sau la raporturi de muncă
         pe durată determinată succesive, ca dispozițiile reglementării naționale în cauză în acțiunile principale prevăzute la punctul
         101 din prezenta hotărâre să constituie temeiul reînnoirii unor astfel de contracte sau raporturi, în timp ce, în realitate,
         nevoile acoperite de acestea nu ar avea, în fapt, un caracter provizoriu, ci, dimpotrivă, un caracter „permanent și durabil”
         (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Adeneler și alții, citată anterior, punctul 88, precum și Ordonanța Vassilakis și alții,
         citată anterior, punctul 110).

      104    Astfel, un asemenea mod de utilizare a contractelor sau a raporturilor de muncă pe durată determinată ar afecta în mod direct
         premisa pe care se întemeiază acordul‑cadru, și anume, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor (6) și (8) din considerațiile
         generale ale acestuia, că contractele de muncă pe durată nedeterminată constituie forma generală a raporturilor de muncă,
         în timp ce contractele de muncă pe durată determinată reprezintă o caracteristică a ocupării forței de muncă în anumite sectoare
         sau pentru anumite ocupații și activități (a se vedea Hotărârile citate anterior Adeneler și alții, punctul 61, și Impact,
         punctul 86, precum și Ordonanța Vassilakis și alții, citată anterior, punctul 82).

      105    În consecință, beneficiul stabilității locului de muncă este considerat un element major al protecției acordate lucrătorilor
         (a se vedea Hotărârea Mangold, citată anterior, punctul 64), în timp ce, astfel cum rezultă din al doilea paragraf din preambulul
         acordului‑cadru și din cuprinsul punctului (8) din considerațiile generale ale acestui acord, doar în anumite împrejurări
         contractele de muncă pe durată determinată pot răspunde atât nevoilor angajatorilor, cât și celor ale lucrătorilor (Hotărârile
         citate anterior Adeneler și alții, punctul 62, și Impact, punctul 87, precum și Ordonanța Vassilakis și alții, citată anterior,
         punctul 83).

      106    Prin urmare, din moment ce, potrivit unei jurisprudențe constante, obligația statelor membre care rezultă dintr‑o directivă
         de a atinge rezultatul prevăzut de aceasta, precum și îndatorirea acestora, în temeiul articolului 10 CE, de a lua toate măsurile
         generale sau speciale necesare pentru a asigura îndeplinirea acestei obligații se impun tuturor autorităților statelor membre,
         inclusiv autorităților judiciare în cadrul competențelor acestora (a se vedea în special Hotărârea din 13 noiembrie 1990,
         Marleasing, C‑106/89, Rec., p. I‑4135, punctul 8, Hotărârea din 18 decembrie 1997, Inter‑Environnement Wallonie, C‑129/96,
         Rec., p. I‑7411, punctul 40, și Hotărârea din 5 octombrie 2004, Pfeiffer și alții, C‑397/01-C‑403/01, Rec., p. I‑8835, punctul
         110), revine tuturor autorităților statului membru vizat sarcina de a asigura, în cadrul competențelor respective ale acestora,
         respectarea clauzei 5 punctul (1) litera (a) din acordul‑cadru, verificând în concret că reglementarea națională care permite
         reînnoirea, în sectorul public, de contracte sau de raporturi de muncă pe durată determinată succesive care trebuie să acopere
         nevoi provizorii nu este folosită, în fapt, pentru a satisface nevoi permanente și durabile.

      107    Trebuie să se răspundă instanței de trimitere că, prin urmare, clauza 5 punctul (1) litera (a) din acordul‑cadru trebuie interpretată
         în sensul că se opune posibilității ca o reglementare națională, precum cea în cauză în acțiunile principale, să fie aplicată
         de autoritățile statului membru respectiv astfel încât reînnoirea de contracte de muncă pe durată determinată succesive în
         sectorul public să fie considerată justificată de „motive obiective” în sensul clauzei menționate, pentru simplul motiv că
         aceste contracte sunt întemeiate pe dispoziții legale care permit reînnoirea lor pentru a satisface anumite nevoi provizorii,
         în condițiile în care, în realitate, respectivele nevoi sunt permanente și durabile. În schimb, aceeași clauză nu se aplică
         încheierii unui prim sau unic contract sau raport de muncă pe durată determinată.

       Cu privire la noțiunea „reducere” în sensul clauzei 8 punctul (3) din acordul‑cadru
      –       Cu privire la reducere în ceea ce îi privește pe lucrătorii care au încheiat un prim sau unic contract de muncă pe durată
         determinată

      108    Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă clauza 8 punctul
         (3) din acordul‑cadru trebuie interpretată în sensul că „reducerea” prevăzută de această clauză trebuie examinată numai în
         raport cu nivelul general de protecție care era aplicabil, în statul membru respectiv, lucrătorilor ce au încheiat contracte
         de muncă pe durată determinată succesive, fără a lua în considerare protecția aplicabilă lucrătorilor ce au încheiat un prim
         sau unic contract de muncă pe durată determinată.

      109    Din decizia de trimitere în cauza C‑378/07 reiese că această întrebare este adresată cu privire la o reglementare națională,
         astfel cum este Decretul prezidențial 164/2004, care, în opinia instanței de trimitere, prevede măsuri de protecție împotriva
         folosirii abuzive a contractelor de muncă pe durată determinată numai atunci când acestea au un caracter succesiv, în timp
         ce dreptul intern anterior care rezulta din articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920 se aplica de asemenea atunci când
         contractul este primul sau unicul contract de muncă pe durată determinată încheiat între părți.

      110    Trebuie să se amintească faptul că, potrivit clauzei 8 punctul (3) din acordul‑cadru, „aplicarea [acestuia] nu constituie
         un motiv real pentru reducerea nivelului general de protecție acordată lucrătorilor în domeniile reglementate de […] acord
         [ul menționat]”.

      111    Or, în ceea ce privește domeniile reglementate de acordul‑cadru, trebuie să se sublinieze că preambulul acestui acord, la
         primul său paragraf, prevede că acordul menționat urmărește să contribuie la „realizarea unui echilibru mai bun între «flexibilitatea
         timpului de lucru și securitatea locului de muncă»”. Potrivit considerentului (14) al Directivei 1999/70, care preia în esență
         al treilea paragraf din preambulul menționat, acordul‑cadru stabilește în acest scop „principiile generale și cerințele minime
         pentru contractele și raporturile de muncă pe durată determinată”. Al cincilea paragraf al aceluiași preambul prevede de asemenea
         că acordul menționat „se referă la condițiile de încadrare în muncă a lucrătorilor încadrați pe durată determinată”.

      112    Acordul‑cadru, în special clauza 8 punctul (3) din acesta, urmărește astfel un scop care este similar cu obiectivele fundamentale
         prevăzute la articolul 136 primul paragraf CE, precum și la al treilea paragraf din preambulul Tratatului CE, la punctul 7
         și la punctul 10 alineatul (1) din Carta comunitară a drepturilor sociale fundamentale ale lucrătorilor din anul 1989 la care
         face trimitere dispoziția din tratat menționată mai sus și care sunt legate de îmbunătățirea condițiilor de trai și de muncă,
         permițând armonizarea acestora pe calea progresului, precum și de existența unei protecții sociale adecvate a lucrătorilor,
         în speță a lucrătorilor pe durată determinată (a se vedea în acest sens Hotărârea Impact, citată anterior, punctul 112).

      113    Având în vedere aceste obiective, clauza 8 punctul (3) din acordul‑cadru nu poate fi interpretată în mod restrictiv.

      114    Or, potrivit chiar modului de redactare a clauzei 2 din acordul‑cadru, acesta din urmă se aplică în cazul tuturor lucrătorilor
         pe durată determinată cu un contract de muncă sau cu un raport de muncă definite în legislația, convențiile colective sau
         practicile în vigoare în fiecare stat membru.

      115    În temeiul clauzei 3 din acordul‑cadru menționat, noțiunea „lucrător pe durată determinată” reprezintă „o persoană care are
         un contract sau un raport de muncă pe durată determinată, încheiat direct între angajator și lucrător, în care încetarea contractului
         sau a raportului de muncă este determinată de condiții obiective cum ar fi împlinirea termenului, îndeplinirea unei sarcini
         determinate sau producerea unui eveniment determinat”.

      116    Prin urmare, rezultă în mod clar atât din obiectivul urmărit de Directiva 1999/70 și de acordul‑cadru, cât și din modul de
         redactare a dispozițiilor relevante ale acestora că, spre deosebire de ceea ce susțin în esență guvernul elen și Comisia,
         domeniul reglementat de acest acord nu este limitat numai la lucrătorii care au încheiat contracte de muncă pe durată determinată
         succesive, ci, dimpotrivă, acordul menționat este aplicabil tuturor lucrătorilor care efectuează servicii remunerate în cadrul
         unui raport de muncă determinat încheiat cu angajatorul lor (Hotărârea Del Cerro Alonso, citată anterior, punctul 28), și
         aceasta indiferent care ar fi numărul de contracte pe durată determinată încheiat de acești lucrători.

      117    Astfel, este necesar să se arate că, potrivit clauzei 4 din acordul‑cadru, angajații cu contract pe durată determinată nu
         sunt tratați într‑un mod mai puțin favorabil, în ceea ce privește condițiile de încadrare în muncă, decât lucrătorii cu contract
         pe durată nedeterminată numai pentru că aceștia au un contract sau un raport de muncă pe durată determinată, fără a restrânge
         aplicabilitatea acestei interdicții numai la contractele de muncă pe durată determinată succesive.

      118    Desigur, în ceea ce privește clauza 5 punctul (1) din acordul‑cadru, care pune în aplicare în această privință clauza 1 litera
         (b) din acord, aceasta se referă numai la adoptarea de către statele membre de măsuri destinate să prevină folosirea abuzivă
         de contracte sau de raporturi de muncă pe durată determinată succesive.

      119    Cu toate acestea, ultimele două clauze menționate nu definesc domeniul de aplicare al acordului menționat și, prin urmare,
         acestea nu pot avea ca efect restrângerea aplicabilității clauzei 8 punctul (3) din acordul‑cadru care, înscrisă într‑o secțiune
         distinctă a acordului‑cadru consacrată punerii în aplicare a acestuia, nu se referă, de altfel, nici la clauza 1 litera (b)
         din acordul‑cadru, nici la clauza 5 punctul (1) din acord.

      120    Din acestea rezultă că examinarea existenței unei „reduceri” în sensul clauzei 8 punctul (3) din acordul‑cadru trebuie să
         se efectueze în raport cu ansamblul dispozițiilor de drept intern ale unui stat membru referitoare la protecția acordată lucrătorilor
         în domeniul contractelor de muncă pe durată determinată.

      121    Este necesar să se răspundă instanței de trimitere că, în consecință, clauza 8 punctul (3) din acordul‑cadru trebuie interpretată
         în sensul că „reducerea” prevăzută de aceasta trebuie examinată în raport cu nivelul general de protecție care era aplicabil,
         în statul membru respectiv, atât lucrătorilor care au încheiat contracte de muncă pe durată determinată succesive, cât și
         lucrătorilor care au încheiat un prim sau unic contract pe durată determinată.

      –       Cu privire la modificările aduse de reglementarea națională de transpunere față de dreptul intern preexistent
      122    Prin intermediul întrebărilor formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă clauza 8 punctul
         (3) din acordul‑cadru trebuie interpretată în sensul că se opune unei reglementări naționale, precum Decretul prezidențial
         164/2004, care, spre deosebire de o normă de drept intern anterioară, precum articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920,
         ce constituie, potrivit acestei instanțe, o „măsură legală echivalentă” în sensul clauzei 5 punctul (1) din acord, pe de o
         parte, nu mai prevede, în cazul în care s‑a recurs abuziv la contracte de muncă pe durată determinată succesive în sectorul
         public, recalificarea acestora din urmă în contracte de muncă pe durată nedeterminată sau condiționează recalificarea de respectarea
         anumitor cerințe cumulative și restrictive și, pe de altă parte, exclude de la beneficiul măsurilor de protecție pe care le
         prevede lucrătorii care au încheiat un prim sau unic contract de muncă pe durată determinată.

      123    În această privință, trebuie de la bun început să se observe că, spre deosebire de ceea ce sugerează instanța de trimitere,
         precum și guvernul elen și Comisia, existența unei „reduceri”, în sensul clauzei 8 punctul (3) din acordul‑cadru, nu trebuie
         să se examineze numai în raport cu nivelul de protecție aplicabilă lucrătorilor cu contract pe durată determinată, astfel
         cum rezultă acesta dintr‑o „măsură legală echivalentă” în sensul clauzei 5 punctul (1) din acest acord.

      124    Într‑adevăr, astfel cum rezultă, în special, din cuprinsul punctelor 116-121 din prezenta hotărâre, atât din obiectivul urmărit
         de Directiva 1999/70 și de acordul‑cadru, cât și din modul de redactare a clauzei 8 punctul (3) din acest acord reiese că
         examinarea existenței unei „reduceri” în sensul clauzei menționate trebuie să se efectueze în raport cu ansamblul dispozițiilor
         de drept intern referitoare la contractele de muncă pe durată determinată. Nu prezintă nicio importanță, în această privință,
         împrejurarea că dispozițiile în cauză pot sau nu pot constitui o „măsură legală echivalentă” în sensul clauzei 5 punctul (1)
         din acordul menționat, clauza 8 punctul (3) din acesta nefăcând trimitere, în rest, la această din urmă clauză.

      125    În continuare, în ceea ce privește aplicabilitatea clauzei 8 punctul (3) din acordul‑cadru, trebuie să se amintească că din
         însăși formularea acestei clauze reiese că punerea în aplicare a acordului nu poate constitui, pentru statele membre, un motiv
         real pentru a opera o reducere a nivelului general de protecție acordată lucrătorilor garantată anterior în ordinea juridică
         internă în domeniul reglementat de acordul menționat (Hotărârea Mangold, citată anterior, punctul 50).

      126    Din acestea rezultă că o reducere a protecției garantate lucrătorilor în domeniul contractelor de muncă pe durată determinată
         nu este interzisă ca atare prin acordul‑cadru, dar că, pentru a se afla sub incidența interdicției prevăzute de clauza 8 punctul
         (3) din acesta, reducerea trebuie, pe de o parte, să fie legată de „punerea în aplicare” a acordului‑cadru și, pe de altă
         parte, să se refere la „nivelul general de protecție” acordată lucrătorilor pe durată determinată (a se vedea în acest sens
         Hotărârea Mangold, citată anterior, punctul 52).

      127    În speță, din dosarul prezentat Curții reiese că reducerea invocată de instanța de trimitere și pretinsă de reclamantele din
         acțiunile principale rezultă, în ceea ce privește lucrătorii care au încheiat contracte de muncă succesive, din faptul că,
         spre deosebire de articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920, care, potrivit instanței de trimitere, permitea, atunci când
         un contract de muncă pe durată determinată a fost încheiat pentru a acoperi nevoi permanente și durabile, recalificarea sa
         automată, cu efect retroactiv, în contract pe durată nedeterminată, articolele 5-7 din Decretul prezidențial 164/2004 de transpunere
         a Directivei 1999/70 nu mai prevăd, în ceea ce privește sectorul public, o astfel de posibilitate de recalificare, în timp
         ce articolul 11 din decretul menționat condiționează această posibilitate, prevăzută numai cu titlu de măsură tranzitorie
         pentru anumite contracte succesive existente la intrarea în vigoare a acestui decret, de respectarea mai multor cerințe restrictive
         și fără efect retroactiv.

      128    Pe de altă parte, în ceea ce privește lucrătorii care au încheiat un prim și unic contract de muncă pe durată determinată,
         reducerea ar consta în faptul că acești lucrători, cărora le erau aplicabile măsurile de protecție care decurg din articolul
         8 alineatul 3 din Legea 2112/1920, ar fi excluși din domeniul de aplicare al Decretului prezidențial 164/2004.

      129    În această privință, trebuie să se observe că, din moment ce este de competența exclusivă a instanțelor naționale, în conformitate
         cu jurisprudența citată la punctul 48 din prezenta hotărâre, să interpreteze dreptul național, acestora din urmă le revine
         sarcina de a determina în ce măsură modificările menționate mai sus, aduse de Decretul prezidențial 164/2004, în raport cu
         dreptul național preexistent, astfel cum rezultă acesta din articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920, au determinat o reducere
         a protecției acordată lucrătorilor care au încheiat contracte de muncă pe durată determinată, comparând, în acest scop, nivelul
         de protecție acordat în mod corespunzător de fiecare dintre aceste dispoziții naționale.

      130    În schimb, este de competența Curții ca, după caz, pronunțându‑se asupra unei trimiteri preliminare, să furnizeze informații
         instanței de trimitere în vederea orientării acesteia în aprecierea sa cu privire la aspectul dacă această eventuală reducere
         a protecției acordate lucrătorilor care au încheiat un contract de muncă pe durată determinată constituie o „reducere” în
         sensul clauzei 8 punctul (3) din acordul‑cadru. Din acest motiv, trebuie să se examineze în ce măsură modificările aduse de
         reglementarea națională destinată să transpună Directiva 1999/70 și acordul‑cadru pot, pe de o parte, să fie considerate legate
         de „punerea în aplicare” a acestui acord și, pe de altă parte, să se refere la „nivelul general de protecție” acordată lucrătorilor
         în sensul clauzei 8 punctul (3) din acesta.

      131    În ceea ce privește, în primul rând, condiția referitoare la legătura cu „punerea în aplicare” a acordului‑cadru, Curtea s‑a
         pronunțat deja în sensul că această din urmă expresie, folosită fără o altă precizare în clauza 8 punctul (3) din acordul‑cadru,
         nu poate viza numai transpunerea inițială a Directivei 1999/70 și, în special, a anexei sale care cuprinde acordul‑cadru,
         ci trebuie să acopere orice măsură națională care urmărește să garanteze că obiectivul urmărit de aceasta poate fi atins,
         inclusiv măsurile care, ulterior transpunerii propriu‑zise, completează sau modifică normele naționale deja adoptate (Hotărârea
         Mangold, citată anterior, punctul 51).

      132    Reiese din acestea că o reglementare națională, precum Decretul prezidențial 164/2004, care constituie a doua măsură de transpunere
         adoptată de statul membru vizat în vederea transpunerii Directivei 1999/70 și a acordului‑cadru, poate fi avută în vedere
         de clauza 8 punctul (3) din acest acord.

      133    Cu toate acestea, o astfel de reglementare nu poate fi considerată contrară clauzei menționate dacă reducerea pe care o implică
         nu este legată în niciun mod de punerea în aplicare a acordului‑cadru. Aceasta ar fi situația dacă reducerea nu era justificată
         de necesitatea de a pune în aplicare acordul‑cadru, ci de necesitatea de a promova un alt obiectiv distinct de această punere
         în aplicare (a se vedea în acest sens Hotărârea Mangold, citată anterior, punctele 52 și 53).

      134    În speță, în ceea ce privește, pe de o parte, modificarea privind posibilitatea de recalificare a contractelor de muncă pe
         durată determinată, rezultă că, din anul 1994, cu alte cuvinte cu cinci ani înainte de adoptarea Directivei 1999/70 și a acordului‑cadru,
         articolul 21 alineatul 2 din Legea 2190/1994 prevedea deja, în mod absolut și sub sancțiunea nulității, interzicerea oricărei
         recalificări în contracte de muncă pe durată nedeterminată a contractelor de muncă pe durată determinată atunci când acestea
         erau încheiate în sectorul public în temeiul acestei legi (a se vedea în această privință Hotărârea Adeneler și alții, citată
         anterior, punctul 98).

      135    O astfel de dispoziție ar putea sugera că faptul că Decretul prezidențial 164/2004 nu prevede posibilitatea de recalificare
         a contractelor de muncă pe durată determinată în contracte de muncă pe durată nedeterminată sau o condiționează de anumite
         cerințe nu este justificat de necesitatea de a pune în aplicare acordul‑cadru, ci de necesitatea de a asigura respectarea
         în sectorul public a procedurilor de angajare prin concurs și de a proteja astfel statutul funcționarilor publici eleni, astfel
         cum au susținut pârâtele din acțiunile principale și guvernul elen.

      136    Cu toate acestea, și din deciziile de trimitere reiese că, potrivit instanței sesizate cu acțiunile principale, căreia îi
         revine sarcina interpretării dreptului național, articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920, care, potrivit acesteia, permite
         o astfel de recalificare, inclusiv în sectorul public, a contractelor de muncă pe durată determinată atunci când nu sunt justificate
         de un motiv obiectiv, era încă în vigoare la momentul adoptării Directivei 1999/70 și a acordului‑cadru.

      137    În plus, astfel cum rezultă din considerentul (4) al Directivei 1999/70, adoptarea acesteia și a acordului‑cadru are ca origine
         două propuneri de directive prezentate de Comisie în cursul anului 1990 privind anumite raporturi de muncă în ceea ce privește
         condițiile de muncă [Propunerea de directivă a Consiliului privind anumite raporturi de muncă în ceea ce privește condițiile
         de muncă (JO 1990, C 224, p. 4)] și denaturarea concurenței [Propunerea de directivă a Consiliului privind anumite raporturi
         de muncă în ceea ce privește denaturarea concurenței (JO 1990, C 224, p. 6), cu modificările ulterioare (JO 1990, C 305, p. 8)],
         asupra cărora Consiliul nu a putut lua o decizie. Or, trebuie să se sublinieze că această din urmă propunere avea în vedere
         deja, la articolul 4, obligația statelor membre de a institui anumite măsuri pentru a evita posibilitatea ca anumite contracte
         de muncă pe durată determinată să aibă ca scop ocuparea unui post de muncă existent și permanent.

      138    În aceste condiții, nu se poate exclude posibilitatea ca – aspect care trebuie totuși verificat de instanța de trimitere –
         faptul că Decretul prezidențial 164/2004 nu prevede recalificarea, în sectorul public, a contractelor de muncă pe durată determinată
         în contracte pe durată nedeterminată sau o condiționează de respectarea anumitor cerințe să fie legat de punerea în aplicare
         a acordului‑cadru. Cu atât mai mult aceasta ar putea fi situația cu cât, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 23 din
         prezenta hotărâre, articolul 103 alineatul 8 din Constituția Republicii Elene a fost modificat cu scopul de a interzice, în
         mod absolut, transformarea contractelor de muncă pe durată determinată în contracte de muncă pe durată nedeterminată în sectorul
         public după intrarea în vigoare a Directivei 1999/70 și înainte de expirarea termenului de transpunere a acesteia.

      139    În ceea ce privește, pe de o parte, modificarea ce rezultă din excluderea lucrătorilor care au încheiat un prim sau unic contract
         de muncă pe durată determinată de la protecția care decurge din Decretul prezidențial 164/2004, trebuie să se admită că aceasta
         ar putea fi legată de punerea în aplicare a acordului‑cadru din moment ce, potrivit deciziei de trimitere în cauza C‑378/07,
         lucrătorii respectivi beneficiau, la momentul adoptării Directivei 1999/70 și a acordului, de măsurile de protecție prevăzute
         la articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920. În plus, din cuprinsul niciunui element al dosarului prezentat Curții nu reiese
         că, prevăzând această excludere, legiuitorul național ar fi urmărit promovarea unui obiectiv distinct de cel al punerii în
         aplicare a acordului‑cadru – aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere.

      140    În ceea ce privește, în al doilea rând, condiția potrivit căreia reducerea trebuie să privească „nivelul general de protecție”
         acordată lucrătorilor pe durată determinată, aceasta implică faptul că numai reducerea de o amploare de natură să afecteze
         în mod global reglementarea națională referitoare la contractele de muncă pe durată determinată poate să intre sub incidența
         clauzei 8 punctul (3) din acordul‑cadru.

      141    Or, în speță, în ceea ce privește modificarea ce rezultă din excluderea lucrătorilor care au încheiat un prim sau unic contract
         de muncă pe durată determinată din domeniul de aplicare al Decretului prezidențial 164/2004, reiese că această modificare
         nu îi afectează pe toți lucrătorii care au încheiat un contract de muncă pe durată determinată, ci numai pe cei care, pe de
         o parte, fac parte din sectorul public și, pe de altă parte, nu sunt părți la contracte de muncă pe durată determinată succesive.

      142    În măsura în care acești din urmă lucrători nu reprezintă o parte semnificativă a lucrătorilor angajați pe durată determinată
         în statul membru respectiv – aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere –, reducerea protecției de care beneficiază
         o astfel de categorie restrânsă de lucrători nu este, ca atare, susceptibilă să afecteze în mod global nivelul de protecție
         aplicabil în ordinea juridică internă lucrătorilor care au încheiat un contract de muncă pe durată determinată.

      143    În ceea ce privește modificarea referitoare la posibilitatea de recalificare a contractelor de muncă pe durată determinată
         în contracte de muncă pe durată nedeterminată, trebuie să se observe că Decretul prezidențial 164/2004, deși, desigur, nu
         prevede această recalificare sau o condiționează de respectarea unor cerințe restrictive, nu numai că se aplică exclusiv lucrătorilor
         din sectorul public, ci, în plus, pune în aplicare în acest sector toate măsurile destinate să prevină folosirea abuzivă a
         contractelor sau a raporturilor de muncă pe durată determinată succesive enumerate în clauza 5 punctul (1) literele (a)-(c)
         din acordul‑cadru.

      144    Or, adoptarea unor astfel de măsuri de prevenire a abuzurilor, în măsura în care reprezintă, în totalitate sau în parte, elemente
         noi în ordinea juridică internă (a se vedea în această privință Hotărârea Adeneler și alții, citată anterior, punctul 100)
         – aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere –, este de natură să compenseze reducerea protecției care rezultă
         din eliminarea sau din limitarea sancțiunii aplicabile anterior atunci când a fost comis un abuz, care constă în recalificarea
         contractului de muncă în cauză în contract pe durată nedeterminată.

      145    O astfel de evoluție a reglementării naționale, în sensul unei consolidări a măsurilor de prevenire a folosirii abuzive de
         contracte de muncă pe durată determinată succesive, este, de altfel, conformă obiectivului urmărit de acordul‑cadru. Astfel,
         precum reiese din clauza 1 litera (b) și din clauza 5 punctul (1), pe de o parte, acest acord urmărește tocmai stabilirea
         unui cadru pentru a preveni abuzurile care rezultă din folosirea acestor contracte (Hotărârea Adeneler și alții, citată anterior,
         punctul 79, precum și Hotărârea din 7 septembrie 2006, Marrosu și Sardino, C‑53/04, Rec., p. I‑7213, punctul 43). Pe de altă
         parte, acordul‑cadru menționat nu prevede sancțiuni specifice în ipoteza în care ar fi constatate abuzuri și, în special,
         nu stabilește o obligație generală a statelor membre de a prevedea recalificarea în contracte de muncă pe durată nedeterminată
         a contractelor pe durată determinată, tot astfel cum nu prevede condiții precise la care se poate recurge de către acestea
         din urmă (a se vedea Hotărârea Adeneler și alții, citată anterior, punctele 91 și 94), lăsând astfel o anumită putere de apreciere
         în materie statelor membre (Hotărârea Marrosu și Sardino, citată anterior, punctul 47). Astfel, clauza 5 punctul (2) litera
         (b) din acordul menționat se limitează să prevadă că statele menționate stabilesc, „acolo unde este cazul”, în ce condiții
         contractele de muncă pe durată determinată sunt „considerate contracte sau raporturi de muncă pe durată nedeterminată”.

      146    În aceste condiții, trebuie să se constate că modificările aduse de o reglementare națională, care, precum cea în cauză în
         acțiunile principale, urmărește să transpună Directiva 1999/70 și acordul‑cadru, nu par să constituie o „reducere” a nivelului
         general de protecție acordată lucrătorilor pe durată determinată în sensul clauzei 8 punctul (3) din acordul‑cadru, din moment
         ce – aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere – privesc o categorie limitată de lucrători care au încheiat un
         contract de muncă pe durată determinată sau pot fi compensate prin adoptarea de măsuri de prevenire a folosirii abuzive de
         contracte de muncă pe durată determinată succesive.

      147    Cu toate acestea, nu este mai puțin adevărat că punerea în aplicare a acordului‑cadru trebuie să se efectueze cu respectarea
         celorlalte dispoziții ale acordului.

      148    În această privință, trebuie amintit că, potrivit considerentului (14) al Directivei 1999/70, precum și celui de al treilea
         paragraf din preambulul acordului‑cadru, acest acord stabilește principiile generale și cerințele minime legate de munca pe
         durată determinată. Astfel, clauza 8 punctul (1) din acordul‑cadru autorizează în mod expres statele membre și partenerii
         sociali să mențină sau să introducă dispoziții mai favorabile pentru lucrătorii cu contract pe durată determinată decât cele
         prevăzute în acordul menționat.

      149    Din aceasta rezultă că punerea în aplicare a acordului‑cadru nu poate conduce la reducerea protecției care era aplicabilă
         anterior în ordinea juridică internă lucrătorilor pe durată determinată la un nivel inferior celui definit prin dispozițiile
         minime de protecție prevăzute de acordul‑cadru cu scopul de a evita incertitudinea situației salariaților (a se vedea Hotărârile
         citate anterior Adeneler și alții, punctul 63, și Impact, punctul 88; a se vedea de asemenea, prin analogie, în ceea ce privește
         clauza 4 din acordul‑cadru, Hotărârea Del Cerro Alonso, citată anterior, punctul 27).

      150    În ceea ce privește în mod specific lucrătorii care au încheiat contracte de muncă pe durată determinată succesive, punerea
         în aplicare a acordului‑cadru trebuie, așadar, să se conformeze cerințelor clauzei 5 din acordul‑cadru menționat, care urmărește
         prevenirea abuzurilor în folosirea acestor contracte.

      151    În ceea ce privește adoptarea acestor măsuri de prevenire a abuzurilor, trebuie amintit că prin clauza 5 punctul (1) din acordul‑cadru
         se impune statelor membre adoptarea efectivă și obligatorie a cel puțin uneia dintre măsurile enumerate la această dispoziție,
         în cazul în care dreptul național nu cuprinde deja măsuri echivalente (a se vedea Hotărârile citate anterior Adeneler și alții,
         punctul 101, și Marrosu și Sardino, punctul 50, Hotărârea din 7 septembrie 2006, Vassallo, C‑180/04, Rec., p. I‑7251, punctul
         35, și Hotărârea Impact, citată anterior, punctul 70, precum și Ordonanța Vassilakis și alții, citată anterior, punctul 124).

      152    Or, în speță, nu se contestă faptul că articolele 5 și 6 din Decretul prezidențial 164/2004 pun în aplicare în sectorul public
         toate măsurile destinate prevenirii folosirii abuzive a contractelor sau a raporturilor de muncă pe durată determinată succesive
         enumerate în clauza 5 punctul (1) literele (a)-(c).

      153    Cu toate acestea, reclamantele din acțiunile principale susțin că, în condițiile în care decretul menționat nu recunoaște
         ca având caracter „succesiv” decât contractele de muncă pe durată determinată separate prin perioade de cel puțin 3 luni,
         acesta nu asigură o prevenire eficace a folosirii abuzive a contractelor de muncă pe durată determinată, întrucât, în Grecia,
         aceste contracte ar fi, în general, separate prin perioade de 4 luni.

      154    În această privință, trebuie amintit că acordul‑cadru enumeră, în special în clauza 5 punctul (1) literele (a)-(c), diferite
         măsuri destinate prevenirii acestor abuzuri, statele membre fiind obligate să introducă cel puțin una dintre aceste măsuri
         în reglementarea lor națională. Cât privește celelalte cerințe, punctul 2 din clauza menționată permite în principiu statelor
         membre să determine care sunt condițiile în care contractele sau raporturile de muncă pe durată determinată sunt considerate,
         pe de o parte, succesive și, pe de altă parte, încheiate pentru o durată nedeterminată (Hotărârea Adeneler și alții, citată
         anterior, punctele 80 și 81, precum și Ordonanța Vassilakis și alții, citată anterior, punctele 103 și 104).

      155    Deși o astfel de trimitere la autoritățile naționale în scopul definirii modalităților concrete de aplicare a termenilor „succesive”
         și „pe durată determinată” în sensul acordului‑cadru se explică prin preocuparea de a respecta diversitatea reglementărilor
         naționale în materie, este important totuși să se amintească faptul că marja de apreciere lăsată astfel statelor membre nu
         este nelimitată, întrucât aceasta nu poate în niciun caz să ajungă să pună în discuție obiectivul sau efectul util al acordului‑cadru
         (Hotărârea Adeneler și alții, citată anterior, punctul 82, precum și Ordonanța Vassilakis și alții, citată anterior, punctul
         105).

      156    Astfel, Curtea s‑a pronunțat deja în sensul că o dispoziție națională care consideră ca fiind succesive numai contractele
         de muncă pe durată determinată care sunt separate de un interval de timp mai scurt sau egal cu 20 de zile lucrătoare trebuie
         considerată de natură să compromită obiectul, finalitatea, precum și efectul util al acordului‑cadru. Astfel, o definiție
         atât de rigidă și de restrictivă a caracterului succesiv al mai multor contracte de muncă subsecvente ar permite încadrarea
         în muncă a lucrătorilor în mod provizoriu pe parcursul mai multor ani, întrucât, în practică, cel mai adesea, lucrătorul nu
         ar avea altă opțiune decât să accepte întreruperi de ordinul a 20 de zile lucrătoare în cadrul unei serii de contracte care
         îl leagă de angajatorul său (Hotărârea Adeneler și alții, citată anterior, punctele 84 și 85, precum și Ordonanța Vassilakis
         și alții, citată anterior, punctele 107 și 108).

      157    În schimb, Curtea a decis deja și că reglementarea în cauză în acțiunile principale, care nu recunoaște ca având un caracter
         „succesiv” decât contractele de muncă pe durată determinată separate prin perioade de mai puțin de 3 luni, nu pare, ca atare,
         într‑atât de rigidă și de natură atât de restrictivă. Astfel, un asemenea interval de timp poate fi în general considerat
         suficient pentru a întrerupe orice raport de muncă existent și, în consecință, pentru a garanta că nu orice contract eventual
         semnat ulterior este considerat ca fiind succesiv. În consecință, clauza 5 punctul (1) din acordul‑cadru nu se opune, în principiu,
         unei reglementări precum cea în cauză în acțiunile principale. Cu toate acestea, revine autorităților și instanțelor naționale
         însărcinate cu punerea în aplicare a măsurilor de transpunere a Directivei 1999/70 și a acordului‑cadru, care sunt, prin urmare,
         chemate să se pronunțe cu privire la calificarea contractelor de muncă pe durată determinată succesive, obligația de a examina,
         în fiecare caz, toate împrejurările cauzei, luând în considerare, în special, numărul de contracte succesive respective încheiate
         cu aceeași persoană sau în scopul îndeplinirii aceleiași munci, pentru a exclude eventualitatea ca raporturile de muncă pe
         durată determinată să fie folosite în mod abuziv de angajatori (a se vedea Ordonanța Vassilakis și alții, citată anterior,
         punctele 115-117).

      158    În ceea ce privește, în continuare, combaterea abuzurilor, trebuie amintit că, în cazul în care, precum în cauza din acțiunile
         principale, dreptul comunitar nu prevede sancțiuni specifice în ipoteza în care au fost comise încălcări, revine autorităților
         naționale obligația de a adopta măsuri adecvate pentru a face față unei asemenea situații, măsuri care trebuie să aibă un
         caracter nu numai proporțional, ci și suficient de eficace și de disuasiv pentru a garanta deplina eficacitate a normelor
         adoptate în temeiul acordului‑cadru (Hotărârile citate anterior Adeneler și alții, punctul 94, Marrosu și Sardino, punctul
         51, și Vassallo, punctul 36, precum și Ordonanța Vassilakis și alții, citată anterior, punctul 125).

      159    Deși, în lipsa unei reglementări comunitare în materie, modalitățile de punere în aplicare a unor astfel de norme sunt stabilite
         de ordinea juridică internă a statelor membre în temeiul principiului autonomiei procedurale a acestora, respectivele modalități
         nu trebuie totuși să fie mai puțin favorabile decât cele care guvernează situații similare de natură internă (principiul echivalenței)
         și nici să facă imposibilă practic sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică comunitară
         (principiul efectivității) (a se vedea în special Hotărârile citate anterior Adeneler și alții, punctul 95, Marrosu și Sardino,
         punctul 52, și Vassallo, punctul 37, precum și Ordonanța Vassilakis și alții, citată anterior, punctul 126).

      160    Rezultă că, în cazul în care s‑a recurs abuziv la contracte de muncă pe durată determinată succesive, o măsură care prezintă
         garanții efective și echivalente de protecție a lucrătorilor trebuie să poată fi aplicată pentru a sancționa corespunzător
         acest abuz și pentru a înlătura consecințele încălcării dreptului comunitar. Astfel, potrivit chiar formulării articolului
         2 primul paragraf din Directiva 1999/70, statele membre sunt obligate „să adopte orice dispoziție necesară care să le permită
         garantarea în orice moment a rezultatelor impuse de [respectiva] directivă” (Hotărârile citate anterior Adeneler și alții,
         punctul 102, Marrosu și Sardino, punctul 53, și Vassallo, punctul 38, precum și Ordonanța Vassilakis și alții, citată anterior,
         punctul 127).

      161    Din acestea rezultă că deși un stat membru, precum cel în cauză în acțiunile principale, este îndreptățit, astfel cum reiese
         din cuprinsul punctului 144 din prezenta hotărâre, să nu prevadă, cu titlu de sancțiune a nerespectării măsurilor de prevenire
         stabilite de reglementarea națională care transpune clauza 5 punctul (1) din acordul‑cadru, recalificarea contractelor de
         muncă pe durată determinată în contracte pe durată nedeterminată, acesta trebuie totuși să se asigure că celelalte sancțiuni
         reținute de aceeași reglementare au un caracter suficient de eficace și de disuasiv pentru a garanta deplina eficacitate a
         acestor măsuri de prevenire (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Adeneler și alții, punctul 105, Marrosu și
         Sardino, punctul 49, și Vassallo, punctul 34, precum și Ordonanța Vassilakis și alții, citată anterior, punctul 123).

      162    În speță, reclamantele din acțiunile principale susțin totuși, în primul rând, că sancțiunile prevăzute la articolul 7 din
         Decretul prezidențial 164/2004 nu pot fi considerate ca având un astfel de caracter eficace și disuasiv. Astfel, pe de o parte,
         plata salariului și plata unei indemnizații de concediere, prevăzute la alineatul 2 din această dispoziție, nu ar avea nicidecum
         vocație să prevină recurgerea abuzivă la contracte de muncă pe durată determinată, ci ar constitui sancțiunea prevăzută de
         dreptul comun al muncii. Pe de altă parte, sancțiunile penale și disciplinare prevăzute la alineatul 3 al articolului 7 ar
         exista deja și ar fi, în plus, total ineficace în Grecia. Totodată, în practică, aceste sancțiuni nu s‑ar aplica mai multor
         categorii de lucrători cu contracte pe durată determinată, precum cei care au încheiat contracte de lucrări sau contracte
         de muncă în temeiul Legii 2190/1994.

      163    În această privință, trebuie amintit că nu este de competența Curții să se pronunțe cu privire la interpretarea dreptului
         național, această misiune revenind în mod exclusiv instanței de trimitere sau, după caz, instanțelor naționale competente,
         care trebuie să decidă dacă cerințele amintite la punctele 158-160 din prezenta hotărâre sunt îndeplinite de dispozițiile
         reglementării naționale aplicabile (a se vedea în special Hotărârea Vassallo, citată anterior, punctul 39, precum și Ordonanța
         Vassilakis și alții, citată anterior, punctul 134).

      164    Așadar, instanța de trimitere este competentă să aprecieze în ce măsură condițiile de aplicare, precum și punerea în aplicare
         efectivă a dispozițiilor relevante de drept intern fac din reglementarea națională o măsură adecvată pentru sancționarea folosirii
         abuzive de către administrația publică a unor contracte sau raporturi de muncă pe durată determinată succesive (a se vedea
         în acest sens Hotărârile citate anterior Vassallo, punctul 41, și Marrosu și Sardino, punctul 56, precum și Ordonanța Vassilakis
         și alții, citată anterior, punctul 135).

      165    În această privință, precum a observat și avocatul general la punctul 92 din concluzii, este de competența instanței de trimitere,
         printre altele, să se asigure că lucrătorii care au suferit un abuz rezultat din folosirea de contracte de muncă pe durată
         determinată succesive, astfel cum sugerează reclamantele din acțiunile principale, nu sunt descurajați, în speranța de a continua
         să fie angajați în sectorul public, să invoce în fața autorităților naționale, inclusiv jurisdicționale, drepturile care le
         sunt recunoscute de reglementarea națională și care decurg din punerea în aplicare de către respectiva reglementare a tuturor
         măsurilor de prevenire prevăzute în clauza 5 punctul (1) din acordul‑cadru.

      166    În plus, instanța de trimitere trebuie să se asigure că toți lucrătorii care sunt angajați „pe durată determinată” în sensul
         clauzei 3 punctul (1) din acordul‑cadru pot să beneficieze de aplicarea, în privința angajatorului lor, a sancțiunilor prevăzute
         de Decretul prezidențial 164/2004 în cazul în care au suferit un abuz care rezultă din folosirea de contracte succesive, indiferent
         de calificarea contractului lor în dreptul intern.

      167    În al doilea rând, reclamantele din acțiunile principale susțin că articolul 11 din Decretul prezidențial 164/2004, care prevede,
         cu titlu de dispoziție tranzitorie, posibilitatea de a transforma în contracte de muncă pe durată nedeterminată anumite contracte
         pe durată determinată succesive care erau aplicabile la data intrării în vigoare a acestui decret sau care expiraseră în cursul
         unei perioade de 3 luni anterioare acestei intrări în vigoare, nu constituie o sancțiune adecvată, ținând seama de caracterul
         restrictiv și cumulativ al condițiilor impuse de această dispoziție. În această privință, reclamantele menționate ridică de
         asemenea diferite probleme referitoare la funcționarea procedurii în fața ASEP, care este autoritatea administrativă competentă
         să hotărască asupra unei cereri de transformare. Aceste dificultăți ar rezulta, în special, din termenele prevăzute pentru
         aceasta din urmă pentru a adopta deciziile și din faptul că intervenția instanțelor administrative în contenciosul referitor
         la aplicarea articolului 11 menționat, care decurge din competența ASEP, ar pune în discuție chiar competența instanțelor
         civile de a soluționa litigii având ca obiect aplicarea articolului 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920.

      168    În ceea ce privește condițiile impuse la articolul 11 din Decretul prezidențial 164/2004 pentru transformarea contractelor
         pe durată determinată, trebuie amintit, referitor la cerința unei perioade de mai puțin de 3 luni între astfel de contracte,
         că s‑a constatat deja la punctul 157 din prezenta hotărâre că o astfel de cerință nu este, în principiu, contrară clauzei
         5 punctul (1) din acordul‑cadru.

      169    În ceea ce privește condițiile stabilite la articolul 11 menționat privind durata totală minimă a contractelor și numărul
         reînnoirilor acestora, nu reiese cu claritate din dosarul prezentat Curții în ce mod ar putea afecta obiectivul urmărit de
         acordul‑cadru. În această privință, trebuie să se sublinieze că simpla împrejurare că transformarea prevăzută de dispoziția
         în cauză nu are efect retroactiv nu pare, ca atare, să poată priva această sancțiune de caracterul său eficace în condițiile
         în care reușește, în orice caz, să substituie un raport pe durată determinată printr‑un raport pe durată nedeterminată și,
         prin urmare, să pună capăt unui statut incert în favoarea unei mai mari stabilități în raporturile de muncă.

      170    În măsura în care reclamantele din acțiunile principale susțin că, din cauza condițiilor cumulative stabilite la articolul
         11 din Decretul prezidențial 164/2004, anumite contracte de muncă pe durată determinată încheiate sau reînnoite abuziv în
         sectorul public înainte de intrarea în vigoare a decretului menționat ar fi libere de orice sancțiune, trebuie amintit că,
         într‑o astfel de situație, trebuie să poată fi aplicată o măsură care prezintă garanții efective și echivalente de protecție
         a lucrătorilor, pentru a sancționa corespunzător aceste abuzuri și pentru a înlătura consecințele încălcării dreptului comunitar.
         În consecință, în măsura în care ordinea juridică internă a statului membru respectiv nu ar cuprinde, pentru această perioadă,
         alte măsuri efective în acest scop, de exemplu din cauza faptului că sancțiunile prevăzute la articolul 7 din decretul menționat
         nu s‑ar aplica ratione temporis, recalificarea contractelor de muncă pe durată determinată în contracte pe durată nedeterminată în temeiul articolului 8
         alineatul 3 din Legea 2112/1920 ar putea, astfel cum susține reclamanta din acțiunea principală din cauza C‑379/07, să constituie
         o astfel de măsură (a se vedea în acest sens Hotărârea Adeneler și alții, citată anterior, punctele 98-105, precum și Ordonanța
         Vassilakis și alții, citată anterior, punctele 129-137).

      171    Cu toate acestea, revine autorităților și instanțelor naționale însărcinate cu punerea în aplicare a măsurilor de transpunere
         a Directivei 1999/70 și a acordului‑cadru, care sunt, prin urmare, chemate să se pronunțe cu privire la calificarea contractelor
         de muncă pe durată determinată succesive, obligația de a examina, în fiecare caz, în funcție de toate împrejurările cauzei,
         dacă măsurile prevăzute la articolul 11 din Decretul prezidențial 164/2004 sunt de natură să sancționeze corespunzător eventualele
         folosiri abuzive ale contractelor pe durată determinată comise înainte de intrarea în vigoare a acestui decret și să înlăture
         astfel consecințele încălcării dreptului comunitar.

      172    În ceea ce privește procedura prevăzută în acest scop de dreptul național, trebuie să se sublinieze că, în temeiul clauzei
         8 punctul (5) din acordul‑cadru, prevenirea, precum și soluționarea litigiilor și a plângerilor provenind din aplicarea acordului
         menționat se realizează în conformitate cu legislația, convențiile colective și practicile naționale (Ordonanța Vassilakis
         și alții, citată anterior, punctul 140).

      173    Conform unei jurisprudențe constante, în lipsa unei reglementări comunitare în materie, revine ordinii juridice interne din
         fiecare stat membru atribuția de a desemna instanțele competente și de a stabili modalitățile procedurale aplicabile acțiunilor
         destinate să asigure protecția drepturilor conferite justițiabililor de dreptul comunitar (Hotărârea Impact, citată anterior,
         punctul 44 și jurisprudența citată, precum și Ordonanța Vassilakis și alții, citată anterior, punctul 141).

      174    Astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 158 și 159 din prezenta hotărâre, revine autorităților naționale obligația de a
         adopta măsuri adecvate pentru a garanta deplina eficacitate a normelor adoptate în temeiul acordului‑cadru. Modalitățile de
         punere în aplicare a acestor norme, care sunt stabilite de ordinea juridică internă a statelor membre în temeiul principiului
         autonomiei procedurale naționale, trebuie să fie conforme principiului echivalenței și principiului efectivității (Ordonanța
         Vassilakis și alții, citată anterior, punctul 142).

      175    Or, Curtea s‑a pronunțat deja în sensul că o reglementare națională, precum cea în cauză în acțiunile principale, care prevede
         că o autoritate administrativă independentă, precum ASEP, este competentă să recalifice eventual contracte de muncă pe durată
         determinată în contracte pe durată nedeterminată, pare, la prima vedere, să îndeplinească aceste cerințe (Ordonanța Vassilakis
         și alții, citată anterior, punctul 144).

      176    Cu toate acestea, revine instanței de trimitere, iar nu Curții, obligația să verifice că statul membru în cauză a adoptat
         toate dispozițiile necesare care să îi permită, pe de o parte, să fie în orice moment în măsură să garanteze obținerea rezultatelor
         impuse de Directiva 1999/70 și, pe de altă parte, să prevadă că modalitățile de punere în aplicare a acordului‑cadru, reglementate
         de ordinea juridică internă în temeiul principiului autonomiei procedurale a statelor membre, asigură garantarea dreptului
         la o protecție jurisdicțională efectivă cu respectarea principiilor efectivității și echivalenței (a se vedea în special Ordonanța
         Vassilakis și alții, citată anterior, punctul 149 și jurisprudența citată).

      177    Prin urmare, trebuie să se răspundă instanței de trimitere că, având în vedere toate cele ce precedă, clauza 8 punctul (3)
         din acordul‑cadru trebuie interpretată în sensul că nu se opune unei reglementări naționale, precum Decretul prezidențial
         164/2004, care, spre deosebire de o normă de drept intern anterioară, precum articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920,
         pe de o parte, nu mai prevede, în cazul în care s‑a recurs abuziv la contracte de muncă pe durată determinată în sectorul
         public, recalificarea acestora din urmă în contracte de muncă pe durată nedeterminată sau condiționează recalificarea de respectarea
         anumitor cerințe cumulative și restrictive și, pe de altă parte, exclude de la beneficiul măsurilor de protecție pe care le
         prevede lucrătorii care au încheiat un prim sau unic contract de muncă pe durată determinată, în condițiile în care astfel
         de modificări – aspect care trebuie verificat de instanța menționată – privesc o categorie limitată de lucrători care au încheiat
         un contract de muncă pe durată determinată sau sunt compensate prin adoptarea de măsuri de prevenire a folosirii abuzive de
         contracte de muncă pe durată determinată în sensul clauzei 5 punctul (1) din acordul‑cadru menționat.

      178    Cu toate acestea, punerea în aplicare a acordului‑cadru printr‑o reglementare națională, precum Decretul prezidențial 164/2004,
         nu poate conduce la reducerea protecției care era aplicabilă anterior în ordinea juridică internă lucrătorilor pe durată determinată
         la un nivel inferior celui definit prin dispozițiile minime de protecție prevăzute de acordul‑cadru. În special, respectarea
         clauzei 5 punctul (1) din acordul‑cadru impune ca o astfel de reglementare să prevadă, în ceea ce privește folosirea abuzivă
         de contracte de muncă pe durată determinată succesive, măsuri eficace și obligatorii de prevenire a unei astfel de folosiri
         abuzive, precum și sancțiuni care au un caracter suficient de eficace și de disuasiv pentru a garanta deplina eficacitate
         a acestor măsuri de prevenire. Prin urmare, este de competența instanței de trimitere să verifice dacă aceste condiții sunt
         îndeplinite.

       Cu privire la interdicția absolută de a transforma contractele de muncă pe durată determinată în contracte pe durată nedeterminată
         în sectorul public

      179    Prin intermediul întrebărilor formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă acordul‑cadru trebuie
         interpretat în sensul că se opune aplicării unei reglementări naționale care interzice, în sectorul public, transformarea
         în contracte pe durată nedeterminată a unor contracte de muncă pe durată determinată care, în realitate, au avut ca obiect
         acoperirea de nevoi permanente și durabile ale angajatorului.

      180    Din deciziile de trimitere reiese că, potrivit instanței sesizate cu acțiunile principale, această interdicție absolută a
         oricărei conversii ar fi în prezent prevăzută nu numai la articolul 21 din Legea 2190/94, ci și la articolul 103 alineatul
         8 din Constituția Republicii Elene, astfel cum a fost modificat la 7 aprilie 2001.

      181    Indiferent care ar fi natura dispozițiilor de drept elen care interzic transformarea contractelor de muncă pe durată determinată
         succesive în contracte pe durată nedeterminată, trebuie să se sublinieze de la bun început, în măsura în care prezenta întrebare
         privește încheierea unui prim sau unic contract de muncă pe durată determinată, că, astfel cum reiese deja din cuprinsul punctului
         90 din prezenta hotărâre, acordul‑cadru nu impune statelor membre să adopte măsuri în vederea sancționării folosirii abuzive
         a unui astfel de contract rezultate din faptul că acesta acoperă, în realitate, nevoi permanente și durabile ale angajatorului.
         Astfel, contractul respectiv nu intră sub incidența clauzei 5 punctul (1) din acordul‑cadru, care privește numai prevenirea
         folosirii abuzive de contracte sau de raporturi de muncă pe durată determinată succesive (Hotărârea Mangold, citată anterior,
         punctele 41-43).

      182    În măsura în care întrebarea privește contractele de muncă pe durată determinată succesive, trebuie să se arate că această
         întrebare este identică cu o întrebare asupra căreia Curtea s‑a pronunțat deja în Hotărârea Adeneler și alții (citată anterior,
         punctele 91-105) și că alte elemente utile care permit să se răspundă la această întrebare reies din Hotărârile citate anterior
         Marrosu și Sardino (punctele 44-57), precum și Vassallo (punctele 33-42) și din Ordonanța Vassilakis și alții, citată anterior
         (punctele 120-137).

      183    Din această jurisprudență reiese că, din moment ce clauza 5 din acordul‑cadru nu stabilește o obligație generală a statelor
         membre de a prevedea transformarea în contracte pe durată nedeterminată a contractelor de muncă pe durată determinată și nici
         nu prevede condițiile precise în care pot fi încheiate astfel de contracte (Hotărârea Adeneler și alții, citată anterior,
         punctul 91), aceasta conferă o anumită putere de apreciere în materie statelor membre (Hotărârea Marrosu și Sardino, citată
         anterior, punctul 47, precum și Ordonanța Vassilakis și alții, citată anterior, punctul 121).

      184    Cu toate acestea, astfel cum reiese deja din cuprinsul punctului 161 din prezenta hotărâre, pentru ca o reglementare națională,
         care interzice în mod absolut, în sectorul public, transformarea în contract de muncă pe durată nedeterminată a unei succesiuni
         de contracte de muncă pe durată determinată care, în fapt, au avut ca obiect acoperirea de nevoi permanente și durabile ale
         angajatorului, să poată fi considerată conformă cu acordul‑cadru, ordinea juridică internă a statului membru respectiv trebuie
         să cuprindă, în sectorul avut în vedere, o altă măsură concretă pentru a evita și, după caz, sancționa folosirea abuzivă de
         contracte de muncă pe durată determinată succesive (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Adeneler și alții,
         punctul 105, Marrosu și Sardino, punctul 49, și Vassallo, punctul 34, precum și Ordonanța Vassilakis și alții, citată anterior,
         punctul 123).

      185    Trebuie amintit că, astfel cum reiese în special din cuprinsul punctelor 79-82 și 93 din prezenta hotărâre, clauza 5 punctul
         (1) din acordul‑cadru impune statelor membre adoptarea efectivă și obligatorie a cel puțin uneia dintre măsurile enumerate
         la această dispoziție care să privească prevenirea folosirii abuzive a contractelor sau a raporturilor de muncă pe durată
         determinată succesive, în cazul în care dreptul național nu cuprinde deja măsuri echivalente (Hotărârile citate anterior Marrosu
         și Sardino, punctul 50, și Vassallo, punctul 35, precum și Ordonanța Vassilakis și alții, citată anterior, punctul 124).

      186    În plus, în cazul în care, precum în speță, dreptul comunitar nu prevede sancțiuni specifice în ipoteza în care au fost comise
         încălcări, revine autorităților naționale obligația de a adopta măsuri care trebuie să aibă un caracter nu numai proporțional,
         ci și suficient de eficace și de disuasiv pentru a garanta deplina eficacitate a normelor adoptate în temeiul acordului‑cadru,
         în conformitate cu cerințele subliniate la punctele 158-160 din prezenta hotărâre (Hotărârile citate anterior Adeneler și
         alții, punctul 94, Marrosu și Sardino, punctul 51, și Vassallo, punctul 36, precum și Ordonanța Vassilakis și alții, citată
         anterior, punctul 125).

      187    În speță, trebuie să se sublinieze că reglementarea națională în cauză în acțiunile principale prevede norme imperative referitoare
         la durata și la reînnoirea contractelor de muncă pe durată determinată destinate să asigure punerea în aplicare a celor trei
         măsuri de prevenire enumerate în clauza 5 punctul (1) literele (a)-(c) din acordul‑cadru. Aceasta prevede de asemenea că,
         atunci când se constată o recurgere abuzivă la contracte de muncă pe durată determinată succesive, lucrătorul prejudiciat
         are dreptul la plata salariului datorat și la plata unei indemnizații de concediere, în timp ce autorul infracțiunii poate
         face obiectul unor sancțiuni penale și disciplinare. Pe de altă parte, această reglementare prevede de asemenea că anumite
         contracte de muncă pe durată determinată aplicabile la data intrării sale în vigoare sau care au expirat la scurt timp înaintea
         acestei date pot, cu respectarea anumitor condiții, să fie transformate în contracte pe durată nedeterminată.

      188    Chiar dacă o astfel de reglementare ar putea satisface cerințele subliniate la punctele 158-160 din prezenta hotărâre (a se
         vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Marrosu și Sardino, punctul 55, și Vassallo, punctul 40, precum și Ordonanța
         Vassilakis și alții, citată anterior, punctul 128), este totuși de competența instanței de trimitere, astfel cum reiese din
         cuprinsul punctelor 162-176 din prezenta hotărâre, să aprecieze în ce măsură condițiile de aplicare, precum și punerea în
         aplicare efectivă a dispozițiilor relevante de drept intern fac din aceasta o măsură adecvată pentru prevenirea și, după caz,
         sancționarea folosirii abuzive de către administrația publică a unor contracte sau raporturi de muncă pe durată determinată
         succesive (a se vedea Hotărârile citate anterior Vassallo, punctul 41, și Marrosu și Sardino, punctul 56, precum și Ordonanța
         Vassilakis și alții, citată anterior, punctul 135).

      189    Prin urmare, trebuie să se răspundă instanței de trimitere că, în împrejurări precum cele din acțiunile principale, acordul‑cadru
         trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care ordinea juridică internă a statului membru respectiv cuprinde, în sectorul
         avut în vedere, alte măsuri efective pentru a evita și, după caz, a sancționa folosirea abuzivă de contracte de muncă pe durată
         determinată succesive în sensul clauzei 5 punctul (1) din acest acord, aceasta nu împiedică aplicarea unei norme de drept
         național care interzice în mod absolut, în sectorul public, transformarea în contract de muncă pe durată nedeterminată a unei
         succesiuni de contracte de muncă pe durată determinată care, întrucât au avut ca obiect acoperirea de nevoi permanente și
         durabile ale angajatorului, trebuie să fie considerate abuzive. Este totuși de competența instanței de trimitere să aprecieze
         în ce măsură condițiile de aplicare, precum și punerea în aplicare efectivă a dispozițiilor relevante de drept intern fac
         din aceasta o măsură adecvată pentru prevenirea și, după caz, sancționarea folosirii abuzive de către administrația publică
         a unor contracte sau raporturi de muncă pe durată determinată succesive.

      190    În schimb, nefiind aplicabilă lucrătorilor care au încheiat un prim sau unic contract de muncă pe durată determinată, clauza
         5 punctul (1) din acordul‑cadru nu impune statelor membre să adopte sancțiuni în cazul în care un astfel de contract acoperă,
         în realitate, nevoi permanente și durabile ale angajatorului.

       Cu privire la consecințele care decurg din interpretarea clauzei 5 punctul (1) și a clauzei 8 punctul (1) din acordul‑cadru
         pentru instanțele naționale

      191    Prin intermediul întrebărilor formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă este obligată,
         în temeiul dreptului comunitar, să înlăture aplicarea unei reglementări naționale, precum Decretul prezidențial 164/2004 în
         cauză în acțiunile principale, dacă aceasta este contrară dispozițiilor acordului‑cadru, și să aplice, în locul acesteia,
         o „măsură legală echivalentă”, precum cea prevăzută la articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920.

      192    Având în vedere răspunsurile oferite la celelalte întrebări, prezenta întrebare s‑ar dovedi utilă pentru instanța de trimitere
         în ipoteza în care aceasta, conform celor menționate la punctele 103-106, precum și la punctele 147-176 din prezenta hotărâre,
         ar ajunge la concluzia că, eventual, reglementarea națională, astfel cum este interpretată sau aplicată de autoritățile naționale,
         nu cuprinde, cu încălcarea clauzei 5 punctul (1) din acordul‑cadru, măsuri efective destinate evitării și, după caz, sancționării
         folosirii abuzive de contracte de muncă pe durată determinată succesive de către un angajator din sectorul public, precum
         și, dacă este cazul, atunci când instanța, conform celor menționate în special la punctele 138 și 139, precum și la punctul
         146 din prezenta hotărâre, ar ajunge la concluzia că Decretul prezidențial 164/2004 constituie, cu încălcarea clauzei 8 punctul
         (3) din acordul‑cadru, o reducere a nivelului general de protecție acordată lucrătorilor pe durată determinată care a fost
         justificată prin necesitatea punerii în aplicare a acestui acord.

      193    Pentru a răspunde la întrebarea adresată, trebuie să se amintească faptul că rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că, în
         toate situațiile în care dispoziții ale unei directive apar, din punctul de vedere al conținutului lor, necondiționate și
         suficient de precise, particularii sunt îndreptățiți să le invoce împotriva statului, inclusiv în calitatea sa de angajator
         (a se vedea printre altele, în acest sens, Hotărârea din 26 februarie 1986, Marshall, 152/84, Rec., p. 723, punctele 46 și
         49, precum și Hotărârea din 20 martie 2003, Kutz‑Bauer, C‑187/00, Rec., p. I‑2741, punctele 69 și 71).

      194    Aceasta este situația, potrivit jurisprudenței, în toate ipotezele în care deplina aplicare a directivei nu este asigurată
         efectiv, cu alte cuvinte nu numai în cazul lipsei de transpunere sau al transpunerii incorecte a acestei directive, ci de
         asemenea în cazul în care măsurile naționale care transpun în mod corect directiva menționată nu sunt aplicate într‑un astfel
         de mod încât să atingă rezultatul pe care aceasta îl urmărește (Hotărârea din 11 iulie 2002, Marks & Spencer, C‑62/00, Rec.,
         p. I‑6325, punctul 27).

      195    Astfel cum s‑a pronunțat deja Curtea, aplicarea acestei jurisprudențe este permisă în privința acordurilor care, precum acordul‑cadru,
         s‑au născut dintr‑un dialog desfășurat în temeiul articolului 139 alineatul (1) CE între parteneri sociali la nivel comunitar
         și care, conform alineatului (2) al aceluiași articol, au fost puse în aplicare printr‑o directivă a Consiliului din care,
         în consecință, fac parte integrantă (Hotărârea Impact, citată anterior, punctul 58).

      –       Cu privire la clauza 5 punctul (1) din acordul‑cadru
      196    Trebuie să se amintească faptul că deja Curtea s‑a pronunțat în sensul că clauza 5 punctul (1) din acordul‑cadru, din punctul
         de vedere al conținutului, nu apare ca necondiționată și suficient de precisă pentru a putea fi invocată de un particular
         în fața unei instanțe naționale. Astfel, în temeiul acestei dispoziții, recurgerea, în scopul de a preveni folosirea abuzivă
         de contracte de muncă pe durată determinată, la una sau la mai multe dintre măsurile prevăzute de această clauză sau, în plus,
         la măsuri legale echivalente existente intră în sfera de aplicare a puterii de apreciere a statelor membre, ținând cont în
         același timp de nevoile sectoarelor specifice și/sau ale categoriilor de lucrători. În plus, nu este posibil să se stabilească
         în mod suficient protecția minimă care, în orice împrejurare, ar trebui pusă în aplicare în temeiul clauzei 5 punctul (1)
         din acordul‑cadru (Hotărârea Impact, citată anterior, punctele 71, 78 și 79).

      197    Cu toate acestea, dintr‑o jurisprudență constantă reiese că, în vederea aplicării dreptului intern, instanțele naționale sunt
         obligate, în măsura posibilului, să interpreteze dispozițiile acestuia în lumina textului și a finalității directivei în cauză
         pentru a atinge rezultatul urmărit de aceasta și, prin urmare, să se conformeze articolului 249 al treilea paragraf CE. Această
         obligație de interpretare conformă privește toate dispozițiile dreptului național, atât anterioare, cât și posterioare directivei
         în cauză (a se vedea în special Hotărârea Adeneler și alții, citată anterior, punctul 108, precum și Ordonanța Vassilakis
         și alții, citată anterior, punctul 56).

      198    Cerința unei interpretări conforme a dreptului național este într‑adevăr inerentă sistemului tratatului, în măsura în care
         aceasta permite instanțelor naționale să asigure, în cadrul competențelor lor, deplina eficacitate a dreptului comunitar atunci
         când judecă litigiile cu care sunt sesizate (a se vedea în special Hotărârea Adeneler și alții, citată anterior, punctul 109,
         precum și Ordonanța Vassilakis și alții, citată anterior, punctul 57).

      199    Desigur, obligația instanței naționale de a se referi la conținutul unei directive atunci când interpretează și aplică normele
         relevante de drept intern este limitată de principiile generale de drept și în special de principiile securității juridice
         și neretroactivității și nu poate fi utilizată ca temei pentru o interpretare contra legem a dispozițiilor de drept național (a se vedea Hotărârile citate anterior Adeneler și alții, punctul 110, și Impact, punctul
         100, precum și Ordonanța Vassilakis și alții, citată anterior, punctul 58).

      200    Principiul interpretării conforme impune, cu toate acestea, ca instanțele naționale să facă tot ce ține de competența lor,
         luând în considerare ansamblul dispozițiilor de drept intern și aplicând metodele de interpretare recunoscute de acestea,
         în vederea garantării efectivității depline a directivei în discuție și în vederea identificării unei soluții conforme cu
         finalitatea urmărită de aceasta (a se vedea Hotărârile citate anterior Adeneler și alții, punctul 111, și Impact, punctul
         101, precum și Ordonanța Vassilakis și alții, citată anterior, punctul 59).

      201    Astfel cum a precizat Curtea la punctul 115 din Hotărârea Adeneler și alții, citată anterior, în caz de transpunere tardivă
         a unei directive, obligația generală, care revine instanțelor naționale, de a interpreta dreptul intern într‑un mod conform
         directivei nu există decât începând de la expirarea termenului de transpunere a acesteia (a se vedea de asemenea Ordonanța
         Vassilakis și alții, citată anterior, punctul 63).

      202    Pe de altă parte, pentru cazul în care rezultatul prevăzut de o directivă nu ar putea fi atins pe cale de interpretare, trebuie
         amintit că, potrivit Hotărârii din 19 noiembrie 1991, Francovich și alții (C‑6/90 și C‑9/90, Rec., p. I‑5357, punctul 39),
         dreptul comunitar impune statelor membre să repare prejudiciile pe care le‑au cauzat particularilor prin lipsa de transpunere
         a acestei directive, în măsura în care sunt îndeplinite trei condiții. În primul rând, directiva în cauză trebuie să aibă
         ca obiectiv atribuirea de drepturi în favoarea particularilor. În continuare, conținutul acestor drepturi trebuie să poată
         fi identificat pe baza dispozițiilor directivei menționate. În sfârșit, trebuie să existe o legătură de cauzalitate între
         încălcarea obligației care revine statului membru și prejudiciul suferit (a se vedea Hotărârea din 14 iulie 1994, Faccini
         Dori, C‑91/92, Rec., p. I‑3325, punctul 27, precum și Ordonanța Vassilakis și alții, citată anterior, punctul 60).

      203    În speță, prin urmare, este de competența instanței de trimitere să dea dispozițiilor relevante de drept intern, în măsura
         posibilului și în cazul în care a avut loc o folosire abuzivă a unor contracte de muncă pe durată determinată succesive, o
         interpretare și o aplicare în măsură să sancționeze corespunzător acest abuz și să înlăture consecințele încălcării dreptului
         comunitar. În acest cadru, revine instanței menționate să aprecieze dacă dispozițiile articolului 8 alineatul 3 din Legea
         2112/1920 pot, eventual, să se aplice în scopul acestei interpretări conforme.

      204    În ceea ce privește incidența, în această privință, a împrejurării că articolul 103 alineatul 8 din Constituția Republicii
         Elene a fost modificat după intrarea în vigoare a Directivei 1999/70 și înainte de expirarea termenului de transpunere a acesteia,
         în scopul interzicerii în mod absolut, în sectorul public, a transformării de contracte de muncă pe durată determinată în
         contracte pe durată nedeterminată, este suficient să se amintească faptul că o directivă produce efecte juridice în privința
         statului membru destinatar – și, prin urmare, în privința tuturor autorităților naționale –, după caz, în urma publicării
         sale sau de la data notificării sale (a se vedea Hotărârea Adeneler și alții, citată anterior, punctul 119, precum și Ordonanța
         Vassilakis și alții, citată anterior, punctul 67).

      205    În speță, Directiva 1999/70 prevede, la articolul 3, că intră în vigoare la data publicării în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene, mai precis la 10 iulie 1999.

      206    Or, potrivit jurisprudenței Curții, din aplicarea coroborată atât a articolului 10 al doilea paragraf CE și a articolului
         249 al treilea paragraf CE, cât și a directivei respective rezultă că, pe durata termenului de transpunere a unei directive,
         statele membre destinatare ale acesteia trebuie să se abțină să adopte dispoziții de natură să compromită în mod serios realizarea
         rezultatului prevăzut de această directivă (Hotărârea Inter‑Environnement Wallonie, citată anterior, punctul 45, Hotărârea
         din 8 mai 2003, ATRAL, C‑14/02, Rec., p. I‑4431, punctul 58, și Hotărârea Mangold, citată anterior, punctul 67). Din acest
         punct de vedere, este lipsită de importanță împrejurarea că dispoziția în cauză a dreptului național, adoptată după intrarea
         în vigoare a directivei respective, urmărește sau nu urmărește transpunerea acesteia din urmă (Hotărârea Adeneler și alții,
         citată anterior, punctul 121, precum și Ordonanța Vassilakis și alții, citată anterior, punctul 69).

      207    Prin urmare, toate autoritățile statelor membre au obligația de a asigura efectul deplin al dispozițiilor de drept comunitar
         (a se vedea Hotărârea Francovich și alții, citată anterior, punctul 32, Hotărârea din 13 ianuarie 2004, Kühne & Heitz, C‑453/00,
         Rec., p. I‑837, punctul 20, precum și Hotărârea Pfeiffer și alții, citată anterior, punctul 111), inclusiv atunci când respectivele
         autorități modifică Constituția.

      –       Cu privire la clauza 8 punctul (3) din acordul‑cadru
      208    În ceea ce privește clauza 8 punctul (3) din acordul‑cadru, trebuie amintit că, astfel cum reiese din cuprinsul punctului
         126 din prezenta hotărâre, respectiva clauză nu interzice orice reducere a protecției acordate lucrătorilor pe durată determinată,
         ci numai pe cea care, pe de o parte, este justificată de necesitatea „punerii în aplicare” a acestui acord și, pe de altă
         parte, privește „nivelul general de protecție” acordată lucrătorilor pe durată determinată.

      209    Rezultă că, în primul rând, clauza 8 punctul (3) din acordul‑cadru privește numai „punerea în aplicare” a acestui acord de
         către statele membre și/sau de către partenerii sociali, cărora le revine obligația de a‑l transpune în ordinea juridică internă,
         interzicându‑le acestora din urmă, astfel cum s‑a constatat la punctul 133 din prezenta hotărâre, să justifice, în cadrul
         acestei transpuneri, o reducere a nivelului general de protecție acordată lucrătorilor prin necesitatea punerii în aplicare
         a acordului‑cadru menționat.

      210    În al doilea rând, clauza 8 punctul (3) din acordul‑cadru, limitându‑se la a interzice, potrivit propriei formulări, „reducerea
         nivelului general de protecție acordată lucrătorilor în domeniile reglementate de [acest acord]”, implică, astfel cum reiese
         din cuprinsul punctului 140 din prezenta hotărâre, că numai o reducere de o anumită amploare, de natură să afecteze în mod
         global reglementarea națională referitoare la contractele de muncă pe durată determinată, poate să facă parte din domeniul
         său de aplicare. Or, persoanele private nu ar putea deduce dintr‑o astfel de interdicție niciun drept al cărui conținut ar
         fi suficient de clar, de precis și de necondiționat.

      211    Rezultă că clauza 8 punctul (3) din acordul‑cadru nu îndeplinește condițiile cerute pentru a produce un efect direct.

      212    În acest context, revine instanțelor naționale să interpreteze dispozițiile dreptului național, în măsura posibilului, astfel
         încât acestea să poată fi aplicate în conformitate cu finalitatea urmărită de acordul‑cadru (a se vedea, prin analogie, jurisprudența
         citată la punctele 197-200 din prezenta hotărâre).

      213    Având în vedere ceea ce precedă, trebuie să se răspundă instanței de trimitere că este de competența acesteia să interpreteze
         dispozițiile relevante de drept intern, în măsura posibilului, în conformitate cu clauza 5 punctul (1) și cu clauza 8 punctul
         (3) din acordul‑cadru, precum și să decidă, în acest context, dacă o „măsură legală echivalentă” în sensul primei dintre aceste
         clauze, precum cea prevăzută la articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920, trebuie aplicată în acțiunile principale în locul
         altor dispoziții de drept intern.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      214    Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      1)      Clauza 5 punctul (1) din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat la 18 martie 1999, cuprins în anexa
            la Directiva 1999/70/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 privind Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat
            între CES, UNICE și CEEP, trebuie interpretată în sensul că nu se opune adoptării de către un stat membru a unei reglementări
            naționale, precum Decretul prezidențial 164/2004 de stabilire a dispozițiilor privind lucrătorii recrutați în temeiul unor
            contracte pe durată determinată în sectorul public, care, în vederea transpunerii Directivei 1999/70 în mod specific cu scopul
            de a aplica dispozițiile acesteia sectorului public, prevede punerea în aplicare a măsurilor de prevenire a folosirii abuzive
            de contracte sau de raporturi de muncă pe durată determinată succesive enumerate la punctul (1) literele (a)-(c) din această
            clauză, atunci când există deja în dreptul intern – aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere – o „măsură legală
            echivalentă” în sensul clauzei menționate, precum articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920 privind rezilierea obligatorie
            a contractului de muncă al angajaților din sectorul privat, în măsura în care totuși reglementarea menționată, pe de o parte,
            nu afectează caracterul efectiv al prevenirii folosirii abuzive de contracte sau de raporturi de muncă pe durată determinată
            astfel cum rezultă acesta din măsura legală echivalentă menționată și, pe de altă parte, respectă dreptul comunitar și, mai
            ales, clauza 8 punctul (3) din acordul menționat.
      2)      Clauza 5 punctul (1) litera (a) din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată trebuie interpretată în sensul
            că se opune posibilității ca o reglementare națională, precum cea în cauză în acțiunile principale, să fie aplicată de autoritățile
            statului membru respectiv astfel încât reînnoirea de contracte de muncă pe durată determinată succesive în sectorul public
            să fie considerată justificată de „motive obiective” în sensul clauzei menționate, pentru simplul motiv că aceste contracte
            sunt întemeiate pe dispoziții legale care permit reînnoirea lor pentru a satisface anumite nevoi provizorii, în condițiile
            în care, în realitate, respectivele nevoi sunt permanente și durabile. În schimb, aceeași clauză nu se aplică încheierii unui
            prim sau unic contract sau raport de muncă pe durată determinată.
      3)      Clauza 8 punctul (3) din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată trebuie interpretată în sensul că „reducerea”
            prevăzută de aceasta trebuie examinată în raport cu nivelul general de protecție care era aplicabil, în statul membru respectiv,
            atât lucrătorilor care au încheiat contracte de muncă pe durată determinată succesive, cât și lucrătorilor care au încheiat
            un prim sau unic contract pe durată determinată.
      4)      Clauza 8 punctul (3) din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată trebuie interpretată în sensul că nu se opune
            unei reglementări naționale, precum Decretul prezidențial 164/2004, care, spre deosebire de o normă de drept intern anterioară,
            precum articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920, pe de o parte, nu mai prevede, în cazul în care s‑a recurs abuziv la contracte
            de muncă pe durată determinată în sectorul public, recalificarea acestora din urmă în contracte de muncă pe durată nedeterminată
            sau condiționează recalificarea de respectarea anumitor cerințe cumulative și restrictive și, pe de altă parte, exclude de
            la beneficiul măsurilor de protecție pe care le prevede lucrătorii care au încheiat un prim sau unic contract de muncă pe
            durată determinată, în condițiile în care astfel de modificări – aspect care trebuie verificat de instanța menționată – privesc
            o categorie limitată de lucrători care au încheiat un contract de muncă pe durată determinată sau sunt compensate prin adoptarea
            de măsuri de prevenire a folosirii abuzive de contracte de muncă pe durată determinată în sensul clauzei 5 punctul (1) din
            acordul‑cadru menționat.
      Cu toate acestea, punerea în aplicare a acestui acord‑cadru printr‑o reglementare națională, precum Decretul prezidențial
            164/2004, nu poate conduce la reducerea protecției care era aplicabilă anterior în ordinea juridică internă lucrătorilor pe
            durată determinată la un nivel inferior celui definit prin dispozițiile minime de protecție prevăzute de același acord‑cadru.
            În special, respectarea clauzei 5 punctul (1) din acordul‑cadru menționat impune ca o astfel de reglementare să prevadă, în
            ceea ce privește folosirea abuzivă de contracte de muncă pe durată determinată succesive, măsuri eficace și obligatorii de
            prevenire a unei astfel de folosiri abuzive, precum și sancțiuni care au un caracter suficient de eficace și de disuasiv pentru
            a garanta deplina eficacitate a acestor măsuri de prevenire. Prin urmare, este de competența instanței de trimitere să verifice
            dacă aceste condiții sunt îndeplinite.
      5)      În împrejurări precum cele din acțiunile principale, Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată trebuie interpretat
            în sensul că, în cazul în care ordinea juridică internă a statului membru respectiv cuprinde, în sectorul avut în vedere,
            alte măsuri efective pentru a evita și, după caz, sancționa folosirea abuzivă de contracte de muncă pe durată determinată
            succesive în sensul clauzei 5 punctul (1) din acest acord, aceasta nu împiedică aplicarea unei norme de drept național care
            interzice în mod absolut, în sectorul public, transformarea în contract de muncă pe durată nedeterminată a unei succesiuni
            de contracte de muncă pe durată determinată care, întrucât au avut ca obiect acoperirea de nevoi permanente și durabile ale
            angajatorului, trebuie să fie considerate abuzive. Este totuși de competența instanței de trimitere să aprecieze în ce măsură
            condițiile de aplicare, precum și punerea în aplicare efectivă a dispozițiilor relevante de drept intern fac din aceasta o
            măsură adecvată pentru prevenirea și, după caz, sancționarea folosirii abuzive de către administrația publică a unor contracte
            sau raporturi de muncă pe durată determinată succesive.
      În schimb, nefiind aplicabilă lucrătorilor care au încheiat un prim sau unic contract de muncă pe durată determinată, clauza
            5 punctul (1) din acordul‑cadru menționat nu impune statelor membre să adopte sancțiuni în cazul în care un astfel de contract
            acoperă, în realitate, nevoi permanente și durabile ale angajatorului.
      6)      Este de competența instanței de trimitere să interpreteze dispozițiile relevante de drept intern, în măsura posibilului, în
            conformitate cu clauza 5 punctul (1) și cu clauza 8 punctul (3) din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată,
            precum și să decidă, în acest context, dacă o „măsură legală echivalentă” în sensul primei dintre aceste clauze, precum cea
            prevăzută la articolul 8 alineatul 3 din Legea 2112/1920, trebuie aplicată în acțiunile principale în locul altor dispoziții
            de drept intern.
      Semnături
      * Limba de procedură: greaca.