title: Hotărârea Curții (camera a patra) din 16 iunie 2011. # Union Investment Privatfonds GmbH împotriva UniCredito Italiano SpA. # Recurs - Marcă comunitară - Regulamentul (CE) nr. 40/94 - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) - Mărcile verbale UNIWEB și UniCredit Wealth Management - Opoziție a titularului mărcilor verbale naționale UNIFONDS și UNIRAK, precum și al mărcii figurative naționale UNIZINS - Aprecierea riscului de confuzie - Risc de asociere - Serie sau familie de mărci. # Cauza C-317/10 P.

text:
      Cauza C‑317/10 P
      Union Investment Privatfonds GmbH
      împotriva
      UniCredito Italiano SpA
      „Recurs – Marcă comunitară – Regulamentul (CE) nr. 40/94 – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) – Mărcile verbale UNIWEB și UniCredit Wealth Management – Opoziție a titularului mărcilor verbale naționale UNIFONDS și UNIRAK, precum și al mărcii figurative naționale UNIZINS – Aprecierea riscului de confuzie – Risc de asociere – Serie sau familie de mărci”
      Sumarul hotărârii
      1.        Recurs – Motive – Eroare de drept – Neluarea în considerare a tuturor factorilor pertinenți pentru aprecierea riscului de
            confuzie în sensul articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 – Denaturarea conținutului unui act
      (art. 256 TFUE; Statutul Curții de Justiție, art. 58 primul paragraf)
      2.        Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci
            anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare – Risc de confuzie cu marca
            anterioară – Risc de asociere – Mărci anterioare având caracteristici care permit să se considere că fac parte din aceeași
            „serie” sau „familie” – Condiții
      [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)]
      1.        Existența unui risc de confuzie în percepția publicului, în sensul articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul
         nr. 40/94 privind marca comunitară, trebuie să fie apreciată în mod global, ținând seama de toți factorii pertinenți din cauză.
         Deși aprecierea acestor factori este o chestiune de fapt care nu este supusă controlului Curții, neluarea în considerare a
         tuturor acestor factori constituie, în schimb, o eroare de drept și poate fi invocată, ca atare, în fața Curții în cadrul
         unui recurs. Situația este aceeași în cazul criticii potrivit căreia Tribunalul ar fi denaturat analiza efectuată de camera
         de recurs, întrucât denaturarea conținutului unui act constituie de asemenea o eroare de drept.

      (a se vedea punctele 45 și 46)
      2.        Constituie un risc de confuzie în sensul articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 privind marca comunitară
         riscul ca publicul să creadă că produsele sau serviciile în cauză provin de la aceeași întreprindere sau, eventual, de la
         întreprinderi legate din punct de vedere economic.

      În ipoteza în care opoziția se întemeiază pe existența mai multor mărci care au caracteristici comune care permit să se considere
         că fac parte din aceeași familie sau serie, pentru a aprecia existența unui risc de confuzie, trebuie să se țină cont de faptul
         că, în cazul unei familii sau al unei serii de mărci, un astfel de risc rezultă din faptul că un consumator se poate înșela
         în ceea ce privește proveniența sau originea produselor sau a serviciilor desemnate de marca a cărei înregistrare se solicită
         și poate considera în mod greșit că marca face parte din această familie sau serie.

      (a se vedea punctele 53 și 54)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      16 iunie 2011(*)

      „Recurs – Marcă comunitară – Regulamentul (CE) nr. 40/94 – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) – Mărcile verbale UNIWEB și UniCredit Wealth Management – Opoziție a titularului mărcilor verbale naționale UNIFONDS și UNIRAK, precum și al mărcii figurative naționale UNIZINS – Aprecierea riscului de confuzie – Risc de asociere – Serie sau familie de mărci”
      În cauza C‑317/10 P,
      având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, introdus
         la 1 iulie 2010,

      Union Investment Privatfonds GmbH, cu sediul în Frankfurt am Main (Germania), reprezentată de J. Zindel și C. Schmid, Rechtsanwälte,

      recurentă,
      celelalte părți în proces fiind:
      UniCredito Italiano SpA, cu sediul în Genova (Italia), reprezentată de G. Floridia, avvocato,

      reclamantă în primă instanță,
      Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de domnul P. Bullock, în calitate de agent,

      pârât în primă instanță,
      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul J.‑C. Bonichot, președinte de cameră, domnul L. Bay Larsen, doamnele C. Toader, A. Prechal și domnul E.
         Jarašiūnas (raportor), judecători,

      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: doamna A. Impellizzeri, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 17 martie 2011,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin recursul formulat, Union Investment Privatfonds GmbH solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 27
         aprilie 2010, UniCredito Italiano/OAPI – Union Investment Privatfonds (UNIWEB) (T‑303/06 și T‑337/06, denumită în continuare
         „hotărârea atacată”), prin care acesta a anulat, pe de o parte, două decizii ale Camerei a doua de recurs a Oficiului pentru
         Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) din 5 septembrie 2006 (cauzele conexate R 196/2005‑2
         și R 211/2005‑2) și din 25 septembrie 2006 (cauzele conexate R 456/2005‑2 și R 502/2005‑2) (denumite în continuare „deciziile
         în litigiu”), în măsura în care prin acestea s‑au admis opozițiile formulate de recurentă la înregistrarea de către UniCredito
         Italiano SpA (denumită în continuare „UniCredito”), ca mărci comunitare, a semnelor verbale „UNIWEB” și „UniCredit Wealth
         Management” pentru anumite servicii și, pe de altă parte, s‑au respins cererile recurentei prin care se urmărea anularea deciziilor
         menționate în ceea ce privește serviciile aferente afacerilor imobiliare.

       Cadrul juridic
      2        Regulamentul (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială,
         17/vol. 1, p. 146) a fost abrogat și a fost înlocuit prin Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009
         privind marca comunitară (JO L 78, p. 1), care a intrat în vigoare la 13 aprilie 2009. Cu toate acestea, având în vedere data
         actelor atacate la Tribunal, Regulamentul nr. 40/94 continuă să fie aplicabil în litigiu.

      3        Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 prevede:

      „La opoziția titularului unei mărci anterioare, se respinge înregistrarea mărcii solicitate atunci când:
      […]
      (b)      din cauza identității sau asemănării sale cu marca anterioară și din cauza identității sau asemănării produselor sau serviciilor
         pe care le desemnează cele două mărci, există un risc de confuzie [în percepția publicului de] pe teritoriul în care este
         protejată marca anterioară; riscul de confuzie presupune riscul de asociere cu marca anterioară.”

       Istoricul cauzei
      4        La 29 mai și la 7 august 2001, UniCredito a introdus la OAPI o cerere de înregistrare, ca mărci comunitare, a semnelor verbale
         „UNIWEB” și „UniCredit Wealth Management” pentru a desemna anumite servicii printre care figurează cele din clasa 36 în sensul
         Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor
         din 15 iunie 1957, astfel cum a fost revizuit și modificat (denumit în continuare „Aranjamentul de la Nisa”), clasă care corespunde
         următoarei descrieri:

      –        „Afaceri bancare, afaceri financiare, afaceri monetare, asigurări, afaceri imobiliare, informații și consiliere în materie
         de finanțe și de asigurări, servicii de carduri de credit/debit, servicii bancare și financiare prin internet”, pentru marca
         verbală UNIWEB;

      –        „Afaceri bancare, afaceri financiare, afaceri monetare, asigurări, afaceri imobiliare și informații financiare”, pentru marca
         verbală UniCredit Wealth Management.

      5        La 6 martie și la 21 iunie 2002, recurenta a formulat opoziție, în temeiul articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul
         nr. 40/94, la înregistrarea mărcilor respective pentru serviciile menționate mai sus.

      6        Cele două opoziții s‑au întemeiat pe mărcile germane verbale UNIFONDS și UNIRAK, depuse la 2 aprilie 1979 și înregistrate
         la 17 octombrie 1979, precum și pe marca germană figurativă, depusă la 6 martie 1992 și înregistrată la 10 iulie 1992, privind,
         ca și cele două mărci precedente, „plasări de fonduri” din clasa 36 și reprezentată astfel:

      7        Prin Deciziile din 17 decembrie 2004 și din 28 februarie 2005, divizia de opoziție a OAPI a admis opozițiile în ceea ce privește
         serviciile vizate de acestea, cu excepția „afacerilor imobiliare”.

      8        În ambele cazuri, divizia de opoziție a considerat în esență că recurenta a adus proba utilizării serioase a mărcilor anterioare,
         precum și a faptului că este titularul unor mărci care cuprind, fiecare, prefixul „UNI” și care constituie o serie sau o familie
         de mărci. Aceasta a stabilit existența unui risc de confuzie, care include riscul de asociere, între mărcile a căror înregistrare
         este solicitată și mărcile anterioare, mai puțin în cazul „afacerilor imobiliare”, divizia de opoziție apreciind că aceste
         servicii și cele acoperite de înregistrările anterioare nu erau similare.

      9        La 17 februarie și la 21 aprilie 2005, UniCredito a introdus o cale de atac împotriva deciziilor menționate ale diviziei de
         opoziție a OAPI, iar recurenta a procedat în același mod la 11 februarie și la 28 aprilie 2005.

      10      Prin deciziile în litigiu, Camera a doua de recurs a OAPI a respins aceste căi de atac. Achiesând la analiza efectuată de
         divizia de opoziție, aceasta a considerat în special, în fiecare dintre cele două decizii, că recurenta a adus proba utilizării
         serioase a mărcilor care constituie o serie de mărci, precum și proba că marca a cărei înregistrare se solicită prezintă caracteristici
         de natură să o asocieze cu această serie, astfel încât publicul relevant este determinat să asocieze prefixul menționat cu
         recurenta atunci când acesta este utilizat în legătură cu fonduri de investiții.

       Acțiunea în fața Tribunalului și hotărârea atacată
      11      Prin cererile introductive înregistrate la grefa Tribunalului la 6 și la 28 noiembrie 2006, UniCredito a formulat acțiuni
         prin care urmărea anularea deciziilor în litigiu. Aceasta a precizat, în ședința desfășurată la Tribunal, că acțiunile menționate
         nu vizau decât anularea în parte a acestora, în măsura în care s‑au admis opozițiile formulate împotriva înregistrării ca
         mărci comunitare a semnelor verbale „UNIWEB” și „UniCredit Wealth Management” în ceea ce privește serviciile din clasa 36
         în sensul Aranjamentului de la Nisa, cu excepția afacerilor imobiliare.

      12      Recurenta a solicitat, în ambele cauze, respingerea acțiunilor și anularea în parte a deciziilor în litigiu, precum și admiterea
         în întregime a opozițiilor pe care le‑a formulat împotriva înregistrării mărcilor UNIWEB și UniCredit Wealth Management, și
         anume inclusiv în ceea ce privește afacerile imobiliare.

      13      OAPI a solicitat respingerea acțiunilor.

      14      Prin hotărârea atacată, Tribunalul:

      –        a conexat cele două cauze în vederea pronunțării hotărârii;
      –        a anulat Decizia Camerei a doua de recurs a OAPI din 5 septembrie 2006 în măsura în care prin aceasta s‑a respins calea de
         atac formulată de UniCredito și s‑au admis opozițiile la înregistrarea mărcii UNIWEB, în ceea ce privește „afacerile bancare;
         afacerile financiare; afacerile monetare; asigurările; informațiile și consilierea în materie de finanțe și de asigurări;
         serviciile de carduri de credit/debit; serviciile bancare și financiare prin internet” din clasa 36 în sensul Aranjamentului
         de la Nisa,

      –        a anulat Decizia Camerei a doua de recurs a OAPI din 25 septembrie 2006 în măsura în care prin aceasta s‑a respins calea de
         atac formulată de UniCredito și s‑au admis opozițiile la înregistrarea mărcii UniCredit Wealth Management, în ceea ce privește
         „afacerile bancare; afacerile financiare; afacerile monetare; asigurările și informațiile financiare” din clasa 36 în sensul
         aranjamentului menționat,

      –        a respins cererile recurentei și
      –        a obligat fiecare parte să suporte propriile cheltuieli de judecată.
      15      Statuând astfel, Tribunalul a admis motivul unic invocat de UniCredito, întemeiat pe încălcarea articolului 8 alineatul (1)
         litera (b) din Regulamentul nr. 40/94.

      16      Referindu‑se, la punctele 33, 34 și 37-40 din hotărârea atacată, la Hotărârea din 23 februarie 2006, Il Ponte Finanziaria/OAPI
         – Marine Enterprise Projects (BAINBRIDGE) (T‑194/03, Rec., p. II‑445, denumită în continuare „Hotărârea BAINBRIDGE”), Tribunalul
         a considerat la punctul 41 din hotărârea atacată că, în speță, OAPI nu a realizat o analiză aprofundată a condiției privind
         asocierea mărcilor a căror înregistrare se solicită cu seria invocată, întrucât camera de recurs s‑a limitat să remarce că
         fiecare dintre mărci era alcătuită din combinația a două elemente, respectiv elementul comun „UNI” și diferite expresii, și
         anume „web” și „credit wealth management”, care sunt lipsite de caracter distinctiv în raport cu serviciile vizate de aceste
         mărci.

      17      Tribunalul a hotărât, la punctul 42 din hotărârea atacată, că nici puterea distinctivă a prefixului „UNI” și nici celelalte
         aspecte ale comparației dintre mărcile în cauză nu permiteau să se stabilească existența unui risc de confuzie. În ceea ce
         privește puterea distinctivă a acestui prefix, acesta a statuat, la punctul 43 din hotărârea menționată, că un asemenea prefix
         nu avea capacitatea intrinsecă de a determina, ca atare, asocierea mărcilor a căror înregistrare se solicită cu seria invocată.
         Tribunalul a considerat, în plus, la punctul 44 din aceeași hotărâre, că utilizarea efectivă a mărcilor care fac parte din
         serie în sectorul financiar și publicarea regulată de informații privind cursul fondurilor de investiții în ordine alfabetică
         nu erau de natură să demonstreze capacitatea prefixului „UNI” de a indica, în sine, proveniența fondurilor.

      18      În acest context, la punctul 45 din hotărârea atacată, Tribunalul a arătat că extrasele de presă prezentate în cursul procedurii
         de opoziție menționează existența unor fonduri care includ prefixul „UNI” care nu aparțin recurentei. Acesta a considerat
         că, deși, în această privință, camera de recurs a constatat în mod întemeiat că „în cazul fondurilor ale căror denumiri încep
         cu «united» […] și «universal» […] este vorba despre un termen indivizibil ale cărui prime litere «uni» fac parte integrantă
         din structura cuvântului”, nu este totuși evident că situația ar fi aceeași pentru mărcile care încep prin „unico”, întrucât
         acest termen nu este în mod necesar asociat de publicul relevant din Germania cu cuvântul italian „unico” (unic), ci poate
         fi înțeles și ca reprezentând o abreviere fără semnificație.

      19      În plus, la punctul 46 din hotărârea atacată, Tribunalul arată că, în extrasele de presă prezentate de recurentă, denumirea
         societății gerante figurează la începutul listei fondurilor gestionate, astfel încât este dificil de conceput că publicul
         vizat, care are o capacitate de atenție relativ ridicată, ar putea crede că fondurile desemnate de mărcile a căror înregistrare
         se solicită sunt gestionate de o altă societate decât cea a cărei denumire figurează la conducerea grupului din care fac parte.

      20      În ceea ce privește celelalte aspecte ale comparației, Tribunalul a constatat la punctul 47 din hotărârea atacată că, în afară
         de prefixul comun „UNI”, recurenta nu a dovedit existența altor similitudini între mărcile în cauză și că exista, în schimb,
         o diferență semantică între acestea, termenii alăturați prefixului „UNI” fiind exprimați în engleză în cadrul mărcilor UNIWEB
         și UniCredit Wealth Management și în germană în cadrul mărcilor anterioare invocate.

      21      Tribunalul a stabilit la punctul 48 din hotărârea atacată că, în pofida utilizării efective a mărcilor anterioare și a prezenței
         prefixului comun menționat, elementele de probă furnizate OAPI nu erau de natură să demonstreze capacitatea acestui prefix,
         în sine sau în combinație cu alți factori, de a asocia mărcile a căror înregistrare se solicită cu seria anterioară.

      22      În consecință, Tribunalul, după ce a admis motivul unic invocat de UniCredito în susținerea acțiunilor formulate, a respins
         motivul invocat de recurentă, întemeiat de asemenea pe încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul
         nr. 40/94, prin care se urmărea admiterea opozițiilor formulate de aceasta și în ceea ce privește afacerile imobiliare.

       Concluziile părților
      23      Prin intermediul recursului formulat, recurenta solicită Curții anularea hotărârii atacate și respingerea acțiunilor formulate
         la Tribunal de UniCredito. Recurenta solicită în plus anularea deciziilor în litigiu în măsura în care prin acestea au fost
         respinse opozițiile formulate de ea împotriva înregistrării mărcilor UNIWEB și UniCredit Wealth Management pentru afaceri
         imobiliare și admiterea acestor opoziții.

      24      OAPI solicită Curții admiterea recursului și obligarea UniCredito la plata cheltuielilor de judecată.

      25      UniCredito solicită respingerea recursului și obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.

       Cu privire la recurs
       Argumentele părților
      26      În susținerea recursului, recurenta invocă încălcarea de către Tribunal a articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul
         nr. 40/94. Aceasta susține că Tribunalul nu a ținut cont de toate circumstanțele de fapt din litigiu, astfel încât hotărârea
         atacată se întemeiază pe o situație de fapt incompletă și, prin urmare, eronată.

      27      Astfel, în opinia recurentei, pentru a aprecia riscul de confuzie din punctul de vedere al publicului german, Tribunalul ar
         fi trebuit să țină cont de numeroasele decizii ale instanțelor germane și ale Deutsche Patent- und Markenamt (Oficiul German
         pentru Brevete și Mărci) prezentate diviziei de opoziție, care demonstrează existența acestui risc. Recurenta consideră că,
         dacă punctul de vedere al publicului german ar fi fost cu adevărat luat în considerare, Tribunalul nu ar fi ajuns la concluzia
         greșită că elementul „web” este un termen englezesc și că termenii alăturați de aceasta prefixului „UNI” sunt întotdeauna
         germani.

      28      În plus, Tribunalul nu ar fi ținut cont decât de cele trei mărci anterioare pe care se întemeiau opozițiile formulate de recurentă,
         deși aprecierea riscului de asociere ar fi trebuit să decurgă dintr‑o analiză a întregii serii de mărci al cărei titular este
         aceasta. Dacă mărcile menționate ar fi fost luate în considerare, s‑ar fi constatat că anumiți termeni englezești sunt de
         asemenea asociați cu prefixul „UNI” și că structura mărcilor înregistrate nu prezenta nicio diferență de natură să împiedice
         publicul relevant să asocieze atât marca UNIWEB, cât și marca UniCredit Wealth Management cu seria sa de mărci.

      29      Presupunând că publicul relevant ar găsi denumirea fondurilor numai în paginile financiare ale ziarelor, Tribunalul ar fi
         constatat în mod greșit că această denumire este întotdeauna însoțită de precizarea denumirilor operatorilor sau ale societăților
         care gestionează fondurile. Nu s‑ar fi ținut cont, în această privință, de elementele prezentate în ședință.

      30      Recurenta subliniază că este titularul a aproximativ 90 de mărci care cuprind prefixul „UNI” asociat cu diverse elemente și
         că acest prefix, care constituie, de altfel, în sine una dintre aceste mărci, este un element distinctiv. În aceste condiții,
         întrucât semnele verbale „UNIWEB” și „UniCredit Wealth Managament” prezintă aceeași structură, nu s‑ar putea nega că există
         un risc de confuzie, care rezultă dintr‑o asociere, realizată de publicul relevant, între acestea și mărcile al căror titular
         este recurenta, în pofida faptului că alți operatori gestionează fonduri a căror denumire cuprinde elementul „united”, „universal”
         sau „unico”.

      31      În ceea ce privește cererea sa privind afacerile imobiliare, care a fost respinsă de Tribunal, recurenta susține că există
         o contiguitate între acest tip de servicii și operațiunile de investiții.

      32      OAPI, ca și recurenta, consideră că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept în ceea ce privește aplicarea articolului 8 alineatul
         (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94.

      33      Referindu‑se la Hotărârea BAINBRIDGE, OAPI consideră că mărcile a căror înregistrare se solicită prezintă în mod clar caracteristici
         susceptibile să le asocieze cu seria de mărci invocată de recurentă. Tribunalul atrage atenția, în această privință, că elementul
         „UNI” este utilizat, în cadrul mărcilor a căror înregistrare se solicită, în aceeași poziție precum cea din cadrul mărcilor
         care formează seria respectivă, că nu are un conținut semantic diferit, iar caracterul său distinctiv este subliniat de faptul
         că este urmat de alte elemente verbale, precum „web” și „Credit Wealth Management”, care, în sectorul financiar, au un caracter
         descriptiv și nedistinctiv, chiar și în percepția publicului german de referință.

      34      Tribunalul nu s‑ar fi pronunțat cu privire la caracterul distinctiv intrinsec al prefixului „UNI” și ar fi încălcat astfel
         principiul potrivit căruia, pentru a aprecia existența unui risc de confuzie, trebuie să se ia în considerare toți factorii
         pertinenți din speță și în special caracterul distinctiv al mărcii anterioare. De asemenea, Tribunalul nu ar fi explicitat
         motivul pentru care prefixul „UNI” nu ar avea capacitatea de a determina, în sine, asocierea mărcilor a căror înregistrare
         se solicită cu seria invocată de recurentă.

      35      În plus, Tribunalul nu ar fi realizat o apreciere concretă a percepției asupra mărcilor pe care ar avea‑o publicul german.
         În această privință, Tribunalul nu ar fi acordat nicio importanță numeroaselor decizii ale Deutsche Patent- und Markenamt,
         deși acestea reflectă în mod evident percepția publicului interesat și constituie un factor care ar fi trebuit să fie luat
         în considerare, chiar dacă aceste decizii nu sunt obligatorii pentru OAPI și nici pentru Tribunal.

      36      Acesta din urmă ar fi admis în Hotărârea BAINBRIDGE că, în prezența aceluiași element distinctiv, poate exista un risc de
         confuzie, chiar dacă mărcile se diferențiază prin adăugarea unor elemente verbale sau grafice. Prin urmare, motivul pentru
         care, în speță, semnificația diferiților termeni „web”, „credit”, „wealth management”, „zins”, „fonduri” și „rak” ar permite,
         potrivit Tribunalului, să se considere că diferențierea semantică rezultantă exclude existența unui risc de confuzie nu ar
         explicabil. În plus, o asemenea considerație nu ar ține cont de faptul că acești termeni, care sunt direct descriptivi sau
         au devenit de uz comun în limbajul financiar în Germania, nu permit publicului relevant să perceapă că sunt desemnate servicii
         sau produse financiare ale unor întreprinderi diferite, utilizarea unor termeni englezești fiind curentă în sectorul financiar.

      37      În ceea ce privește circumstanțele în care publicul relevant se găsește în prezența mărcilor în cauză, ar trebui să se observe
         că, deși acestea din urmă erau precedate întotdeauna de denumirea societății care gestionează fondurile în cauză, această
         împrejurare nu ar exclude în sine existența unui risc de confuzie, deoarece consumatorul german, care cunoaște deja fondurile
         oferite de recurentă, poate crede că și celelalte fonduri care cuprind prefixul „UNI” provin de la întreprinderi legate din
         punct de vedere economic de aceasta.

      38      Pe de altă parte, arătând că nu s‑a realizat de către camera de recurs o analiză aprofundată a cerinței referitoare la asocierea
         mărcilor a căror înregistrare se solicită cu seria de mărci invocată de recurentă și că aceasta nu a demonstrat existența
         altor similitudini decât cea referitoare la elementul comun „UNI” pentru a stabili existența unui risc de confuzie, Tribunalul
         ar fi deformat și ar fi denaturat analiza efectuată de camera menționată.

      39      Solicitând respingerea recursului, UniCredito arată, mai întâi, că motivele invocate în susținerea acestuia sunt inadmisibile,
         întrucât recurenta invocă vicii ale hotărârii atacate care constau în erori de apreciere a faptelor.

      40      În continuare, UniCredito susține că aprecierile Tribunalului criticate de recurentă, indiferent că este vorba despre aprecierile
         referitoare la existența unor denumiri de fonduri care includ prefixul „UNI”, dar nu aparțin acesteia din urmă, despre aprecierile
         referitoare la faptul că denumirile respective sunt asociate în ziare cu cele ale societăților care gestionează aceste fonduri
         sau despre aprecierile referitoare la asocierea prefixului menționat cu termeni englezești sau germani, sunt complementare
         și marginale în raport cu aprecierea globală și factuală a Tribunalului cu privire la lipsa riscului de confuzie și, prin
         urmare, nu pot servi la invalidarea acesteia.

      41      UniCredito se opune, pe de altă parte, argumentației recurentei privind obligația de a ține cont de deciziile autorităților
         administrative și judiciare naționale, având în vedere că sistemele naționale și sistemul comunitar de protecție a mărcilor
         sunt autonome și independente între ele.

      42      Nu ar fi fondată nici critica prin care recurenta reproșează Tribunalului că a ținut cont, în vederea aprecierii riscului
         de confuzie, numai de cele trei mărci anterioare pe care se întemeiau opozițiile, iar nu de toate mărcile cuprinse în seria
         invocată de recurentă. Această critică ar fi contradictorie, având în vedere că opozițiile menționate se bazează pe aceste
         trei mărci, și nu ar fi întemeiată în raport cu Hotărârea BAINBRIDGE. Aceasta din urmă, care se bazează pe principiul potrivit
         căruia, în prezența unei serii de mărci, riscul de confuzie trebuie să fie apreciat luându‑se în considerare riscul ca publicul
         să perceapă marca a cărei înregistrare se solicită ca făcând parte din serie, nu ar impune în niciun mod ca această marcă
         să fie comparată cu fiecare dintre mărcile care fac parte din serie, privită separat.

      43      În sfârșit, referitor la afacerile imobiliare, UniCredito arată, pe de o parte, că acestea nu prezintă afinități cu serviciile
         financiare și, pe de altă parte, că între mărcile aflate în conflict nu există risc de confuzie, nici măcar în ceea ce privește
         serviciile financiare privite în sens strict.

       Aprecierea Curții
      44      UniCredito susține că recursul este inadmisibil în măsura în care ar urmări să readucă în discuție anumite aprecieri de natură
         factuală efectuate în hotărârea atacată. Trebuie să se constate în această privință că recurenta reproșează Tribunalului că
         a încălcat articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 prin faptul că nu a ținut cont de toate circumstanțele
         din speță și în special prin faptul că nu a luat în considerare punctul de vedere al publicului german referitor la riscul
         de asociere a mărcilor a căror înregistrare se solicită cu seria sau cu familia de mărci invocată de recurentă.

      45      Or, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că existența unui risc de confuzie în percepția publicului trebuie să fie apreciată
         în mod global, ținând seama de toți factorii pertinenți din cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 noiembrie 1997,
         SABEL, C‑251/95, Rec., p. I‑6191, punctul 22, Hotărârea din 22 iunie 1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Rec., p. I‑3819,
         punctul 18, Hotărârea din 12 iunie 2007, OAPI/Shaker, C‑334/05 P, Rep., p. I‑4529, punctul 34, și Hotărârea din 20 septembrie
         2007, Nestlé/OAPI, C‑193/06 P, punctul 33). Deși aprecierea acestor factori este o chestiune de fapt care nu este supusă controlului
         Curții, neluarea în considerare a tuturor acestor factori constituie, în schimb, o eroare de drept (a se vedea în acest sens
         Hotărârea din 24 iunie 2010, Becker/Harman International Industries, C‑51/09 P, Rep., p. I‑5805, punctul 40) și poate fi invocată,
         ca atare, în fața Curții în cadrul unui recurs.

      46      Situația este aceeași în cazul criticii invocate de OAPI potrivit căreia Tribunalul ar fi denaturat analiza efectuată de camera
         de recurs, întrucât denaturarea conținutului unui act constituie de asemenea o eroare de drept (a se vedea Hotărârea din 27
         ianuarie 2000, DIR International Film și alții/Comisia, C‑164/98 P, Rec., p. I‑447, punctul 48).

      47      În consecință, cauza de inadmisibilitate invocată de UniCredito trebuie respinsă.

      48      Cu privire la fond, trebuie arătat că, pentru a anula deciziile în litigiu, la punctele 35, 36 și 41 din hotărârea atacată,
         Tribunalul s‑a pronunțat astfel:

      „35      În speță, aprecierea camerei de recurs potrivit căreia mărcile anterioare UNIFONDS, UNIRAK și UNIZINS invocate de [recurentă]
         constituie o «serie» în sensul Hotărârii BAINBRIDGE, […] se bazează în esență pe considerațiile potrivit cărora prefixul «UNI»
         comun acestor trei mărci are caracter distinctiv în contextul serviciilor financiare și utilizarea efectivă a acestor mărci
         a fost dovedită de [recurentă].

      36      După ce a constatat existența unei «serii» de mărci, camera de recurs a stabilit, în mod cvasiautomat, că publicul relevant
         asociază prefixul «UNI» cu [recurenta] atunci când este utilizat în legătură cu fonduri de investiții și că există, prin urmare,
         un risc de confuzie între mărcile aflate în conflict.

      […]
      41      În speță, OAPI nu a realizat o analiză aprofundată a condiției de asociere a mărcilor solicitate cu seria invocată în opoziție.
         Camera de recurs s-a limitat să remarce că fiecare dintre mărci este alcătuită din combinația a două elemente individuale,
         respectiv elementul comun «UNI» și expresii diferite, și anume «web» și «credit wealth management», care sunt lipsite de caracter
         distinctiv în raport cu serviciile solicitate.”

      49      În ceea ce privește critica potrivit căreia Tribunalul ar fi denaturat astfel analiza efectuată de camera de recurs, trebuie
         să se constate că, la punctele 36 și 37 din Decizia din 5 septembrie 2006, camera de recurs a arătat următoarele:

      „36      În speță, marca [aparținând UniCredito] și mărcile [recurentei] au aceeași structură. Acestea sunt alcătuite din combinația
         a două elemente individuale, și anume elementul comun «UNI», care constituie începutul tuturor mărcilor, urmat de fiecare
         dată de un cuvânt diferit. Totuși, acest fapt nu este suficient pentru a considera că marca UNIWEB are caracteristici care
         permit asocierea sa cu mărcile «UNI-» [aparținând recurentei]. Elementul comun ar putea fi exclusiv descriptiv sau chiar lipsit
         de caracter distinctiv, caz în care [recurenta] nu poate invoca cu succes argumentul [privind] «familia de mărci».

      37      Caracterul distinctiv al elementului comun «UNI» trebuie apreciat în funcție de percepția publicului relevant asupra semnelor
         și serviciilor în cauză. Nu numai calitățile intrinseci ale elementului «UNI» sunt pertinente în vederea acestei aprecieri,
         ci și modul în care acesta este utilizat. În Germania, unde se situează consumatorul mediu vizat, cuvântul «uni» se raportează
         la «uni», de o singură culoare, și la Uni, diminutiv pentru universitate (limbaj familial). În raport cu serviciile în discuție,
         acest termen nu pare să aibă o semnificație clară și imediată. În plus, în speță, [recurenta] a arătat, în special prin intermediul
         raportului său de gestiune, al raportului semestrial din 30 septembrie 2001 și al extraselor de presă, că utilizează cele
         trei mărci care cuprind prefixul «UNI-» pentru «plasări de fonduri» în Germania.”

      50      Punctele 40 și 41 ale Deciziei din 25 septembrie 2006 sunt redactate în termeni similari, camera de recurs constatând în plus,
         la primul dintre aceste puncte:

      „Este necesar să se sublinieze că termenii «Wealth Management» alăturați mărcii [aparținând UniCredito] sunt vocabule englezești
         utilizate în limbajul comun în domeniul financiar pe teritoriul pertinent, și anume Germania, pentru servicii care combină
         funcția de consiliere în domeniul financiar/investiții, serviciile contabile/contribuabili și planificarea juridico‑financiară.
         Prin urmare, asocierea cuvintelor «Wealth Management» este lipsită de caracter distinctiv în raport cu serviciile solicitate.”

      51      Rezultă, așadar, că Tribunalul a denaturat conținutul deciziilor în litigiu prin faptul că a reținut că existența unui risc
         de confuzie a fost stabilită de camera de recurs „în mod cvasiautomat” și fără „o analiză aprofundată” a condițiilor de asociere
         a mărcilor a căror înregistrare se solicită cu seria invocată de recurentă, camera de recurs limitându‑se să constate existența
         acestei serii și faptul că mărcile menționate sunt alcătuite din elementul comun „UNI” combinat cu diferite expresii lipsite
         de caracter distinctiv.

      52      Pentru acest motiv, Tribunalul nu a examinat anumite aspecte cu privire la care camera de recurs a exprimat anumite aprecieri,
         precum cele amintite la punctele 49 și 50 din prezenta hotărâre. Aceasta este situația în special a considerațiilor camerei
         de recurs referitoare la structura identică a mărcilor comparate, la caracterul distinctiv, din punctul de vedere al publicului
         relevant, al elementului „UNI” comun acestora și la lipsa caracterului distinctiv al termenilor „Wealth Management”. Prin
         urmare, Tribunalul a motivat insuficient hotărârea pronunțată.

      53      În ceea ce privește critica potrivit căreia Tribunalul ar fi aplicat în mod greșit articolul 8 alineatul (1) litera (b) din
         Regulamentul nr. 40/94, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, constituie un risc de confuzie
         în sensul articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 riscul ca publicul să creadă că produsele sau
         serviciile în cauză provin de la aceeași întreprindere sau, eventual, de la întreprinderi legate din punct de vedere economic
         (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 septembrie 1998, Canon, C‑39/97, Rec., p. I‑5507, punctul 29, Hotărârile citate
         anterior Lloyd Schuhfabrik Meyer, punctul 17, OAPI/Shaker, punctul 33, și Nestlé/OAPI, punctul 32).

      54      În ipoteza în care opoziția se întemeiază pe existența mai multor mărci care au caracteristici comune care permit să se considere
         că fac parte din aceeași familie sau serie, pentru a aprecia existența unui risc de confuzie, trebuie să se țină cont de faptul
         că, în cazul unei familii sau al unei serii de mărci, un astfel de risc rezultă din faptul că un consumator se poate înșela
         în ceea ce privește proveniența sau originea produselor sau a serviciilor desemnate de marca a cărei înregistrare se solicită
         și poate considera în mod greșit că marca face parte din această familie sau serie (a se vedea în acest sens Hotărârea din
         13 septembrie 2007, Il Ponte Finanziaria/OAPI, C‑234/06 P, Rep., p. I‑7333, punctele 62 și 63, precum și Hotărârea din 18
         decembrie 2008, Les Éditions Albert René/OAPI, C‑16/06 P, Rep., p. I‑10053, punctul 101).

      55      Astfel cum s‑a amintit la punctul 45 din prezenta hotărâre, existența unui risc de confuzie în percepția publicului trebuie
         să fie apreciată în mod global, ținând seama de toți factorii pertinenți din cauză.

      56      În speță, Tribunalul a respins existența unui risc de confuzie fără a lua în considerare toți factorii pertinenți pentru a
         verifica în mod concret dacă există un risc ca publicul relevant să creadă că mărcile a căror înregistrare se solicită fac
         parte din seria de mărci invocată de recurentă și să se înșele astfel cu privire la originea serviciilor în cauză crezând
         că provin de la aceeași întreprindere sau de la întreprinderi legate din punct de vedere economic.

      57      Astfel, după cum arată recurenta și OAPI, lipsește mai întâi, din hotărârea atacată, o analiză referitoare la structura mărcilor
         care trebuie comparate și la influența poziției elementului comun al acestora, și anume prefixul „UNI”, asupra percepției
         pe care publicul relevant o poate avea cu privire la aceste mărci.

      58      În continuare, în ceea ce privește caracterul eventual distinctiv al elementului comun, Tribunalul a afirmat, la punctul 43
         din hotărârea atacată, că acesta nu avea capacitatea intrinsecă de a determina ca atare asocierea mărcilor a căror înregistrare
         se solicită cu seria de mărci invocată de recurentă. Totuși, astfel cum au arătat, în esență, atât recurenta în ședință, cât
         și OAPI, Tribunalul nu a susținut această afirmație și, prin urmare, nu a analizat în această privință aprecierile efectuate
         de camera de recurs cu privire la percepția publicului relevant asupra acestui element și nici nu a motivat hotărârea menționată
         cu privire la acest aspect.

      59      În plus, la punctele 44-46 din hotărârea atacată, examinând utilizarea de către recurentă a seriei de mărci invocate de aceasta,
         Tribunalul a considerat în special, prin intermediul unor motive care țin de o apreciere a situației de fapt pe care Curtea
         nu are competența de a o controla, că era dificil de conceput că publicul vizat ar putea crede că fondurile desemnate de mărcile
         a căror înregistrare se solicită sunt gestionate de o altă societate decât cea a cărei denumire figurează în extrasele de
         presă la începutul listei fondurilor respective. Totuși, având în vedere principiul enunțat la punctul 53 din prezenta hotărâre,
         Tribunalul nu putea, fără ca hotărârea sa să fie afectată de o eroare de drept, să nu cerceteze dacă, cel puțin, acest public
         putea crede că acestea corespundeau unor servicii oferite de întreprinderi legate din punct de vedere economic.

      60      În sfârșit, în ceea ce privește celelalte elemente care compun mărcile care trebuie comparate, Tribunalul a arătat, la punctul
         47 din hotărârea atacată, numai că termenii alăturați prefixului „UNI” sunt exprimați în engleză în cadrul tuturor mărcilor
         a căror înregistrare se solicită și în germană în cadrul fiecăreia dintre mărcile anterioare invocate în susținerea opozițiilor
         formulate. Pe lângă faptul că nu a analizat dacă această diferență era, în privința serviciilor financiare în cauză și a publicului
         relevant, de natură să înlăture riscul ca acesta din urmă să creadă că mărcile a căror înregistrare se solicită fac parte
         din seria de mărci invocată de recurentă, Tribunalul nu a apreciat dacă aceste elemente aveau sau nu aveau un caracter descriptiv
         sau nedistinctiv.

      61      În consecință, având în vedere cele prezentate la punctele 52 și 57-60 din prezenta hotărâre, Tribunalul nu putea stabili
         în mod valabil, la punctul 48 din hotărârea atacată, că, „în pofida utilizării efective a mărcilor anterioare și a prezenței
         prefixului «UNI» comun tuturor acestor mărci și mărcilor solicitate, elementele de probă furnizate OAPI nu sunt de natură
         să demonstreze capacitatea acestui prefix, ca atare sau în combinație cu alți factori, de a asocia mărcile a căror înregistrare
         se solicită cu seria anterioară” și, la punctul 49 din aceeași hotărâre, că în mod greșit camera de recurs a considerat că
         semnele în conflict prezintă un risc de confuzie în sensul articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94.

      62      În consecință, fără a fi necesară examinarea în continuare a argumentației recurentei și în special fără a fi necesară pronunțarea
         cu privire la acea parte a argumentației care vizează respingerea opozițiilor formulate de recurentă în ceea ce privește afacerile
         imobiliare, motivul unic al recursului trebuie primit și, în consecință, hotărârea atacată trebuie anulată.

      63      În conformitate cu articolul 61 primul paragraf a doua teză din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, în caz de
         anulare a deciziei Tribunalului, Curtea poate trimite cauza Tribunalului pentru a se pronunța asupra acesteia.

      64      În speță, aprecierea globală a riscului de confuzie implică aprecieri de fapt complexe care vizează verificarea aspectului
         dacă, astfel cum a reținut camera de recurs a OAPI, există un risc ca publicul relevant să creadă că mărcile a căror înregistrare
         se solicită fac parte din seria de mărci invocată de recurentă. Prin urmare, este necesar să se trimită cauza Tribunalului
         pentru ca acesta să se pronunțe din nou asupra acțiunilor formulate la acesta din urmă de UniCredito, precum și asupra cererilor
         de anulare în parte a deciziilor în litigiu prezentate de recurentă și să se soluționeze cererea privind cheltuielile de judecată
         aferente recursului odată cu fondul.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară și hotărăște:
      1)      Anulează Hotărârea Tribunalului Uniunii Europene din 27 aprilie 2010, UniCredito Italiano/OAPI – Union Investment Privatfonds
            (UNIWEB) (T‑303/06 și T‑337/06).
      2)      Trimite cauza spre rejudecare Tribunalului Uniunii Europene.
      3)      Cererea privind cheltuielile de judecată se soluționează odată cu fondul.
      Semnături
      ** Limba de procedură: italiana.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera întâi) din 13 septembrie 2011. # Thorsten Behnke împotriva Comisiei Europene. # Funcție publică - Funcționari. # Cauza F-68/10.


title: Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 12 februarie 2015.#N. F. Gielen și alții.#Cerere de decizie preliminară formulată de Rechtbank Oost-Brabant ’s-Hertogenbosch.#Trimitere preliminară – Precursori ai drogurilor – Monitorizare a comerțului dintre statele membre – Regulamentul (CE) nr. 273/2004 – Monitorizare a comerțului dintre Uniunea Europeană și țările terțe – Regulamentul (CE) nr. 111/2005 – Noțiunea „substanță clasificată” – Substanța „alfa‑fenilacetoacetonitril” (APAAN) – Substanța clasificată „1-fenil-2-propanonă” (BMK).#Cauza C-369/13.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a cincea)
      12 februarie 2015 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Precursori ai drogurilor — Monitorizare a comerțului dintre statele membre — Regulamentul (CE) nr. 273/2004 — Monitorizare a comerțului dintre Uniunea Europeană și țările terțe — Regulamentul (CE) nr. 111/2005 — Noțiunea «substanță clasificată» — Substanța «alfa‑fenilacetoacetonitril» (APAAN) — Substanța clasificată «1-fenil-2-propanonă» (BMK)”
      În cauza C‑369/13,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Rechtbank Oost‑Brabant ’s‑Hertogenbosch (Țările de Jos), prin decizia din 21 iunie 2013, primită de Curte la 1 iulie 2013, în procedurile penale împotriva

         N. F. Gielen,

         M. M. J. Geerings,

         F. A. C. Pruijmboom,

         A. A. Pruijmboom,

      CURTEA (Camera a cincea),
      compusă din domnul T. von Danwitz, președinte de cameră, domnii C. Vajda, A. Rosas, E. Juhász și D. Šváby (raportor), judecători,
      avocat general: domnul M. Szpunar,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru guvernul olandez, de M. K. Bulterman și de B. Koopman, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul spaniol, de L. Banciella Rodríguez‑Miñón, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de J.‑F. Brakeland și de K. Talabér‑Ritz, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 2 literele (a), (b), (d) și (f) din Regulamentul (CE) nr. 273/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 februarie 2004 privind precursorii drogurilor (JO L 47, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 10, p. 183) și a articolului 2 literele (a) și (f) din Regulamentul (CE) nr. 111/2005 al Consiliului din 22 decembrie 2004 de stabilire a normelor de monitorizare a comerțului cu precursori de droguri între Comunitate și țările terțe (JO 2005, L 22, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 13, p. 114).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul urmăririi penale declanșate împotriva domnilor Gielen, Geerings, F. A. C. Pruijmboom și A. A. Pruijmboom pentru fapte de import și/sau de export în interiorul teritoriului vamal european al unei substanțe denumite „alfa‑fenilacetoacetonitril” (denumită în continuare „APAAN”), fără a dispune de autorizația necesară în acest scop, și, în subsidiar, pentru a fi deținut și pentru a fi introdus pe piață, tot fără autorizație, această substanță.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Pentru a evita deturnarea substanțelor care sunt folosite frecvent pentru procesul fabricării ilicite de stupefiante și de substanțe psihotrope, legiuitorul Uniunii a adoptat măsuri de monitorizare și de control care cuprind o componentă internă sub forma Regulamentului nr. 273/2004 și o componentă externă sub forma Regulamentului nr. 111/2005.

         Regulamentul nr. 273/2004

               4

               Considerentele (13) și (17) ale Regulamentului nr. 273/2004 au următorul cuprins:

                        „(13)

                        Numeroase alte substanțe, dintre care multe sunt comercializate legal în cantități mari, au fost identificate ca precursori pentru fabricarea ilicită de droguri de sinteză și de substanțe psihotrope. Supunerea acestor substanțe acelorași controale stricte ca și cele aplicabile substanțelor din anexa I ar crea un obstacol inutil în calea schimburilor, implicând acordarea unei autorizații de funcționare și documentarea tranzacțiilor. Prin urmare, este necesar să se instituie un mecanism mai flexibil la nivel comunitar prin care autoritățile competente din statele membre să fie notificate cu privire la astfel de tranzacții.

                  […]

                        (17)

                        Deoarece obiectivele prezentului regulament, în special armonizarea supravegherii comerțului cu precursori ai drogurilor și evitarea deturnării acestora către fabricarea ilicită de droguri de sinteză și de substanțe psihotrope, nu pot fi îndeplinite într‑o măsură suficientă de statele membre și, prin urmare, având în vedere dimensiunea internațională și aspectul dinamic al acestui tip de comerț, pot fi îndeplinite mai bine la nivel comunitar, Comunitatea poate adopta măsuri în conformitate cu principiul subsidiarității, astfel cum este enunțat la articolul 5 din tratat. În conformitate cu principiul proporționalității, astfel cum este enunțat la articolul menționat anterior, prezentul regulament nu trebuie să depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestor obiective.”

               5

               Articolul 2 literele (a), (b), (d) și (f) din acest regulament prevede:
               „În sensul prezentului regulament, se aplică următoarele definiții:

                        (a)

                        «substanță clasificată» înseamnă orice substanță menționată la anexa I, inclusiv amestecurile și produșii naturali conținând aceste substanțe. Se exclud produsele medicamentoase, astfel cum sunt definite prin Directiva 2001/83/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 6 noiembrie 2001 de instituire a unui cod comunitar cu privire la medicamentele de uz uman [(JO L 311, p. 67, Ediție specială, 13/vol. 33, p. 3)], preparatele farmaceutice, amestecurile, produsele naturale și alte preparate conținând substanțe clasificate care sunt combinate în așa fel încât să nu poată fi folosite sau recuperate prin metode ușor de aplicat sau viabile din punct de vedere economic;

                        (b)

                        «substanță neclasificată» înseamnă orice substanță care, deși nu este menționată la anexa I, este identificată ca fiind folosită la fabricarea ilicită de stupefiante și substanțe psihotrope;

                  […]

                        (d)

                        «operator» înseamnă orice persoană fizică sau juridică angajată în introducerea pe piață a substanțelor clasificate;

                  […]

                        (f)

                        «autorizație specială» înseamnă o autorizație acordată unui anumit tip de comercianți;

                  […]”

               6

               Potrivit articolului 3 alineatul (2) din regulamentul menționat, „[p]entru a putea deține sau introduce pe piață substanțe clasificate în categoria 1 din anexa I, comercianții trebuie să obțină o autorizație de la autoritățile competente”.

               7

               Articolul 9 din același regulament prevede:
               „(1)   Pentru a facilita cooperarea dintre autoritățile competente, comercianți și industria chimică, în special în ceea ce privește substanțele neclasificate, Comisia, în conformitate cu procedura menționată la articolul 15 alineatul (2), elaborează și actualizează orientări pentru a oferi asistență industriei chimice.
               (2)   Orientările trebuie să furnizeze în special:

                        (a)

                        informații privind mijloacele de recunoaștere și notificare a tranzacțiilor suspecte;

                        (b)

                        o listă actualizată periodic conținând substanțele neclasificate, pentru a permite industriei să controleze pe bază de voluntariat comerțul cu aceste substanțe;

                        (c)

                        alte informații considerate utile.

                  […]”

               8

               Anexa I la Regulamentul nr. 273/2004 enumeră limitativ „substanțele clasificate” în sensul articolului 2 litera (a) din Regulamentul nr. 273/2004, printre care este inclusă, în categoria 1, „1-fenil-2-propanona” (denumită în continuare „BMK”). În schimb, APAAN‑ul nu este prevăzut în aceasta.

         Regulamentul nr. 111/2005

               9

               Noțiunea „substanță clasificată”, definită la articolul 2 litera (a) din Regulamentul nr. 111/2005, este, în esență, identică cu cea care figurează la articolul 2 litera (a) din Regulamentul nr. 273/2004. Anexa la Regulamentul nr. 111/2005 la care face trimitere articolul 2 litera (a) din același regulament este de asemenea, în esență, identică cu anexa I la Regulamentul nr. 273/2004.

               10

               Articolul 2 litera (f) din Regulamentul nr. 111/2005 definește noțiunea „operator” ca „orice persoană fizică sau juridică implicată în importul sau exportul substanțelor clasificate sau în activități intermediare conexe, inclusiv persoanele care desfășoară pe cont propriu activitatea de completare a declarațiilor vamale, fie cu titlu de ocupație principală, fie cu titlu de activitate secundară ținând de o altă ocupație”.

               11

               Articolul 6 alineatul (1) din acest regulament prevede:
               „Operatorii stabiliți în Comunitate, implicați în importul, exportul sau activitățile intermediare cu substanțele clasificate incluse în categoria 1 din anexă, cu excepția agenților vamali și a transportatorilor care acționează numai în această calitate, sunt titularii unei autorizații. Această autorizație este eliberată de autoritatea competentă din statul membru în care este stabilit operatorul.
               […]”

               12

               Articolul 10 din regulamentul menționat prevede:
               „(1)   Pentru a facilita cooperarea între autoritățile competente din statele membre, operatorii stabiliți în Comunitate și industria chimică, în special în ceea ce privește substanțele neclasificate, Comisia, în consultare cu statele membre, elaborează și actualizează orientările.
               (2)   Aceste orientări includ în special:

                        (a)

                        informații privind mijloacele de identificare și de semnalare ale tranzacțiilor suspecte;

                        (b)

                        o listă actualizată periodic cu substanțele neclasificate care să permită industriei să monitorizeze în mod voluntar comerțul cu aceste substanțe.

                  […]”

               13

               Regulamentul (UE) nr. 1258/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 20 noiembrie 2013 (JO L 330, p. 21) și Regulamentul (UE) nr. 1259/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 20 noiembrie 2013 (JO L 330, p. 30) au modificat Regulamentul nr. 273/2004 și, respectiv, Regulamentul nr. 111/2005. În afara modificărilor aduse definiției noțiunii „substanță clasificată” în sensul acestor două regulamente, acestea au procedat la înscrierea APAAN pe lista „substanțelor clasificate” înscrise în anexa I la Regulamentul nr. 273/2004 și în anexa la Regulamentul nr. 111/2005. Totuși, întrucât Regulamentele nr. 1258/2013 și nr. 1259/2013 au intrat în vigoare numai la 30 decembrie 2013, ele nu sunt aplicabile în litigiul principal.

         Dreptul olandez

               14

               Regulamentele nr. 273/2004 și nr. 111/2005 au fost puse în aplicare prin Legea privind evitarea utilizării abuzive a substanțelor chimice (Wet Voorkoming Misbruik Chemicaliën, denumită în continuare „WVMC”).

               15

               Articolul 2 litera a din WVMC prevede:
               „Este interzis să se acționeze cu nerespectarea condițiilor stabilite de sau în temeiul:

                        a.

                        articolului 3 alineatele (2) și (3) și al articolului 8 din Regulamentul nr. 273/2004 și al articolului 6 alineatul (1), al articolului 8 alineatul (1), al articolului 9, al articolului 12 alineatul (1) și al articolului 20 din Regulamentul nr. 111/2005 […]”

               16

               Încălcarea cu intenție a acestei dispoziții constituie o infracțiune economică pasibilă de o pedeapsă cu închisoarea de cel mult șase ani.

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               17

               În temeiul articolului 2 din WVMC, domnii Gielen, Geerings, F. A. C. Pruijmboom și A. A. Pruijmboom au fost urmăriți penal pentru fapte de import și/sau de export de APAAN în interiorul teritoriului vamal european, substanță pe care autoritățile olandeze o consideră ca încadrându‑se în calificarea de „substanță clasificată” care figurează în categoria 1 din anexa la Regulamentul nr. 111/2005. Cu titlu subsidiar și în același temei juridic, li se impută de asemenea că au deținut și au introdus pe piață, fără autorizație, această substanță considerată ca făcând parte din categoria 1 din anexa I la Regulamentul nr. 273/2004.

               18

               La 2 ianuarie 2013, Openbaar Ministerie i‑a citat pe inculpați, care se află în prezent în stare de „arest preventiv suspendat”, să compară în fața instanței de trimitere.

               19

               În cadrul acestei proceduri, Rechtbank Oost‑Brabant ’s‑Hertogenbosch a constatat că APAAN nu figurează în mod explicit pe lista „substanțelor clasificate” prevăzute în categoria 1 din anexa I la Regulamentul nr. 273/2004 și în cea din anexa la Regulamentul nr. 111/2005. Prin urmare, în temeiul în special al principiului legalității, operațiuni care privesc această substanță nu ar trebui să poată să dea naștere unor acuzații întemeiate pe articolul 2 litera a din WVMC.

               20

               În aceste condiții și în pofida unei practici jurisprudențiale contrare, această instanță nu exclude ca substanța respectivă să poată totuși să fie calificată drept „substanță clasificată” în sensul articolului 2 litera (a) din Regulamentul nr. 273/2004 și al articolului 2 litera (a) din Regulamentul nr. 111/2005, având în vedere faptul, pe de o parte, că APAAN poate fi în mod ușor transformat în BMK – substanță clasificată care intră în categoria 1 din anexele relevante la aceste regulamente – și, pe de altă parte, că pot fi obținute avantaje pecuniare importante din această transformare.

               21

               Presupunând că APAAN trebuie calificat drept „substanță clasificată” în sensul articolelor 2 litera (a) din regulamentele menționate, instanța de trimitere se întreabă de asemenea cu privire la conținutul noțiunii „operator”, definită la articolul 2 litera (d) din Regulamentul nr. 273/2004 și la articolul 2 litera (f) din Regulamentul nr. 111/2005.

               22

               În aceste condiții, Rechtbank Oost‑Brabant ’s‑Hertogenbosch a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                                 a)

                                 Substanța chimică [APAAN] poate fi asimilată [BMK]? Instanța de trimitere urmărește în special să se stabilească dacă noțiunea în limba neerlandeză «bevatten», respectiv noțiunea în limba engleză «containing» și noțiunea în limba franceză «contenant» [«conținând»] trebuie interpretate în sensul că substanța BMK trebuie să existe deja ca atare în substanța APAAN.

                                 (b)

                                 În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare litera a):
                                 APAAN trebuie considerată una dintre «stoffen […], die zodanig zijn vermengd dat genoemde stoffen niet gemakkelijk of met economisch rendabele middelen kunnen worden gebruikt of geëxtraheerd», respectiv «substance that is compounded in such a way that it cannot be easily used or extracted by readily applicable or economically viable means» sau «une autre préparation contenant un au plus de substances classifiées qui sont composées de manière telle que ces substances ne peuvent pas être facilement utilisées, ni extraites par des moyens aisés à mettre en œuvre ou économiquement viables» [«substanțe» care «sunt combinate în așa fel încât substanțele nu pot fi folosite sau recuperate prin metode ușor de aplicat sau viabile din punct de vedere economic»]? În temeiul datelor furnizate de poliție cuprinse în anexa 3, pare să fie vorba despre un procedeu de transformare relativ previzibil, probabil chiar simplu.

                                 c)

                                 Pentru răspunsul la întrebarea 1 litera b), în special în legătură cu sintagma «economische rendabele middelen/economically viable means/économiquement viable» [«viabile din punct de vedere economic»] este important aspectul că în cazul transformării APAAN în BMK, în mod evident – chiar dacă acest lucru se realizează ilegal – se câștigă (se pot câștiga) sume considerabile, în cazul în care APAAN este transformat cu succes în BMK și/sau în amfetamine și/sau atunci când [cantitatea de] BMK obținută din APAAN este introdusă pe piață (ilegal)?

                        2)

                        Noțiunea «operator» este definită la articolul 2 litera (d) din Regulamentul nr. 273/2004 și la articolul 2 litera (f) din Regulamentul nr. 111/2005. Pentru răspunsul la întrebarea următoare, instanța de trimitere solicită [Curții] să se prezume că este vorba despre o substanță clasificată în sensul articolului 2 litera (a) sau despre o substanță asimilată în sensul anexei I «Substanțe clasificate în sensul articolului 2 litera (a)» la regulamente.
                        Noțiunea «operator» cuprinde și o persoană fizică care, singură sau împreună cu (o) altă persoană juridică/alte persoane juridice și/sau cu o altă persoană fizică/alte persoane fizice, deține (în mod intenționat) fără autorizație o substanță clasificată, fără să existe și alte împrejurări suspecte?”

               23

               În cererea de decizie preliminară, instanța de trimitere a formulat o cerere de aplicare a procedurii accelerate prevăzute la articolul 105 din Regulamentul de procedură al Curții.

               24

               Totuși, în absența urgenței, această cerere a fost respinsă prin Ordonanța președintelui Curții Gielen și alții (C‑369/13, EU:C:2013:708).

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               25

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 2 litera (a) din Regulamentul nr. 273/2004 și articolul 2 litera (a) din Regulamentul nr. 111/2005 trebuie interpretate în sensul că nu este aplicabilă calificarea de „substanță clasificată”, în sensul acestor dispoziții, unei substanțe precum APAAN, neprevăzută în anexa I la Regulamentul nr. 273/2004 sau în anexa la Regulamentul nr. 111/2005, însă care poate, prin metode ușor de aplicat sau viabile din punct de vedere economic, în sensul acestor regulamente, să fie transformată într‑o substanță prevăzută în anexele menționate.

               26

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că noțiunea „substanță clasificată” este definită la articolul 2 litera (a) din Regulamentul nr. 273/2004 și la articolul 2 litera (a) din Regulamentul nr. 111/2005 ca orice substanță menționată în anexele relevante la aceste regulamente, inclusiv amestecurile și produșii naturali conținând aceste substanțe, fiind excluse produsele medicamentoase, astfel cum sunt definite prin Directiva 2001/83, preparatele farmaceutice, amestecurile, produsele naturale și alte preparate conținând substanțe clasificate care sunt combinate în așa fel încât să nu poată fi folosite sau recuperate prin metode ușor de aplicat sau viabile din punct de vedere economic.

               27

               Din modul de redactare a acestor dispoziții rezultă că lista cu substanțele menționate în anexele relevante la Regulamentele nr. 273/2004 și nr. 111/2005 este exhaustivă și, prin urmare, că numai substanțele care figurează în mod explicit pe lista întocmită în anexele menționate pot primi calificarea de „substanțe clasificate”, în sensul acestor regulamente, cu excluderea oricărei substanțe asimilate unei substanțe clasificate.

               28

               Această interpretare strictă este confirmată, pe de o parte, de faptul că Regulamentele nr. 273/2004 și nr. 111/2005 nu conțin nicio mențiune prin care să se stabilească că legiuitorul Uniunii a intenționat să consacre o astfel de noțiune de substanță asimilată și, pe de altă parte, de considerentul (13) din Regulamentul nr. 273/2004, potrivit căruia legiuitorul Uniunii subliniază că supunerea tuturor substanțelor, precursori pentru fabricarea ilicită de droguri de sinteză sau de substanțe psihotrope, acelorași controale stricte ca cele aplicabile substanțelor din anexa I la Regulamentul nr. 273/2004 ar crea un obstacol inutil în calea schimburilor.

               29

               De asemenea, din sensul obișnuit al noțiunii „conținând” folosite în definiția „substanței clasificate” reiese că, atunci când sunt în discuție preparatele farmaceutice, amestecurile, produsele naturale sau alte preparate, calificarea de „substanță clasificată” a unor astfel de produse necesită ca o substanță menționată în anexele relevante la aceste regulamente să fie conținută ca atare în acestea, și anume, să se numere printre componentele lor.

               30

               În speță, nu se contestă, pe de o parte, că APAAN nu figurează pe lista cu substanțe clasificate, în sensul articolului 2 litera (a) din Regulamentul nr. 273/2004 și al articolului 2 litera (a) din Regulamentul nr. 111/2005, enumerate în anexele relevante la aceste regulamente, în versiunea lor aplicabilă litigiului principal, și, pe de altă parte, că BMK este, ca atare, absent din compunerea APAAN.

               31

               În această din urmă privință, din decizia de trimitere, confirmată cu privire la acest aspect de observațiile tuturor persoanelor interesate care au depus observații în prezenta procedură, reiese că fabricarea BMK pornind de la APAAN nu se efectuează printr‑o operațiune de recuperare, ci printr‑o operațiune de hidroliză a APAAN, care presupune o transformare a acesteia din urmă.

               32

               Or, astfel cum decurge din cuprinsul punctului 29 din prezenta hotărâre, nu poate fi calificat drept „substanță clasificată”, în sensul articolului 2 litera (a) din Regulamentul nr. 273/2004 și al articolului 2 litera (a) din Regulamentul nr. 111/2005 un produs care nu conține, ca atare, o substanță menționată în anexa I la Regulamentul nr. 273/2004 și în anexa la Regulamentul nr. 111/2005, însă din care se obține, prin intermediul unei operațiuni de transformare, o astfel de substanță.

               33

               În consecință, în lipsa unei mențiuni exprese a APAAN în anexele relevante la Regulamentele nr. 273/2004 și nr. 111/2005, această substanță nu poate fi calificată drept „substanță clasificată”, în sensul articolului 2 litera (a) din aceste regulamente, sau drept substanță asimilată unei astfel de substanțe.

               34

               În această privință și ținând seama de absența ca atare a BMK din compoziția APAAN, este lipsit de importanță faptul, subliniat de instanța de trimitere, că operațiunea de transformare a APAAN în BMK nu este complexă și este viabilă din punct de vedere economic.

               35

               Această concluzie nu poate fi pusă în discuție de obiectivul urmărit de Regulamentele nr. 273/2004 și nr. 111/2005, astfel cum reiese acesta din considerentul (13) al primului regulament, sau de caracterul dinamic al comerțului drogurilor, prevăzut în cuprinsul considerentului (17) al aceluiași regulament, astfel cum susține Regatul Țărilor de Jos.

               36

               Deși, desigur, aceste regulamente au drept obiectiv combaterea deturnării substanțelor utilizate în mod curent în scopul fabricării ilicite de stupefiante și de substanțe psihotrope prin instituirea unui sistem de monitorizare a comerțului acestor substanțe însoțit de sancțiuni efective, proporționale și disuasive, nu este mai puțin adevărat că obiectivul represiv al regulamentelor menționate nu poate influența nici definiția noțiunii „substanță clasificată”, nici eventuala calificare a substanței respective drept substanță clasificată în temeiul acestei definiții (a se vedea prin analogie Hotărârea D. și G., C‑358/13 și C‑181/14, EU:C:2014:2060, punctul 49).

               37

               Această soluție se impune cu atât mai mult cu cât legiuitorul Uniunii, la articolul 9 din Regulamentul nr. 273/2004 și la articolul 10 din Regulamentul nr. 111/2005, a prevăzut un mecanism de cooperare între statele membre, operatori și industria chimică în scopul de a controla circulația „substanțelor neclasificate”, definite la articolul 2 litera (b) din aceste regulamente ca orice substanțe care, deși nu figurează în anexele relevante la regulamentele menționate, sunt identificate că au servit la fabricarea ilicită de stupefiante sau de substanțe psihotrope.

               38

               În temeiul considerațiilor care precedă, este necesar să se răspundă la prima întrebare că articolul 2 litera (a) din Regulamentul nr. 273/2004 și articolul 2 litera (a) din Regulamentul nr. 111/2005 trebuie interpretate în sensul că nu este aplicabilă calificarea de „substanță clasificată”, în sensul acestor dispoziții, unei substanțe precum APAAN, neprevăzută în anexa I la Regulamentul nr. 273/2004 sau în anexa la Regulamentul nr. 111/2005, chiar dacă se presupune că, prin metode ușor de aplicat sau viabile din punct de vedere economic, în sensul acestor regulamente, aceasta poate să fie transformată în mod ușor într‑o substanță prevăzută în anexele menționate.

         Cu privire la a doua întrebare

               39

               Având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua întrebare.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               40

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:

                     Articolul 2 litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 273/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 februarie 2004 privind precursorii drogurilor și articolul 2 litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 111/2005 al Consiliului din 22 decembrie 2004 de stabilire a normelor de monitorizare a comerțului cu precursori de droguri între Comunitate și țările terțe trebuie interpretate în sensul că nu este aplicabilă calificarea de „substanță clasificată”, în sensul acestor dispoziții, unei substanțe precum alfa‑fenilacetoacetonitril, neprevăzută în anexa I la Regulamentul nr. 273/2004 sau în anexa la Regulamentul nr. 111/2005, chiar dacă se presupune că, prin metode ușor de aplicat sau viabile din punct de vedere economic, în sensul acestor regulamente, aceasta poate să fie transformată în mod ușor într‑o substanță prevăzută în anexele menționate.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: neerlandeza.


Hotărârea Tribunalului (camera a șasea) din 12 iulie 2012. # Unión de Cervecerías Peruanas Backus y Johnston SAA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Motive absolute de refuz - Cerere de înregistrare a unei mărci tridimensionale - Forma unei sticle - Lipsa caracterului distinctiv - Articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009. # Cauza T-323/11.


Hotărârea Curții din data de 17 mai 1990. # Douglas Harvey Barber împotriva Guardian Royal Exchange Assurance Group. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Court of appeal (England) - Regatul Unit. # Politica socială. # Cauza C-262/88.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 27 martie 1990. # Jean-Louis Chomel împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza T-123/89.