title: Hotărârea Curții (camera a treia) din 20 ianuarie 2011. # CLECE SA împotriva María Socorro Martín Valor şi Ayuntamiento de Cobisa. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha - Spania. # Politică socială - Directiva 2001/23/CE - Transfer de întreprinderi - Menținerea drepturilor lucrătorilor - Noțiunea «transfer» - Servicii de curățenie - Activitate asigurată în mod direct de o comună prin recrutarea de personal nou. # Cauza C-463/09.

text:
      Cauza C‑463/09
      CLECE SA
      împotriva
      María Socorro Martín Valor
      și
      Ayuntamiento de Cobisa
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de
      Tribunal Superior de Justicia de Castilla‑La Mancha)
      „Politica socială – Directiva 2001/23/CE – Transfer de întreprinderi – Menținerea drepturilor lucrătorilor – Noțiunea «transfer» – Servicii de curățenie – Activitate asigurată în mod direct de o comună prin recrutarea de personal nou”
      Sumarul hotărârii
      Politică socială – Apropierea legislațiilor – Transferuri de întreprinderi – Menținerea drepturilor lucrătorilor – Directiva
            2001/23 – Domeniu de aplicare
      [Directiva 2001/23 a Consiliului, art. 1 alin. (1) lit. (a) și (b)]
      Articolul 1 alineatul (1) literele (a) și (b) din Directiva 2001/23 privind apropierea legislației statelor membre referitoare
         la menținerea drepturilor lucrătorilor în cazul transferului de întreprinderi, unități sau părți de întreprinderi sau unități
         trebuie interpretat în sensul că aceasta din urmă nu se aplică unei situații în care o comună, care încredința unei întreprinderi
         private serviciile de curățenie a localurilor sale, decide să rezilieze contractul încheiat cu aceasta și să efectueze ea
         însăși activitatea de curățenie în respectivele localuri prin angajarea în acest scop de personal nou.

      Într‑adevăr, prestarea unor servicii de curățenie poate fi considerată o activitate care se bazează mai ales pe forța de muncă
         și, prin urmare, o colectivitate de lucrători care desfășoară în mod durabil o activitate comună de curățenie poate, în lipsa
         altor factori de producție, să corespundă unei entități economice. Este totuși necesar ca, în plus, aceasta din urmă să își
         mențină identitatea după efectuarea operațiunii în cauză. Or, simpla împrejurare că activitatea prestată de o întreprindere
         privată și cea prestată de comună sunt similare, chiar identice, nu permite să se concluzioneze că s‑a menținut identitatea
         unei entități economice. Astfel, o entitate nu poate fi redusă la activitatea cu a cărei îndeplinire este însărcinată. Identitatea
         acesteia reiese dintr‑o pluralitate de elemente care nu pot fi disociate, precum personalul care o compune, organele sale
         de conducere, organizarea muncii, metodele sale de operare sau, dacă este cazul, mijloacele de operare aflate la dispoziția
         acesteia. În special, identitatea unei entități economice care se bazează mai ales pe forța de muncă nu poate fi menținută
         dacă majoritatea personalului său nu a fost preluată de prezumatul cesionar.

      (a se vedea punctele 39, 41 și 43 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      20 ianuarie 2011(*)

      „Politica socială – Directiva 2001/23/CE – Transfer de întreprinderi – Menținerea drepturilor lucrătorilor – Noțiunea «transfer» – Servicii de curățenie – Activitate asigurată în mod direct de o comună prin recrutarea de personal nou”
      În cauza C‑463/09,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Tribunal Superior
         de Justicia de Castilla‑La Mancha (Spania), prin decizia din 20 octombrie 2009, primită de Curte la 25 noiembrie 2009, în
         procedura

      CLECE SA
      împotriva
      María Socorro Martín Valor,
      Ayuntamiento de Cobisa,
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, domnul D. Šváby, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii E. Juhász și J.
         Malenovský (raportor), judecători,

      avocat general: doamna V. Trstenjak,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru guvernul spaniol, de domnul F. Díez Moreno, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnii J. Enegren și R. Vidal Puig, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 26 octombrie 2010,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 1 alineatul (1) din Directiva 2001/23/CE
         a Consiliului din 12 martie 2001 privind apropierea legislației statelor membre referitoare la menținerea drepturilor lucrătorilor
         în cazul transferului de întreprinderi, unități sau părți de întreprinderi sau unități (JO L 82, p. 16, Ediție specială, 05/vol. 6,
         p. 20).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între CLECE SA (denumită în continuare „CLECE”), pe de o parte, și
         doamna Martín Valor și Ayuntamiento de Cobisa (administrația comunei Cobisa), pe de altă parte, cu privire la concedierea
         doamnei Martín Valor.

       Cadrul juridic
       Dreptul Uniunii
      3        Directiva 2001/23 constituie codificarea Directivei 77/187/CEE a Consiliului din 14 februarie 1977 privind apropierea legislației
         statelor membre referitoare la menținerea drepturilor lucrătorilor în cazul transferului de întreprinderi, unități sau părți
         de întreprinderi sau unități (JO L 61, p. 26), astfel cum a fost modificată prin Directiva 98/50/CE a Consiliului din 29 iunie
         1998 (JO L 201, p. 88).

      4        Considerentul (3) al Directivei 2001/23 prevede că „[s]unt necesare dispoziții pentru protecția lucrătorilor în cazul schimbării
         angajatorului, în special pentru a asigura că drepturile acestora sunt menținute”.

      5        Potrivit articolului 1 alineatul (1) din această directivă:

      „(a)      Prezenta directivă se aplică în cazul oricărui transfer al unei întreprinderi, unități sau al unei părți de întreprindere
         sau de unitate către un alt angajator, ca rezultat al unei cesiuni convenționale sau al unei fuziuni.

      (b)      Sub rezerva literei (a) și a următoarelor dispoziții ale prezentului articol, se consideră transfer în sensul prezentei directive
         cel al unei unități care își menține identitatea, înțeleasă ca ansamblu organizat de mijloace, care are obiectivul de a desfășura
         o activitate economică, indiferent dacă acea activitate este centrală sau auxiliară.

      (c)      Prezenta directivă se aplică în cazul întreprinderilor publice și private care exercită o activitate economică, indiferent
         dacă au sau nu scop lucrativ. O reorganizare administrativă a autorităților administrației publice sau transferul unor funcții
         administrative între autoritățile administrației publice nu reprezintă un transfer în sensul prezentei directive.”

      6        Articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din directiva menționată prevede:

      „Drepturile și obligațiile cedentului care decurg dintr‑un contract de muncă sau un raport de muncă existent la data transferului,
         în cazul unui astfel de transfer, sunt transferate cesionarului.”

      7        Articolul 4 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 2001/23 are următorul cuprins:

      „Transferul unei întreprinderi, unități sau a unei părți din întreprindere sau unitate nu constituie în sine un motiv de concediere
         pentru cesionar sau cedent. Această dispoziție nu împiedică concedierile care pot interveni din motive economice, tehnice
         sau organizatorice și care implică schimbări în ceea ce privește ocuparea forței de muncă.”

       Dreptul național
      8        Directiva 2001/23 a fost transpusă în dreptul spaniol prin articolul 44 din Decretul regal legislativ nr. 1/1995 privind aprobarea
         textului revizuit al Legii referitoare la statutul lucrătorilor (Real Decreto Legislativo 1/1995, por el que se aprueba el
         texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores) din 24 martie 1995 (BOE nr. 75 din 29 martie 1995, p. 9654, denumit
         în continuare „Statutul lucrătorilor”).

      9        Articolul 44 alineatele 1 și 2 din Statutul lucrătorilor prevede:

      „1.      Schimbarea deținătorului unei întreprinderi, al unui centru de muncă sau al unei unități de producție autonome nu determină,
         ca atare, încetarea raportului de muncă; noul angajator se subrogă în drepturile și obligațiile angajatorului precedent în
         ceea ce privește contractul de muncă și asigurările sociale, inclusiv în angajamentele referitoare la pensii, în condițiile
         prevăzute în reglementarea specifică aplicabilă și, în general, în toate obligațiile în materie de protecție socială complementară
         pe care le va fi subscris cedentul.

      2.      În sensul prezentului articol, se consideră drept succesiune de întreprinderi transferul unei unități care își menține identitatea,
         înțeleasă ca ansamblu organizat de mijloace, care are obiectivul de a desfășura o activitate economică, indiferent dacă acea
         activitate este centrală sau auxiliară.”

      10      Articolul 14 din Convenția colectivă în sectorul serviciilor de curățenie în clădirile și localurile din provincia Toledo
         prevede:

      „Atunci când o întreprindere în cadrul căreia serviciile de curățenie erau prestate de o întreprindere contractantă preia
         ea însăși această activitate, nu este obligată să preia personalul alocat de întreprinderea contractantă pentru prestarea
         serviciului, dacă acesta era prestat de angajați proprii ai întreprinderii. În schimb, angajații respectivi vor fi preluați
         dacă, pentru asigurarea acestui serviciu de curățenie, se impune angajarea de personal nou.”

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      11      CLECE, întreprindere ce prestează servicii de curățenie, a încheiat cu Ayuntamiento de Cobisa, la 27 mai 2003, un contract
         având ca obiect efectuarea serviciilor de curățenie în școlile și localurile municipale, fără să se stabilească faptul că
         prestările de servicii în cauză ar fi necesitat utilizarea unor echipamente speciale.

      12      În temeiul acestui contract, doamna Martín Valor lucra pentru CLECE, în calitate de menajeră, de la 25 martie 2004.

      13      La 9 noiembrie 2007, Ayuntamiento de Cobisa a notificat societății CLECE decizia de a rezilia, începând cu 31 decembrie 2007,
         contractul încheiat cu aceasta.

      14      La 2 ianuarie 2008, CLECE i‑a comunicat doamnei Martín Valor că, începând cu 1 ianuarie 2008, făcea parte din personalul Ayuntamiento
         de Cobisa, deoarece aceasta din urmă asigura de la acel moment curățenia localurilor în cauză. Astfel, potrivit CLECE, în
         temeiul articolului 14 din Convenția colectivă în sectorul serviciilor de curățenie în clădirile și localurile din provincia
         Toledo, Ayuntamiento de Cobisa se substituise în integralitatea drepturilor și obligațiilor acestei societăți care aveau ca
         obiect raportul de muncă în litigiu în acțiunea principală.

      15      În aceeași zi, doamna Martín Valor s‑a prezentat la localurile aparținând Ayuntamiento de Cobisa, însă nu i s‑a permis să
         lucreze în cadrul acesteia. La rândul său, CLECE nu i‑a mai oferit acesteia niciun alt loc de muncă.

      16      La 10 ianuarie 2008, Ayuntamiento de Cobisa a angajat, prin intermediul unei agenții de plasare a forței de muncă, cinci lucrătoare
         pentru a asigura curățenia în localurile sale.

      17      Drept urmare, doamna Martín Valor a formulat la Juzgado de lo Social n° 2 de Toledo o acțiune împotriva CLECE și a Ayuntamiento
         de Cobisa pentru a se constata caracterul abuziv al concedierii sale.

      18      Prin hotărârea din 13 mai 2008, Juzgado de lo Social n° 2 de Toledo a decis că articolul 14 din Convenția colectivă în sectorul
         serviciilor de curățenie în clădirile și localurile din provincia Toledo nu era aplicabil și că, în consecință, Ayuntamiento
         de Cobisa nu avea calitate procesuală pasivă. În plus, instanța menționată a statuat că doamna Martín Valor fusese concediată
         de CLECE în mod abuziv și a obligat‑o pe aceasta din urmă să o reangajeze pe reclamantă în condiții identice cu cele dinaintea
         concedierii sau să îi plătească acesteia o compensație în valoare de 6 507,10 euro. Fiecare dintre aceste două ipoteze includea
         și plata remunerației obișnuite care nu fusese primită de doamna Martín Valor.

      19      La 26 decembrie 2008, CLECE a formulat apel împotriva respectivei hotărâri la Tribunal Superior de Justicia de Castilla‑La
         Mancha. Prin intermediul acestei acțiuni, CLECE arată în special că Ayuntamiento de Cobisa s‑a subrogat în raportul de muncă
         încheiat cu doamna Martín Valor, în temeiul articolului 14 din Convenția colectivă în sectorul serviciilor de curățenie în
         clădirile și localurile din provincia Toledo coroborat cu articolul 44 din Statutul lucrătorilor și cu jurisprudența pe care
         o citează.

      20      Instanța de trimitere arată că dintr‑o jurisprudență unificată printr‑o hotărâre a Tribunal Supremo din 10 decembrie 2008
         rezultă, în esență, că dispozițiile unei convenții colective aplicabile în materia serviciilor de curățenie în clădiri și
         localuri nu sunt aplicabile unei întreprinderi principale care desfășoară o activitate distinctă și care, prin rezilierea
         contractului încheiat cu o întreprindere care prestează servicii de curățenie, decide să asigure în mod direct curățenia localurilor
         sale, dat fiind faptul că respectiva întreprindere principală nu poate fi considerată ca intrând în domeniul de aplicare al
         acestei convenții colective.

      21      În acest context, instanța de trimitere ridică problema dacă situația în care o comună decide să asigure prin intermediul
         personalului propriu curățenia diferitelor sale localuri trebuie considerată ca intrând în domeniul de aplicare al articolului
         1 alineatul (1) literele (a) și (b) din Directiva 2001/23, în condițiile în care această activitate era exercitată anterior
         de o întreprindere care presta servicii de curățenie în temeiul unui contract ce a fost reziliat, respectiva întreprindere
         principală a angajat un personal nou pentru a efectua aceste lucrări de curățenie, iar Convenția colectivă în sectorul serviciilor
         de curățenie în clădiri și localuri, care stabilește într‑o asemenea situație o obligație de subrogare, nu își găsește aplicarea.

      22      În special, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă în cauza principală trebuie dea curs tuturor consecințelor
         ce decurg din aplicarea articolului 1 alineatul (1) literele (a) și (b) din Directiva 2001/23, cu toate că, în ceea ce privește
         Ayuntamiento de Cobisa, Convenția colectivă în sectorul serviciilor de curățenie în clădirile și localurile din provincia
         Toledo nu și‑ar găsi aplicarea și că respectiva entitate ar avea particularitatea de a fi un angajator public, ceea ce determină
         introducerea în raporturile sale de muncă a unor elemente specifice, în conformitate cu articolul 103 alineatul (3) din Constituția
         spaniolă.

      23      În aceste condiții, Tribunal Superior de Justicia de Castilla‑La Mancha a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze
         Curții următoarea întrebare preliminară:

      „Trebuie considerată ca intrând în domeniul de aplicare al Directivei [2001/23], astfel cum este definit la articolul 1 alineatul
         (1) [literele] (a) și (b), o ipoteză în care comuna preia sau ia în administrare serviciile de curățenie a diferitelor sale
         localuri, prestate anterior de o întreprindere contractantă și pentru care comuna angajează personal nou?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      24      Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 1 alineatul
         (1) literele (a) și (b) din Directiva 2001/23 trebuie interpretat în sensul că aceasta din urmă se aplică unei situații în
         care o comună, care încredința serviciile de curățenie a localurilor sale unei întreprinderi private, decide să rezilieze
         contractul încheiat cu aceasta și să efectueze ea însăși respectivele servicii de curățenie prin angajarea, în acest scop,
         de personal nou.

      25      În primul rând, trebuie arătat că, în temeiul articolului 1 alineatul (1) litera (c), Directiva 2001/23 se aplică întreprinderilor
         publice care exercită o activitate economică, indiferent dacă au sau nu scop lucrativ.

      26      Curtea a hotărât astfel că simplul fapt că cesionarul este o persoană juridică de drept public, în speță o comună, nu permite
         să se excludă existența unui transfer care intră în sfera de aplicare a Directivei 2001/23 (a se vedea Hotărârea din 26 septembrie
         2000, Mayeur, C‑175/99, Rec., p. I‑7755, punctele 29, 33 și 34, precum și Hotărârea din 29 iulie 2010, UGT‑FSP, C‑151/09,
         nepublicată încă în Repertoriu, punctul 23).

      27      Prin urmare, faptul că, precum în acțiunea principală, unul dintre subiectele interesate este o comună, nu se opune, în sine,
         aplicării Directivei 2001/23.

      28      În continuare, în temeiul articolului 1 alineatul (1) litera (a), Directiva 2001/23 se aplică în cazul oricărui transfer al
         unei întreprinderi, unități sau al unei părți de întreprindere sau de unitate către un alt angajator, ca rezultat al unei
         cesiuni convenționale sau al unei fuziuni.

      29      În această privință, dintr‑o jurisprudență consacrată rezultă că nu se poate aprecia sfera de aplicare a respectivei dispoziții
         doar pe baza interpretării literale. Ca urmare a diferențelor dintre versiunile lingvistice ale acestei directive, precum
         și a divergențelor dintre legislațiile naționale cu privire la noțiunea de cesiune convențională, Curtea a dat acestei noțiuni
         o interpretare suficient de flexibilă pentru a răspunde obiectivului directivei menționate, astfel cum reiese din considerentul
         (3) al acesteia, care este acela al protecției salariaților în caz de schimbare a angajatorului (a se vedea în acest sens
         Hotărârea din 13 septembrie 2007, Jouini și alții, C‑458/05, Rep., p. I‑7301, punctul 24 și jurisprudența citată).

      30      Curtea a statuat astfel că Directiva 77/187, codificată prin Directiva 2001/23, era aplicabilă în toate situațiile în care,
         în cadrul unor relații contractuale, se schimbă persoana fizică sau juridică responsabilă pentru exploatarea întreprinderii,
         care contractează obligațiile angajatorului în privința angajaților întreprinderii (a se vedea Hotărârea din 7 martie 1996,
         Merckx și Neuhuys, C‑171/94 și C‑172/94, Rec., p. I‑1253, punctul 28, precum și Hotărârea din 10 decembrie 1998, Hernández
         Vidal și alții, C‑127/96, C‑229/96 și C‑74/97, Rec., p. I‑8179, punctul 23).

      31      De asemenea, Curtea a considerat că în domeniul de aplicare al Directivei 77/187 poate intra o situație în care o întreprindere
         care utiliza serviciile unei alte întreprinderi pentru asigurarea curățeniei localurilor sale sau a unei părți dintre acestea
         decide să rezilieze contractul încheiat cu o întreprindere privată și de la acel moment să efectueze ea însăși aceste lucrări
         (a se vedea Hotărârea Hernández Vidal și alții, citată anterior, punctul 25).

      32      Rezultă că nu se poate exclude de la bun început faptul că Directiva 2001/23 se aplică unor împrejurări precum cele din cauza
         principală, în care o comună decide în mod unilateral să rezilieze contractul încheiat cu întreprinderea privată și să exercite
         ea însăși serviciile de curățenie pe care le încredința acesteia.

      33      Pentru ca Directiva 2001/23 să fie aplicabilă, în conformitate cu articolul 1 alineatul (1) litera (b), transferul trebuie
         să privească o entitate care își menține identitatea după schimbarea angajatorului.

      34      Pentru a stabili dacă o asemenea entitate își menține identitatea, trebuie să se ia în considerare totalitatea împrejurărilor
         de fapt ce caracterizează operațiunea în cauză, printre care figurează în special tipul de întreprindere sau de unitate în
         cauză, dacă sunt transferate elemente corporale, precum clădirile și bunurile mobile, care este valoarea elementelor necorporale
         la momentul transferului, dacă majoritatea personalului a fost sau nu a fost preluat de noul angajator, dacă a fost sau nu
         a fost transferată clientela, precum și gradul de similitudine dintre activitățile exercitate înainte și după transfer și
         durata unei eventuale suspendări a acestor activități. Aceste elemente nu constituie totuși decât aspecte parțiale ale evaluării
         globale care se impune și de aceea nu pot fi apreciate izolat (a se vedea în special Hotărârea din 18 martie 1986, Spijkers,
         24/85, Rec., p. 1119, punctul 13, Hotărârea din 19 mai 1992, Redmond Stichting, C‑29/91, Rec., p. I‑3189, punctul 24, Hotărârea
         din 11 martie 1997, Süzen, C‑13/95, Rec., p. I‑1259, punctul 14, precum și Hotărârea din 20 noiembrie 2003, Abler și alții,
         C‑340/01, Rec., p. I‑14023, punctul 33).

      35      Curtea a arătat anterior că o entitate economică este capabilă să își desfășoare activitatea, în anumite sectoare, fără a
         dispune de elemente de activ corporale sau necorporale semnificative, astfel încât menținerea identității unei asemenea entități
         după efectuarea operațiunii care o afectează nu poate, prin definiție, să depindă de transferul unor astfel de elemente (a
         se vedea Hotărârile Süzen, punctul 18, Hernández Vidal și alții, punctul 31, și UGT‑FSP, punctul 28, citate anterior).

      36      Curtea a hotărât astfel că, în măsura în care, în anumite sectoare în care activitatea se bazează mai ales pe forța de muncă,
         o colectivitate de lucrători care desfășoară în mod durabil o activitate comună poate corespunde unei entități economice,
         o asemenea entitate poate să își mențină identitatea după ce a fost transferată atunci când noul angajator nu se mulțumește
         să continue activitatea în cauză, ci preia de asemenea o parte esențială, în ceea ce privește numărul și competența, a efectivelor
         de personal pe care predecesorul său le aloca în mod special pentru această sarcină. În această ipoteză, noul angajator dobândește
         astfel un ansamblu organizat de elemente care îi va permite desfășurarea activităților sau a anumitor activități ale întreprinderii
         cedente într‑un mod stabil (a se vedea Hotărârea Süzen, citată anterior, punctul 21, Hotărârea Hernández Vidal și alții, citată
         anterior, punctul 32, Hotărârea din 10 decembrie 1998, Hidalgo și alții, C‑173/96 și C‑247/96, Rec., p. I‑8237, punctul 32,
         Hotărârea din 24 ianuarie 2002, Temco, C‑51/00, Rec., p. I‑969, punctul 33, precum și Hotărârea UGT‑FSP, citată anterior,
         punctul 29).

      37      În această privință, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 31 din prezenta hotărâre, este lipsit de importanță faptul
         că preluarea unei părți esențiale a personalului se realizează în cadrul unei cesiuni convenționale negociate între cedent
         și cesionar sau că aceasta rezultă dintr‑o decizie unilaterală a fostului angajator de a rezilia contractele de muncă ale
         personalului transferat, urmată de o decizie unilaterală a noului angajator de a angaja în majoritate același personal pentru
         a îndeplini aceleași sarcini.

      38      Astfel, dacă, în cazul preluării unei părți esențiale a personalului, existența unui transfer, în sensul Directivei 2001/23,
         era condiționată numai de originea contractuală a unei asemenea preluări, protecția lucrătorilor, urmărită de această directivă,
         ar fi lăsată la aprecierea discreționară a angajatorilor, iar acestora din urmă li s‑ar permite ca, prin neîncheierea unui
         contract, să eludeze aplicarea directivei menționate, în detrimentul menținerii drepturilor lucrătorilor transferați, care
         sunt însă garantate de articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/23.

      39      Într‑adevăr, astfel cum rezultă din jurisprudența Curții, prestarea unor servicii de curățenie precum cele în litigiu în acțiunea
         principală poate fi considerată o activitate care se bazează mai ales pe forța de muncă (a se vedea în acest sens Hotărârile
         Hernández Vidal și alții, punctul 27, Hidalgo și alții, punctul 26, precum și Jouini și alții, punctul 32, citate anterior)
         și, prin urmare, o colectivitate de lucrători care desfășoară în mod durabil o activitate comună de curățenie poate, în lipsa
         altor factori de producție, să corespundă unei entități economice (a se vedea în acest sens Hotărârea Hernández Vidal și alții,
         citată anterior, punctul 27). Este totuși necesar ca, în plus, aceasta din urmă să își mențină identitatea după efectuarea
         operațiunii în cauză.

      40      În această privință, din decizia de trimitere reiese că, în scopul de a efectua ea însăși serviciile de curățenie în școlile
         și localurile sale, încredințate anterior societății CLECE, Ayuntamiento de Cobisa a angajat personal nou, fără să preia lucrătorii
         pe care CLECE îi alocase anterior pentru aceste activități sau vreunul dintre elementele de activ corporale sau necorporale
         ale acestei întreprinderi. În aceste condiții, singurul element care stabilește o legătură între activitățile prestate de
         CLECE și cele preluate de Ayuntamiento de Cobisa îl constituie obiectul activității în cauză, și anume, serviciile de curățenie
         a localurilor.

      41      Or, simpla împrejurare că activitatea prestată de CLECE și cea prestată de Ayuntamiento de Cobisa sunt similare, chiar identice,
         nu permite să se concluzioneze că s‑a menținut identitatea unei entități economice. Astfel, o entitate nu poate fi redusă
         la activitatea cu a cărei îndeplinire este însărcinată. Identitatea acesteia reiese dintr‑o pluralitate de elemente care nu
         pot fi disociate, precum personalul care o compune, organele sale de conducere, organizarea muncii, metodele sale de operare
         sau, dacă este cazul, mijloacele de operare aflate la dispoziția acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârile Süzen, punctul
         15, Hernández Vidal și alții, punctul 30, precum și Hidalgo și alții, punctul 30, citate anterior). În special, identitatea
         unei entități economice, precum cea în cauză în acțiunea principală, care se bazează mai ales pe forța de muncă nu poate fi
         menținută dacă majoritatea personalului său nu a fost preluat de prezumatul cesionar.

      42      Rezultă că, fără a aduce atingere eventualei aplicări a normelor naționale de protecție, simpla preluare, în cauza principală,
         de către Ayuntamiento de Cobisa a serviciilor de curățenie încredințate anterior societății CLECE nu poate, în sine, să dovedească
         existența unui transfer în sensul Directivei 2001/23.

      43      Prin urmare, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 1 alineatul (1) literele (a) și (b) din Directiva
         2001/23 trebuie interpretat în sensul că aceasta din urmă nu se aplică unei situații în care o comună, care încredința unei
         întreprinderi private serviciile de curățenie a localurilor sale, decide să rezilieze contractul încheiat cu aceasta și să
         efectueze ea însăși activitatea de curățenie în respectivele localuri prin angajarea în acest scop de personal nou.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      44      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      Articolul 1 alineatul (1) literele (a) și (b) din Directiva 2001/23/CE a Consiliului din 12 martie 2001 privind apropierea
            legislației statelor membre referitoare la menținerea drepturilor lucrătorilor în cazul transferului de întreprinderi, unități
            sau părți de întreprinderi sau unități trebuie interpretat în sensul că aceasta din urmă nu se aplică unei situații în care
            o comună, care încredința unei întreprinderi private serviciile de curățenie a localurilor sale, decide să rezilieze contractul
            încheiat cu aceasta și să efectueze ea însăși activitatea de curățenie în respectivele localuri prin angajarea în acest scop
            de personal nou.
      Semnături
      * Limba de procedură: spaniola.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 3 decembrie 2003. # Nestlé Waters France împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Motive absolute de refuz. # Cauza T-305/02.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 30 noiembrie 1994. # Helena Correia împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concediere. # Cauza T-568/93.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a opta) din data de 28 octombrie 2009. # X-Technology R & D Swiss GmbH împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale First-On-Skin - Marca națională verbală anterioară FIRST - Motiv relativ de refuz - Risc de confuzie - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenit articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009]. # Cauza T-273/08.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 28 octombrie 2009 – X‑Technology R & D Swiss/OAPI – Ipko‑Amcor (First‑On‑Skin)
      (Cauza T‑273/08)
      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale First‑On‑Skin – Marca națională verbală anterioară FIRST – Motiv relativ de refuz – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenit articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul
         (CE) nr. 207/2009]”

      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau
         similare – Risc de confuzie cu marca anterioară [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele
         26, 42 și 43)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a patra de recurs a OAPI din 15 mai 2008 (cauza R 281/2007-4) privind o procedură
                  de opoziție între X‑Technology R & D Swiss GmbH și Ipko‑Amcor BV

            Date privind cauza

               Solicitantul mărcii comunitare:

               X‑Technology R & D Swiss GmbH

               Marca comunitară vizată:

               Marca verbală First‑On‑Skin pentru produse din clasele 18, 23 și 25 – cererea nr. 4019981

               Titularul mărcii sau al semnului invocat în sprijinul opoziției:

               Ipko‑Amcor BV

               Marca sau semnul invocat în sprijinul opoziției:

               Marca verbală FIRST pentru produse din clasa 25 (înregistrare în Benelux cu nr. 401666), opoziția fiind formulată împotriva
                  înregistrării în clasa 25

               Decizia diviziei de opoziție:

               Respinge opoziția

               Decizia camerei de recurs:

               Anulează decizia diviziei de opoziție

      Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă X‑Technology R & D Swiss GmbH la plata cheltuielilor de judecată.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 13 septembrie 2007.#Yolanda Del Cerro Alonso împotriva Osakidetza-Servicio Vasco de Salud.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Juzgado de lo Social nº 1 de San Sebastián - Spania.#Directiva 1999/70/CE - Clauza 4 din acordul-cadru cu privire la munca pe durată determinată - Principiul nediscriminării - Noțiunea «condiții de încadrare în muncă» - Sporuri pentru vechime în muncă - Includere - Motive obiective care justifică o diferență de tratament - Lipsă.#Cauza C-307/05.

text:
      Cauza C‑307/05
      Yolanda Del Cerro Alonso
      împotriva
      Osakidetza‑Servicio Vasco de Salud
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de
      Juzgado de lo Social nº 1 de San Sebastián)
      „Directiva 1999/70/CE — Clauza 4 din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată — Principiul nediscriminării — Noțiunea «condiții de încadrare în muncă» — Sporuri pentru vechime în muncă — Includere — Motive obiective care justifică o diferență de tratament — Lipsă”
      Sumarul hotărârii
      1.        Politică socială — Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP — Directiva
            1999/70
      [art. 249 al treilea paragraf CE; Directiva 1999/70 a Consiliului, considerentul (17) și articolul 2 primul paragraf]
      2.        Politică socială — Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP — Directiva
            1999/70
      [art. 137 alin. (5) CE; Directiva 1999/70 a Consiliului, anexă, clauza 4 punctul (1)]
      3.        Politică socială — Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP — Directiva
            1999/70
      [Directiva 1999/70 a Consiliului, anexă, clauza 4 punctul (1)]
      1.        Rezultă atât din cuprinsul Directivei 1999/70 privind Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între
         CES, UNICE și CEEP, și din cel al acordului‑cadru menționat, anexat la directivă, cât și din structura și finalitatea acestora
         că prevederile cuprinse în acestea se pot aplica contractelor și raporturilor de muncă pe durată determinată încheiate cu
         autorități publice și alte organe ale sectorului public.

      Având în vedere importanța principiilor egalității de tratament și nediscriminării, care fac parte din categoria principiilor
         generale ale dreptului comunitar, dispozițiilor prevăzute în această directivă și în acest acord‑cadru în scopul garantării
         pentru lucrătorii pe durată determinată a beneficiului acelorași avantaje precum cele ce revin lucrătorilor pe durată nedeterminată
         comparabili, cu excepția cazului în care un tratament diferențiat se justifică prin motive obiective, trebuie să li se recunoască
         un domeniu de aplicare general, dat fiind că acestea reprezintă norme de drept social comunitar de o importanță deosebită,
         de care trebuie să beneficieze fiecare lucrător, în calitatea acestora de cerințe minime de protecție.

      În consecință, Directiva 1999/70 și acordul‑cadru sunt aplicabile tuturor lucrătorilor care efectuează servicii remunerate
         în cadrul unui raport de muncă pe durată determinată încheiat cu angajatorul lor.

      Simpla împrejurare că un loc de muncă este calificat drept „statutar”, potrivit dreptului național, și deține anumite caracteristici
         specifice funcției publice în statul membru în cauză este irelevantă în această privință, fiind pasibilă de a periclita în
         mod grav efectul util al Directivei 1999/70 și pe acela al acordului‑cadru, precum și aplicarea uniformă a acestora în statele
         membre, atâta vreme cât le rezervă acestora din urmă posibilitatea de a exclude în mod discreționar anumite categorii de persoane
         de la acordarea beneficiului protecției oferite prin aceste instrumente comunitare. Astfel cum rezultă nu numai de la articolul
         249 al treilea paragraf CE, dar și de la articolul 2 primul paragraf din Directiva 1999/70, în lumina considerentului (17)
         al acestei directive, statele membre sunt, într‑adevăr, obligate să garanteze obținerea rezultatului impus de dreptul comunitar.

      (a se vedea punctele 25 și 27-29)
      2.        Noțiunea „condiții de încadrare în muncă” menționată în clauza 4 punctul (1) din Acordul‑cadru privind munca pe durată determinată,
         prevăzut în anexa la Directiva 1999/70 privind Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES,
         UNICE și CEEP, trebuie interpretată în sensul că poate reprezenta temeiul unei cereri care urmărește atribuirea către un lucrător
         pe durată determinată a unui spor pentru vechime în muncă rezervat prin prevederile de drept național exclusiv lucrătorilor
         pe durată nedeterminată.

      Într‑adevăr, în primul rând, acordul‑cadru urmărește aplicarea principiului nediscriminării în privința lucrătorilor pe durată
         determinată pentru a împiedica, astfel, posibilitatea ca un raport de muncă de această natură să fie utilizat de un angajator
         pentru a‑i priva pe acești lucrători de drepturile recunoscute lucrătorilor pe durată nedeterminată. Or, acest principiu al
         dreptului social comunitar nu poate fi interpretat în mod restrictiv.

      În al doilea rând, excepția referitoare la „remunerații” menționată la articolul 137 alineatul (5) CE, care trebuie să facă
         obiectul unei interpretări restrictive, nu poate fi extinsă la orice aspect care prezintă o legătură oarecare cu remunerarea
         fără ca prin aceasta să se golească de o parte esențială a conținutului specific anumite domenii avute în vedere la articolul
         137 alineatul (1) CE.

      (a se vedea punctele 37-41 și 48 și dispozitiv 1)
      3.        Clauza 4 punctul (1) din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, prevăzut în anexa la Directiva 1999/70 privind
         Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP, trebuie interpretată în sensul
         că aceasta se opune instituirii unei diferențe de tratament între lucrătorii pe durată determinată și cei pe durată nedeterminată
         justificate exclusiv prin împrejurarea că este prevăzută printr‑o normă legislativă sau administrativă a unui stat membru
         ori printr‑o convenție colectivă încheiată între reprezentanții sindicali ai personalului și angajatorul în cauză.

      Într‑adevăr, noțiunea „motive obiective”, prevăzută în clauza menționată, impune ca inegalitatea de tratament în cauză să
         fie justificată de existența unor elemente precise și concrete, ce caracterizează condiția de încadrare în muncă despre care
         este vorba, în contextul specific în care se situează aceasta și în temeiul unor criterii obiective și transparente, pentru
         a verifica dacă această inegalitate de tratament răspunde unei necesități reale, dacă este susceptibilă de a asigura îndeplinirea
         obiectivului urmărit și dacă este necesară pentru realizarea acestui scop.

      (a se vedea punctele 58 și 59 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      13 septembrie 2007(*)

      „Directiva 1999/70/CE − Clauza 4 din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată − Principiul nediscriminării −
         Noțiunea «condiții de încadrare în muncă» − Sporuri pentru vechime în muncă − Includere – Motive obiective care justifică o diferență de tratament – Lipsă”

      În cauza C‑307/05,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Juzgado de lo
         Social nº 1 de San Sebastián (Spania), prin Decizia din 6 iulie 2005, primită la Curte la 4 august 2005, în procedura

      Yolanda Del Cerro Alonso
      împotriva
      Osakidetza‑Servicio Vasco de Salud,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul C. W. A. Timmermans, președinte de cameră, domnii R. Schintgen (raportor), J. Klučka, J. Makarczyk și G.
         Arestis, judecători,

      avocat general: domnul M. Poiares Maduro,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 21 septembrie 2006,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru doamna Del Cerro Alonso, de A. Angoitia López, abogado;
      –        pentru Osakidetza‑Servicio Vasco de Salud, de R. Navajas Cardenal, abogado;
      –        pentru guvernul spaniol, de domnul J. Rodríguez Cárcamo, în calitate de agent;
      –        pentru Irlanda, de domnul D. J. O’Hagan, în calitate de agent, asistat de domnii A. Collins, SC, A. Kerr, BL, F. O’Dubhghaill,
         BL, M. Heneghan, state’s solicitor, și J. Gormley, advisory counsel;

      –        pentru guvernul italian, de domnul I. M. Braguglia, în calitate de agent, asistat de domnul M. Massella Ducci Teri, avvocato
         dello Stato;

      –        pentru guvernul Regatului Unit, de doamna T. Harris, în calitate de agent, asistată de domnul T. Ward și de doamna K. Smith,
         barristers;

      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii M. van Beek și R. Vidal Puig, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 10 ianuarie 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea clauzei 4 punctul (1) din Acordul‑cadru privind munca
         pe durată determinată, încheiat la 18 martie 1999 (denumit în continuare „acordul‑cadru”), prevăzut în anexa la Directiva
         1999/70/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 privind Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între
         CES, UNICE și CEEP (JO L 175, p. 43, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 129).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Del Cerro Alonso, pe de o parte, și angajatorul acesteia,
         Osakidetza‑Servicio Vasco de Salud (denumit în continuare „Osakidetza”), pe de altă parte, privind acordarea sporurilor pentru
         vechime în muncă.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Potrivit clauzei 1 din acordul‑cadru, obiectivul acestuia „este:

      (a)      îmbunătățirea calității muncii pe durată determinată, asigurând aplicarea principiului nediscriminării;
      (b)      stabilirea unui cadru pentru împiedicarea abuzurilor care pot rezulta din folosirea raporturilor sau contractelor de muncă
         pe durată determinată succesive.”

      4        Clauza 2 punctul (1) din acordul‑cadru prevede:

      „Prezentul acord se aplică în cazul lucrătorilor pe durată determinată, care au un contract de muncă sau un raport de muncă,
         definite în legislația, în convențiile colective sau în practicile în vigoare în fiecare stat membru.”

      5        Conform clauzei 3 din acordul‑cadru:

      „(1)      În sensul prezentului acord, «lucrător pe durată determinată» reprezintă o persoană care are un contract sau un raport de
         muncă pe durată determinată, încheiate direct între angajator și lucrător, în care încetarea contractului sau a raportului
         de muncă este determinată de condiții obiective, cum ar fi împlinirea termenului, îndeplinirea unei sarcini determinate sau
         producerea unui eveniment determinat.

      (2)      În sensul prezentului acord, termenul «lucrător pe durată nedeterminată comparabil» desemnează un lucrător care are un contract
         sau un raport de muncă pe durată nedeterminată, în cadrul aceleiași instituții, cu aceeași muncă sau ocupație, ținându‑se
         seama de calificare sau competențe. […]”

      6        Clauza 4 punctul (1) din acordul‑cadru prevede:

      „În ceea ce privește condițiile de încadrare în muncă, angajații cu contract pe durată determinată nu sunt tratați într‑un
         mod mai puțin favorabil decât lucrătorii cu contract pe durată nedeterminată comparabili numai pentru că aceștia au un contract
         sau un raport de muncă pe durată determinată, cu excepția cazului în care tratamentul diferențiat este justificat de motive
         obiective.”

       Reglementarea națională
      7        Reglementarea de bază aplicabilă personalului statutar din sistemul de sănătate spaniol este cuprinsă în Legea nr. 55/2003
         privind statutul‑cadru al personalului statutar din serviciile de sănătate (Ley 55/2003 del Estatuto Marco del personal estatutario
         de los servicios de salud) din 16 decembrie 2003 (BOE nr. 301 din 17 decembrie 2003, p. 44742).

      8        Astfel cum rezultă de la articolul 1 din Legea 55/2003, aceasta din urmă are în vedere stabilirea normelor de bază privind
         regimul special al funcționarilor publici aplicabil personalului statutar din serviciile care compun sistemul național de
         sănătate.

      9        Articolul 2 alineatul 1 din Legea 55/2003 prevede:

      „Prezenta lege se aplică personalului statutar angajat în centrele sau în instituțiile sanitare ale serviciilor de sănătate
         din cadrul comunităților autonome ori în centrele și în serviciile sanitare ale administrației generale de stat.”

      10      La articolul 8 și la articolul 9 din Legea 55/2003 se face distincție între „personalul statutar permanent” și „personalul
         statutar temporar”.

      11      Articolul 41 alineatul 1 din Legea 55/2003 prevede că „sistemul de remunerare al personalului statutar este compus din remunerațiile
         de bază și remunerațiile suplimentare”. În conformitate cu articolul 42 alineatul 1 din aceeași lege, remunerațiile de bază
         cuprind salariul, indemnizațiile speciale și sporurile trienale, acestea din urmă fiind acordate pentru fiecare perioadă de
         trei ani petrecută în serviciu.

      12      Articolul 44 din Legea 55/2003 prevede:

      „Personalului statutar temporar i se acordă totalitatea remunerațiilor de bază și a remunerațiilor suplimentare care, în cadrul
         serviciului de sănătate respectiv, corespund postului ocupat, cu excepția sporurilor trienale.”

      13      În comunitatea autonomă Țara Bascilor, reglementarea de bază aplicabilă funcționarilor statutari a fost pusă în aplicare prin
         intermediul Decretului 231/2000 de aprobare a Acordului privind reglementarea condițiilor de muncă ale personalului din cadrul
         Osakidetza‑Servicio Vasco de Salud (Decreto 231/2000, de 21 de noviembre, por el que se aprueba el Acuerdo regulador de las
         condiciones de trabajo del personal de Osakidetza‑Servicio Vasco de Salud) din 21 noiembrie 2000 (BOPV nr. 234 din 7 decembrie
         2000, p. 21912). Articolul 74 din Acordul privind reglementarea condițiilor de muncă ale personalului din cadrul Osakidetza,
         anexat decretului sus‑menționat, prevede că, pentru a‑i fi acordate sporurile trienale, angajatul trebuie să aparțină categoriei
         „personalului statutar permanent”.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      14      Din dosarul transmis Curții de către instanța de trimitere rezultă că doamna Del Cerro Alonso a lucrat, în perioada 1 februarie
         1990-30 iunie 2004, pe durata a peste 12 ani, în calitate de asistent administrativ, în diferite spitale din cadrul sistemului
         sanitar public din Țara Bascilor și că a făcut parte, în toată această perioadă, din „personalul statutar temporar”.

      15      În urma promovării examenelor de selecție corespunzătoare, doamna Del Cerro Alonso ocupă, începând cu 1 iulie 2004, un post
         de asistent administrativ într‑un spital din cadrul sistemului de sănătate publică din Țara Bascilor, în calitate de membru
         al „personalului statutar permanent”.

      16      La 7 iulie 2004, reclamanta a solicitat recunoașterea celor 12 ani de serviciu efectuați anterior, reprezentând echivalentul
         a patru sporuri trienale. Angajatorul acesteia, Osakidetza, a admis cererea și a stabilit vechimea sa în muncă începând cu
         data de 17 aprilie 1992. Remunerația doamnei Del Cerro Alonso a fost, prin urmare, sporită cu valoarea a patru sporuri trienale,
         începând cu 1 iulie 2004, data titularizării sale.

      17      La 12 noiembrie 2004, doamna Del Cerro Alonso a introdus o nouă cerere în scopul obținerii plății sporurilor trienale corespunzătoare
         anului care a precedat titularizarea sa, sporuri a căror valoare se ridica la suma de 1 167,94 euro. Petenta s‑a bazat, în
         acest sens, pe cea de a treia prevedere adițională din Decretul regal 1181/1989 de adoptare a normelor de aplicare a Legii
         70/1978 din 26 decembrie privind recunoașterea serviciilor efectuate în prealabil în cadrul administrației publice de către
         personalul din Institutul Național pentru Sănătate (Real Decreto 1181/1989 por el que se dictan normas de aplicación de la
         Ley 70/1978, de 26 de diciembre, de Reconocimiento de servicios previos en la Administración Pública al personal estatutario
         del Instituto Nacional de la Salud) din 29 septembrie 1989 (BOE nr. 237 din 3 octombrie 1989, p. 30952), care prevede că beneficiile
         economice ce rezultă din recunoașterea vechimii în muncă pot fi extinse cu caracter retroactiv la perioada de un an care precedă
         cererea de recunoaștere a serviciilor efectuate anterior.

      18      Întrucât nu s‑a formulat un răspuns la cererea menționată, reclamanta a sesizat instanța de trimitere, susținând, în esență,
         că refuzul de a‑i acorda cu caracter retroactiv beneficiile economice ce rezultă din recunoașterea vechimii în muncă reprezintă
         o discriminare a „personalului statutar temporar” în raport cu „personalul statutar permanent”.

      19      Osakidetza se opune acestei cereri, susținând că Decretul nr. 231/2000 prevede, drept condiție indispensabilă pentru obținerea
         sporurilor trienale, ca persoana în cauză să aibă calitatea de „personal statutar permanent”. Dat fiind că doamna Del Cerro
         Alonso nu a dobândit această calitate decât la 1 iulie 2004, nu ar putea beneficia de sporurile amintite decât începând cu
         acea dată.

      20      Instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă reclamanta din acțiunea principală ar putea beneficia, în temeiul principiului
         nediscriminării enunțat în clauza 4 punctul (1) din acordul‑cadru, de o soluție mai favorabilă decât cea care rezultă din
         aplicarea dreptului național.

      21      În această privință, este totuși relevant să se determine dacă noțiunea „condiții de încadrare în muncă”, în sensul clauzei
         menționate, include remunerația primită de un lucrător.

      22      Mai mult, instanța de trimitere exprimă reticențe în privința posibilității ca o diferență de tratament între „personalul
         statutar temporar” și „personalul statutar permanent”, întrucât este prevăzută printr‑un text de lege sau printr‑un acord
         între parteneri sociali, să reprezinte un „motiv obiectiv” în sensul clauzei menționate din acordul‑cadru.

      23      În aceste condiții, Juzgado de lo Social n° 1 de San Sebastián a hotărât să suspende procedura și să adreseze Curții următoarele
         întrebări preliminare:

      „1)      Atunci când Directiva 1999/70/CE prevede că lucrătorii pe durată determinată nu sunt tratați într‑un mod mai puțin favorabil
         decât lucrătorii pe durată nedeterminată, aceasta are în vedere deopotrivă condițiile economice?

      În cazul unui răspuns afirmativ:
      2)      Faptul că articolul 44 din Legea 55/2003 […] prevede că nu poate fi obținut suplimentul economic asociat vechimii în muncă
         acordat lucrătorilor pe durată nedeterminată reprezintă un motiv obiectiv suficient?

      3)      Acordurile încheiate între reprezentanții sindicali ai personalului și administrație constituie motive obiective suficiente
         pentru neacordarea către personalul temporar a suplimentului economic asociat vechimii în muncă?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Observații introductive
      24      În vederea formulării unui răspuns pertinent la întrebările adresate de instanța de trimitere, este necesar a se verifica,
         în prealabil, dacă un lucrător precum reclamanta din acțiunea principală face parte din domeniul specific de aplicare al Directivei
         1999/70 și al acordului‑cadru.

      25      În această privință, Curtea s‑a pronunțat deja în sensul că rezultă atât din cuprinsul Directivei 1999/70 și al acordului‑cadru,
         cât și din structura și finalitatea acestora că prevederile cuprinse în acestea se pot aplica contractelor și raporturilor
         de muncă pe durată determinată încheiate cu autorități publice și alte organe ale sectorului public (Hotărârea din 4 iulie
         2006, Adeneler și alții, C‑212/04, Rec., p. I‑6057, punctele 54-57, precum și Hotărârea din 7 septembrie 2006, Marrosu și
         Sardino, C‑53/04, Rec., p. I‑7213, punctele 40-43, și Hotărârea Vassallo, C‑180/04, Rec., p. I‑7251, punctele 32-35).

      26      Trebuie adăugat faptul că, așa cum rezultă din clauza 1 din acordul‑cadru, obiectul acestuia constă nu numai în stabilirea
         unui cadru pentru împiedicarea abuzurilor care pot rezulta din folosirea raporturilor sau a contractelor de muncă pe durată
         determinată succesive, ci și în asigurarea aplicării principiului nediscriminării în ceea ce privește munca pe durată determinată.

      27      Astfel, având în vedere importanța principiilor egalității de tratament și nediscriminării, care fac parte din categoria principiilor
         generale ale dreptului comunitar, dispozițiilor prevăzute în Directiva 1999/70 și în acordul‑cadru în scopul garantării pentru
         lucrătorii pe durată determinată a beneficiului acelorași avantaje precum cele ce revin lucrătorilor pe durată nedeterminată
         comparabili, cu excepția cazului în care un tratament diferențiat se justifică prin motive obiective, trebuie să li se recunoască
         un domeniu de aplicare general, dat fiind că acestea reprezintă norme de drept social comunitar de o importanță deosebită,
         de care trebuie să beneficieze fiecare lucrător, în calitatea acestora de cerințe minime de protecție.

      28      În consecință, Directiva 1999/70 și acordul‑cadru sunt aplicabile tuturor lucrătorilor care efectuează servicii remunerate
         în cadrul unui raport de muncă pe durată determinată încheiat cu angajatorul lor.

      29      Simpla împrejurare că un loc de muncă este calificat drept „statutar”, potrivit dreptului național, și deține anumite caracteristici
         specifice funcției publice în statul membru în cauză este irelevantă în această privință, fiind pasibilă de a periclita în
         mod grav efectul util al Directivei 1999/70 și pe acela al acordului‑cadru, precum și aplicarea uniformă a acestora în statele
         membre, atâta vreme cât le rezervă acestora din urmă posibilitatea de a exclude în mod discreționar anumite categorii de persoane
         de la acordarea beneficiului protecției oferite prin aceste instrumente comunitare (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din
         9 septembrie 2003, Jaeger, C‑151/02, Rec., p. I‑8389, punctele 58 și 59, precum și Hotărârea din 5 octombrie 2004, Pfeiffer
         și alții, C‑397/01-C‑403/01, Rec., p. I‑8835, punctul 99). Astfel cum rezultă nu numai de la articolul 249 al treilea paragraf
         CE, dar și de la articolul 2 primul paragraf din Directiva 1999/70, în lumina considerentului (17) al acestei directive, statele
         membre sunt, într‑adevăr, obligate să garanteze obținerea rezultatului impus de dreptul comunitar (a se vedea Hotărârea Adeneler
         și alții, citată anterior, punctul 68).

      30      Dat fiind că este recunoscut faptul că doamna Del Cerro Alonso a lucrat timp de peste 12 ani în diferite spitale din cadrul
         sistemului de sănătate publică din Țara Bascilor în calitate de membru al personalului temporar și că, în plus, acțiunea principală
         privește comparația dintre un membru al personalului statutar temporar și un membru al personalului statutar permanent, reclamanta
         în cauza principală este acoperită de domeniul de aplicare al Directivei 1999/70 și de cel al acordului‑cadru.

       Cu privire la prima întrebare
      31      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă noțiunea „condiții de
         încadrare în muncă” prevăzută în clauza 4 punctul (1) din acordul‑cadru trebuie interpretată în sensul că poate reprezenta
         temeiul unei cereri de tipul celei din acțiunea principală, care urmărește atribuirea către un lucrător pe durată determinată
         a unui spor pentru vechime în muncă rezervat prin prevederile de drept național exclusiv lucrătorilor pe durată nedeterminată.

      32      Guvernul spaniol, Irlanda și guvernul Regatului Unit susțin că se impune formularea unui răspuns negativ la această întrebare,
         în considerarea cuprinsului articolului 137 alineatul (5) CE, astfel cum este acesta interpretat prin Hotărârea din 1 decembrie
         2005, Dellas și alții (C‑14/04, Rec., p. I‑10253, punctul 39).

      33      Trebuie constatat de la bun început că, la adoptarea Directivei 1999/70 privind aplicarea acordului‑cadru, Consiliul Uniunii
         Europene s‑a bazat pe articolul 139 alineatul (2) CE, care prevede că acordurile încheiate la nivel comunitar sunt puse în
         aplicare în domeniile aflate sub incidența articolului 137 CE.

      34      La articolul 137 alineatul (1) litera (b) CE, „condițiile de muncă” sunt enumerate între domeniile pentru care articolul 137
         alineatul (2) CE abilitează Consiliul să adopte, prin intermediul directivelor, recomandări minime în vederea îndeplinirii
         obiectivelor urmărite prin articolul 136 CE, inclusiv a celor privind îmbunătățirea condițiilor de viață și de muncă ale lucrătorilor,
         precum și asigurarea unei protecții sociale corespunzătoare a acestora.

      35      Cu toate acestea, potrivit alineatului (5) al aceluiași articol, dispozițiile articolului 137 CE „nu se aplică remunerațiilor,
         dreptului de asociere, dreptului la grevă și nici dreptului la lock‑out”.

      36      Sub acest aspect, trebuie amintit în primul rând că, potrivit clauzei 1 litera (a) din acordul‑cadru, obiectul acestuia constă
         în „îmbunătățirea calității muncii pe durată determinată, asigurând aplicarea principiului nediscriminării”. Totodată, în
         preambulul acordului‑cadru se precizează că acesta „ilustrează disponibilitatea partenerilor sociali de a stabili un cadru
         general pentru asigurarea egalității de tratament pentru lucrătorii cu contract de muncă pe durată determinată, protejându‑i
         împotriva discriminării”. Considerentul (14) al Directivei 1999/70 menționează, în acest sens, că obiectivul acordului‑cadru
         constă, în primul rând, în îmbunătățirea calității muncii pe durată determinată prin stabilirea unor cerințe minime de natură
         a garanta aplicarea principiului nediscriminării.

      37      Rezultă, așadar, că acordul‑cadru urmărește aplicarea principiului nediscriminării în privința lucrătorilor pe durată determinată
         pentru a împiedica, astfel, posibilitatea ca un raport de muncă de această natură să fie utilizat de un angajator pentru a‑i
         priva pe acești lucrători de drepturile recunoscute lucrătorilor pe durată nedeterminată.

      38      Or, acest principiu al dreptului social comunitar nu poate fi interpretat în mod restrictiv.

      39      În al doilea rând, având în vedere faptul că alineatul (5) al articolului 137 CE reprezintă o derogare de la prevederile alineatelor
         (1)-(4) ale aceluiași articol, domeniile menționate în acest alineat trebuie să facă obiectul unei interpretări restrictive,
         pentru a nu afecta în mod necuvenit domeniul de aplicare al alineatelor (1)-(4) și pentru a nu periclita obiectivele urmărite
         prin articolul 136 CE.

      40      În ceea ce privește în special excepția referitoare la „remunerații” menționată la articolul 137 alineatul (5) CE, aceasta
         își găsește justificarea în faptul că stabilirea nivelului salariilor face parte din autonomia contractuală a partenerilor
         sociali la nivel național, precum și din competența statelor membre în materia respectivă. În aceste condiții, avându‑se în
         vedere stadiul actual al dreptului comunitar, s‑a considerat adecvată excluderea determinării nivelului salariilor din cadrul
         domeniilor supuse armonizării în temeiul articolului 136 CE și al următoarelor.

      41      Cu toate acestea, excepția menționată nu poate fi extinsă la orice aspect care prezintă o legătură oarecare cu remunerarea
         fără ca prin aceasta să se golească de o parte esențială a conținutului specific anumite domenii avute în vedere la articolul
         137 alineatul (1) CE.

      42      Rezultă, astfel, că derogarea de la articolul 137 alineatul (5) CE nu poate împiedica un lucrător pe durată determinată să
         solicite, în temeiul principiului nediscriminării, beneficiul unei condiții de încadrare în muncă recunoscute exclusiv lucrătorilor
         pe durată nedeterminată, chiar dacă aplicarea acestui principiu presupune plata unei remunerații diferențiate.

      43      Contrar susținerilor guvernului spaniol, ale Irlandei și ale guvernului Regatului Unit, interpretarea prezentată mai sus nu
         este în dezacord cu jurisprudența Curții potrivit căreia, în cazul remunerațiilor, nu pot fi aplicate recomandările minime
         pe care Consiliul le poate adopta, prin intermediul directivelor, în temeiul articolului 137 CE (a se vedea Hotărârea Dellas
         și alții, citată anterior, punctul 39), astfel încât Directiva 93/104/CE a Consiliului din 23 noiembrie 1993 privind anumite
         aspecte ale organizării timpului de lucru (JO L 307, p. 18) nu se aplică remunerației lucrătorilor (a se vedea Hotărârea Dellas
         și alții, citată anterior, punctul 38, și Ordonanța din 11 ianuarie 2007, Vorel, C‑437/05, Rep., p. I‑331, punctul 32).

      44      Rezultă, într‑adevăr, în mod clar din contextul în care au fost formulate considerentele Hotărârii Dellas și alții, citată
         anterior, precum și ale Ordonanței Vorel, citată anterior, că, în cauzele în care au fost pronunțate aceste hotărâri, a fost
         ridicată problema efectului pe care interpretarea noțiunilor „timp de lucru” și „timp de repaus”, în sensul Directivei 93/104,
         l‑ar putea avea asupra „nivelului” remunerațiilor primite de lucrătorii care efectuează servicii de gardă (a se vedea Hotărârea
         Dellas și alții, citată anterior, punctele 37 și 38, precum și Ordonanța Vorel, citată anterior, punctul 32).

      45      Prin urmare, decizia Curții de a considera, în această privință, că, în stadiul actual al dezvoltării dreptului comunitar,
         modalitățile de remunerare a perioadelor de gardă nu sunt susceptibile de a face obiectul unei armonizări este în deplină
         conformitate cu interpretarea derogării de la articolul 137 alineatul (5) CE, consacrată la punctele 41 și 42 din prezenta
         hotărâre. Instanțele naționale rămân, într‑adevăr, singurele competente să stabilească nivelul salariilor și pe cel al indemnizațiilor
         datorate cu acest titlu fiecărui lucrător, având în vedere faptul că Directiva 93/104 nu se opune, în principiu, stabilirii
         de către statele membre a unei reglementări care, în privința serviciului de gardă efectuat de lucrător la locul de muncă,
         prevede o remunerație diferită pentru perioadele în cursul cărora prestațiile în muncă sunt efectiv realizate față de cea
         pentru perioadele pe parcursul cărora nicio muncă nu este prestată efectiv (a se vedea Ordonanța Vorel, citată anterior, punctele
         35 și 36).

      46      Or, pentru identitate de rațiune, stabilirea nivelului diferitelor elemente constitutive ale remunerației unui lucrător precum
         reclamanta din acțiunea principală rămâne în mod incontestabil de competența instanțelor abilitate din diferitele state membre.
         Totuși, nu acesta este obiectul litigiului aflat pe rolul instanței de trimitere.

      47      În schimb, astfel cum a fost menționat deja la punctele 44 și 45 din prezenta hotărâre, întrebarea dacă, în aplicarea principiului
         nediscriminării, enunțat în clauza 4 punctul (1) din acordul‑cadru, unul dintre elementele constitutive ale remunerației trebuie,
         ca o condiție de încadrare în muncă, să fie acordat unui lucrător pe durată determinată în același mod ca și unui lucrător
         pe durată nedeterminată intră în domeniul de aplicare al articolului 137 alineatul (1) litera (b) CE și, în consecință, al
         Directivei 1999/70, precum și al acordului‑cadru încheiat pe această bază juridică.

      48      În aceste condiții, este necesar să se răspundă la prima întrebare adresată că noțiunea „condiții de încadrare în muncă” avută
         în vedere în clauza 4 punctul (1) din acordul‑cadru trebuie interpretată în sensul că aceasta poate servi drept temei pentru
         o cerere de tipul celei din acțiunea principală, care urmărește acordarea către un lucrător pe durată determinată a unui spor
         pentru vechime în muncă rezervat prin prevederile de drept național exclusiv lucrătorilor pe durată nedeterminată.

       Cu privire la a doua și la a treia întrebare
      49      Aceste întrebări privesc, în esență, interpretarea noțiunii „motive obiective” care, potrivit clauzei 4 punctul (1) din acordul‑cadru,
         permit justificarea unui tratament diferit al lucrătorilor pe durată determinată față de cel acordat lucrătorilor pe durată
         nedeterminată.

      50      Instanța de trimitere solicită să se stabilească, mai exact, dacă este susceptibilă să reprezinte un astfel de motiv obiectiv
         simpla împrejurare că diferența de tratament care există în cazul de față între lucrătorii pe durată determinată și cei pe
         durată nedeterminată în ceea ce privește sporul pentru vechime în muncă este prevăzută printr‑o lege sau printr‑un acord încheiat
         între reprezentanții sindicali ai personalului și administrație.

      51      În aceste condiții, este necesar ca a doua și a treia întrebare să fie examinate împreună.

      52      În această privință, este important a se aminti că, anterior, Curtea a fost chemată să se pronunțe asupra unei întrebări similare
         referitoare la aceeași noțiune „motive obiective” care, potrivit clauzei 5 punctul (1) litera (a) din acordul‑cadru, justifică
         reînnoirea contractelor sau a raporturilor de muncă pe durată determinată succesive.

      53      Într‑adevăr, Curtea a apreciat că noțiunea „motive obiective” sus‑menționată trebuie înțeleasă ca având în vedere împrejurări
         precise și concrete ce caracterizează o activitate determinată și care, astfel, sunt în măsură să justifice, în acel context
         specific, utilizarea contractelor de muncă pe durată determinată succesive. Aceste împrejurări pot rezulta, cu precădere,
         din natura specifică a atribuțiilor pentru îndeplinirea cărora au fost încheiate aceste contracte, din caracteristicile inerente
         ale acestor atribuții sau, după caz, din urmărirea unui obiectiv legitim de politică socială de către un stat membru (a se
         vedea Hotărârea Adeneler și alții, citată anterior, punctele 69 și 70).

      54      În schimb, o prevedere națională care doar autorizează, în mod general și abstract, printr‑o normă legislativă sau administrativă,
         încheierea de contracte de muncă pe durată determinată succesive nu ar fi conformă cerințelor de natura celor menționate la
         punctul precedent (a se vedea Hotărârea Adeneler și alții, citată anterior, punctul 71).

      55      Mai exact, recurgerea la contracte de muncă pe durată determinată exclusiv în temeiul unei astfel de dispoziții generale,
         fără legătură cu conținutul concret al activității în cauză, nu permite identificarea unor criterii obiective și transparente
         pentru a se verifica dacă reînnoirea unor astfel de contracte răspunde, în fapt, unor necesități reale, dacă este în măsură
         să asigure îndeplinirea obiectivului urmărit și dacă este necesară în acest scop (a se vedea Hotărârea Adeneler și alții,
         citată anterior, punctul 74).

      56      Or, aceeași interpretare se impune, prin analogie, și în privința noțiunii identice „motive obiective” în sensul clauzei 4
         punctul (1) din acordul‑cadru.

      57      În aceste condiții, noțiunea în cauză trebuie interpretată în sensul că nu permite justificarea unei diferențe de tratament
         între lucrătorii pe durată determinată și cei pe durată nedeterminată prin faptul că această diferențiere este prevăzută printr‑o
         normă generală și abstractă de drept intern, cum ar fi o lege sau o convenție colectivă.

      58      Dimpotrivă, noțiunea amintită impune ca inegalitatea de tratament în cauză să fie justificată de existența unor elemente precise
         și concrete, ce caracterizează condiția de încadrare în muncă despre care este vorba, în contextul specific în care se situează
         aceasta și în temeiul unor criterii obiective și transparente, pentru a verifica dacă această inegalitate de tratament răspunde
         unei necesități reale, dacă este susceptibilă de a asigura îndeplinirea obiectivului urmărit și dacă este necesară pentru
         realizarea acestui scop.

      59      În consecință, este necesar să se răspundă la cea de a doua, respectiv la cea de a treia întrebare că se impune interpretarea
         clauzei 4 punctul (1) din acordul‑cadru în sensul că aceasta se opune instituirii unei diferențe de tratament între lucrătorii
         pe durată determinată și cei pe durată nedeterminată justificate exclusiv prin împrejurarea că este prevăzută printr‑o normă
         legislativă sau administrativă a unui stat membru ori printr‑o convenție colectivă încheiată între reprezentanții sindicali
         ai personalului și angajatorul în cauză.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      60      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      1)      Noțiunea „condiții de încadrare în muncă” avută în vedere în clauza 4 punctul (1) din Acordul‑cadru cu privire la munca pe
            durată determinată, încheiat la 18 martie 1999, prevăzut în anexa la Directiva 1999/70/CE a Consiliului din 28 iunie 1999
            privind Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP, trebuie interpretată în
            sensul că aceasta poate servi drept temei pentru o cerere de tipul celei din acțiunea principală, care urmărește acordarea
            către un lucrător pe durată determinată a unui spor pentru vechime în muncă rezervat prin prevederile de drept național exclusiv
            lucrătorilor pe durată nedeterminată.
      2)      Clauza 4 punctul (1) din acordul‑cadru trebuie interpretată în sensul că aceasta se opune instituirii unei diferențe de tratament
            între lucrătorii pe durată determinată și cei pe durată nedeterminată justificate exclusiv prin împrejurarea că este prevăzută
            printr‑o normă legislativă sau administrativă a unui stat membru ori printr‑o convenție colectivă încheiată între reprezentanții
            sindicali ai personalului și angajatorul în cauză.
      Semnături
      * Limba de procedură: spaniola.