title: Hotărârea Curții (Camera a șaptea) din 21 septembrie 2016.#Comisia Europeană împotriva Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Directiva 2001/80/CE – Articolul 4 alineatul (3) – Anexa VI partea A – Limitarea emisiilor în atmosferă a anumitor poluanți provenind de la instalații de ardere de dimensiuni mari – Aplicare – Centrala electrică de la Aberthaw.#Cauza C-304/15.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șaptea)
      21 septembrie 2016 (
            *1
         )
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Directiva 2001/80/CE — Articolul 4 alineatul (3) — Anexa VI partea A — Limitarea emisiilor în atmosferă a anumitor poluanți provenind de la instalații de ardere de dimensiuni mari — Aplicare — Centrala electrică de la Aberthaw”
      În cauza C‑304/15,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 258 TFUE, introdusă la 19 iunie 2015, în procedura

         Comisia Europeană, reprezentată de K. Mifsud‑Bonnici și de S. Petrova, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,
      reclamantă,
      împotriva

         Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, reprezentat de J. Kraehling și de L. Christie, în calitate de agenți, asistați de G. Facenna, QC,
      pârât,
      CURTEA (Camera a șaptea),
      compusă din doamna C. Toader (raportor), președinte de cameră, și domnii A. Rosas și E. Jarašiūnas, judecători,
      avocat general: domnul M. Bobek,
      grefier: domnul M. Aleksejev, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 21 aprilie 2016,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 28 iunie 2016,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Prin cererea introductivă, Comisia Europeană solicită Curții să constate că, prin neaplicarea în mod corect a Directivei 2001/80/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 octombrie 2001 privind limitarea emisiilor în atmosferă a anumitor poluanți provenind de la instalații de ardere de dimensiuni mari (JO 2001, L 309, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 7, p. 210) în cazul centralei electrice de la Aberthaw (Regatul Unit, denumită în continuare „centrala de la Aberthaw”), Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 4 alineatul (3) din această directivă coroborat cu partea A din anexa VI la aceasta.

         Cadrul juridic

               2

               Directiva 2001/80, care a înlocuit Directiva 88/609/CEE a Consiliului din 24 noiembrie 1988 privind limitarea emisiilor în atmosferă a poluanților provenind de la instalații de ardere de dimensiuni mari (JO 1988, L 336, p. 1), a fost abrogată, cu efect de la 1 ianuarie 2016, prin Directiva 2010/75/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 24 noiembrie 2010 privind emisiile industriale (prevenirea și controlul integrat al poluării) (JO 2010, L 334, p. 17). Directiva 2001/80 se aplica, potrivit articolului 1 din aceasta, „instalațiilor de ardere a căror putere termică instalată este mai mare sau egală cu 50 MW, indiferent de tipul de combustibil utilizat (solid, lichid sau gazos)”.

               3

               Potrivit considerentelor (4)-(6) ale acestei directive:

                        „(4)

                        Comisia a publicat o comunicare privind strategia comunitară de combatere a acidifierii, în care s‑a arătat că revizuirea Directivei [88/609] este parte integrantă a acestei strategii, având ca scop pe termen lung reducea emisiilor de dioxid de sulf și de oxizi de azot suficient de mult pentru ca depunerile și concentrațiile lor să coboare la niveluri sub cantitățile și nivelurile critice.

                        (5)

                        În conformitate cu principiul subsidiarității, așa cum este enunțat la articolul 5 din tratat, obiectivul care prevede reducerea emisiilor de substanțe acidifiante de la instalațiile de ardere de dimensiuni mari nu poate fi atins pe deplin de către statele membre în cazul în care acestea acționează individual, iar acțiunile lor separate nu oferă garanții că obiectivul propus va fi îndeplinit; având în vedere necesitatea de a reduce emisiile de substanțe acidifiante pe întreg teritoriul Comunității, este mult mai eficient să se întreprindă acțiuni la nivel comunitar.

                        (6)

                        Instalațiile de ardere existente de dimensiuni mari au o contribuție importantă la emisiile de dioxid de sulf și de oxizi de azot în cadrul Comunității, fiind necesar ca aceste emisii să fie reduse. De aceea, trebuie să se adapteze abordarea în funcție de diferitele caracteristici ale sectorului instalațiilor de ardere de dimensiuni mari din statele membre.”

               4

               Articolul 4 din directiva menționată prevedea:
               „(1)   Fără a aduce atingere prevederilor de la articolul 17, statele membre iau măsurile adecvate pentru a garanta că toate autorizațiile de construcție sau, în absența unei astfel de proceduri, toate autorizațiile de operare a noilor instalații care, în opinia autorităților competente, fac obiectul unei cereri de autorizare înainte de 27 noiembrie 2002, cu condiția ca instalația să fie pusă în funcțiune până la 27 noiembrie 2003, prevăd condițiile referitoare la respectarea valorilor limită de emisie stabilite în partea A din anexele III-VII pentru dioxidul de sulf, oxizii de azot și praf.
               […]
               (3)   Fără a aduce atingere Directivei 96/61/CE [a Consiliului din 24 septembrie 1996 privind prevenirea și controlul integrat al poluării (JO 1996, L 257, p. 26, Ediție specială, 15/vol. 3, p. 183)] și Directivei 96/62/CE a Consiliului din 27 septembrie 1996 privind evaluarea și gestionarea calității aerului înconjurător [(JO 1996, L 296, p. 55, Ediție specială, 15/vol. 3, p. 198)], statele membre realizează reduceri semnificative ale emisiilor, până la 1 ianuarie 2008, prin următoarele:

                        (a)

                        luarea de măsuri adecvate pentru a garanta că toate autorizațiile de funcționare a instalațiilor existente prevăd condiții referitoare la respectarea valorilor limită de emisie stabilite pentru instalațiile noi menționate la alineatul (1) sau

                        (b)

                        garantarea faptului că instalațiile existente fac obiectul unui plan național de reducere a emisiilor, menționat la alineatul (6)
                        și, după caz, prin aplicarea dispozițiilor articolelor 5, 7 și 8.

                  […]”

               5

               Potrivit articolului 14 din aceeași directivă:
               „(1)   În cazul în care se efectuează măsurări permanente, se consideră că valorile limită de emisie stabilite în partea A de la anexele III-VII sunt respectate dacă în urma evaluării rezultatelor se arată următoarele, pentru orele de exploatare pe parcursul unui an calendaristic:

                        (a)

                        niciuna dintre valorile medii pe luna calendaristică nu depășește valorile limită de emisie și

                        (b)

                        în cazul:
                        […]

                                 (ii)

                                 oxizilor de azot: 95 % din totalitatea valorilor medii pe intervale de 48 de ore nu depășește 110 % din valorile limită de emisie.

                  […]”

               6

               Partea A din anexa VI la Directiva 2001/80 stabilea, într‑un tabel, valorile limită de emisie pentru oxizii de azot care trebuie aplicate de către instalațiile existente în conformitate cu articolul 4 alineatul (3) din această directivă, pentru diferite tipuri de combustibili. Pentru combustibilii solizi utilizați într‑o instalație cu o capacitate mai mare de 500 MW, valoarea limită era stabilită la 500 de miligrame de oxizi de azot pe metru cub normal (mg/Nm3).

               7

               În ceea ce privește tot combustibilii solizi, acest tabel făcea însă trimitere la nota de subsol 3 (denumită în continuare „nota 3”), care avea următorul cuprins:
               „Până la 1 ianuarie 2018, în cazul instalațiilor care în perioada de 12 luni care s‑a încheiat la 1 ianuarie 2001 funcționau și continuă să funcționeze cu combustibili solizi al căror conținut de substanțe volatile este mai mic de 10 %, se aplică valoarea de 1200 mg/Nm3.”

               8

               În temeiul articolului 30 alineatul (2) primul paragraf din Directiva 2010/75, punctul 4 din partea 1 din anexa V la această directivă stabilește valorile limită de emisie de oxizi de azot pentru instalațiile care utilizează combustibili solizi. Începând cu 1 ianuarie 2016, această valoare este redusă la 200 mg/Nm3.

         Procedura precontencioasă

               9

               La 29 mai 2012, Comisia a deschis o anchetă „EU Pilot” cu privire la compatibilitatea unor instalații de ardere de dimensiuni mari și, în particular, a centralei de la Aberthaw, cu cerințele Directivei 2001/80. Potrivit informațiilor transmise Comisiei, această instalație beneficia, în temeiul notei 3, de o valoare limită de emisie de oxizi de azot, și anume 1200 mg/Nm3, mai puțin strictă decât cea care se aplică de regulă acestui tip de instalație care utilizează combustibili solizi, mai precis, conform tabelului care figurează în partea A din anexa VI la această directivă, 500 mg/Nm3. Potrivit Comisiei, pentru a beneficia de o asemenea derogare, nota menționată impunea însă ca combustibilii utilizați să aibă un conținut de substanțe volatile (denumit în continuare „CSV”) mai mic de 10 %. Prin urmare, această instituție a solicitat Regatului Unit informații cu privire la CSV‑ul combustibililor solizi utilizați în centrala de la Aberthaw în cursul anilor 2009-2011.

               10

               Regatul Unit a răspuns că, în opinia sa, valoarea limită de emisie de oxizi de azot care se aplică centralei de la Aberthaw era de 1200 mg/Nm3 și că această valoare limită de emisie trebuia, spre exemplu, să fie considerată respectată dacă 95 % din valorile medii înregistrate pe o perioadă de 48 de ore nu depășea 1320 mg/Nm3.

               11

               La 20 septembrie 2012, Comisia a adresat Regatului Unit întrebări suplimentare, pentru a evalua dacă centrala de la Aberthaw îndeplinea condițiile din nota 3 în ceea ce privește CSV‑ul. Ca răspuns, acest stat membru a precizat că valoarea medie a CSV‑ului cărbunelui utilizat în această centrală între anii 2008 și 2011 se ridica la 12,81 %, la 11,75 %, la 12,89 % și, respectiv, la 11,39 %. Astfel, potrivit informațiilor respective, acest cărbune nu ar fi prezentat un CSV mediu mai mic de 10 % decât de două ori între anii 2008 și 2010 și de cinci ori în cursul anului 2011.

               12

               Din moment ce combustibilii utilizați în centrala de la Aberthaw nu îndeplineau, între anii 2008 și 2011 inclusiv, condiția enunțată în nota 3 în ceea ce privește CSV‑ul, Comisia a apreciat că această instalație nu avusese niciodată dreptul de a beneficia de derogarea prevăzută de această notă și că, de la 1 ianuarie 2008, ar fi trebuit să i se aplice valoarea limită de emisie de oxizi de azot de 500 mg/Nm3.

               13

               La 21 iunie 2013, Comisia a adresat o scrisoare de punere în întârziere prin care îi imputa Regatului Unit că, de la 1 ianuarie 2008, și‑a încălcat obligația de a se conforma articolului 4 alineatul (3) din Directiva 2001/80 coroborat cu nota 3, din cauza nerespectării, în ceea ce privește centrala de la Aberthaw, a valorii limită de emisie de oxizi de azot de 500 mg/Nm3, aplicabilă acestei instalații până la 1 ianuarie 2016.

               14

               Ca răspuns la această punere în întârziere, Regatul Unit a arătat că, în opinia sa, derogarea prevăzută la nota 3 fusese introdusă în Directiva 2001/80 tocmai cu scopul de a acoperi cazul centralei de la Aberthaw, astfel încât această derogare trebuia să fie interpretată într‑un mod mai flexibil, în sensul că ea nu ar fi supusă condiției ca instalația în cauză să funcționeze în mod exclusiv cu ajutorul unui combustibil solid cu un CSV mai mic de 10 %. Acest stat membru susținea de asemenea că nu exista nicio legătură directă între volatilitatea combustibilului ars de respectiva centrală și nivelul de oxizi de azot pe care aceasta îi emitea.

               15

               Întrucât a considerat neconvingător răspunsul Regatului Unit, Comisia a adresat acestui stat membru, la 16 octombrie 2014, un aviz motivat în temeiul articolului 258 primul paragraf TFUE.

               16

               În acest aviz motivat, Comisia a reiterat argumentația sa potrivit căreia nota 3 deroga de la valorile limită normale stabilite pentru o instalație de dimensiunea centralei de la Aberthaw, iar aceasta din urmă depășea valoarea limită de emisie de oxizi de azot aplicabilă în temeiul articolului 4 alineatele (1) și (3) din Directiva 2001/80 coroborat cu această notă.

               17

               Această instituție respingea de asemenea interpretarea notei 3, potrivit căreia aceasta nu ar impune ca instalația în cauză să utilizeze în mod exclusiv combustibili solizi al căror CSV mediu măsurat anual nu este mai mare de 10 %. Astfel, chiar dacă acest conținut nu este exprimat în mod explicit ca valoare anuală medie în Directiva 2001/80, o astfel de interpretare ar fi conformă spiritului directivei amintite, al cărei articol 14 alineatul (1) menționează că valorile limită de emisie stabilite în partea A din anexele III-VII la directiva menționată sunt măsurate pe un an calendaristic.

               18

               În răspunsul său din 17 decembrie 2014, Regatul Unit, întemeindu‑se pe lucrările pregătitoare ale Directivei 2001/80, reitera punctul de vedere potrivit căruia centrala de la Aberthaw se conforma Directivei 2001/80, întrucât derogarea prevăzută la nota 3 se referea în mod specific la această instalație. Pe de altă parte, acest stat membru preciza că centrala respectivă continua să beneficieze de investiții în vederea ameliorării performanțelor sale.

               19

               Întrucât a considerat nesatisfăcător răspunsul dat de Regatul Unit, Comisia a decis, la 19 iunie 2015, să introducă prezenta acțiune.

         Cu privire la acțiune

         Argumentația părților

               20

               Comisia consideră că, întrucât centrala de la Aberthaw nu respectă criteriul enunțat în nota 3, instalația respectivă nu poate beneficia de derogarea prevăzută de aceasta. În consecință, instalația menționată ar trebui să emită eliberări de oxizi de azot conforme valorii limită standard de 500 mg/Nm3. Cu toate acestea, valoarea care figurează în autorizația de funcționare a centralei amintite ar fi, la momentul introducerii prezentei acțiuni, de 1050 mg/Nm3, astfel încât acțiunea ar trebui admisă.

               21

               În susținerea acestui motiv, instituția respectivă afirmă, în primul rând, că modul de redactare a notei 3 este clar. Această dispoziție nu s‑ar aplica decât instalațiilor care ard în mod efectiv combustibili solizi care au un CSV mai mic de 10 %. În această notă nu ar fi vorba nici despre instalații care „pot” fi alimentate cu un astfel de combustibil, nici despre vreo limită de aplicare corespunzătoare unei cantități neglijabile de combustibil. Astfel, criteriul unui CSV de 10 % ar fi fost introdus cu scopul de a stabili un prag destinat să limiteze posibilitățile de derogare pentru centralele electrice.

               22

               În al doilea rând, împrejurarea că derogarea pe care o conține nota 3 ar viza în particular centrala de la Aberthaw nu ar fi pertinentă, întrucât intenția subiectivă a unor actori în cadrul procesului legislativ nu ar fi un criteriu de interpretare valabil.

               23

               În al treilea rând, chiar dacă ar fi adoptată o metodă de calcul bazată pe o medie lunară, iar nu anuală, centrala de la Aberthaw tot nu ar îndeplini criteriile derogării menționate.

               24

               Regatul Unit apreciază că interpretarea notei 3 propusă de Comisie este totodată contrară modului de redactare a acestei note și intenției legiuitorului Uniunii, astfel încât prezenta acțiune trebuie să fie respinsă.

               25

               Mai întâi, potrivit acestui stat membru, centrala de la Aberthaw a funcționat întotdeauna cu un combustibil compus în principal din antracit, cu un CSV cuprins între 6 % și 15 %, incluzând o proporție semnificativă de cărbune cu un CSV de cel mult 10 %. Totuși, ea nu ar fi funcționat niciodată în mod exclusiv cu cărbune cu un CSV mai mic de 10 % sau cu un amestec care, în medie, ar avea un CSV mai mic de 10 %. Astfel, importante considerații practice și de siguranță s‑ar opune unui asemenea mod de funcționare.

               26

               În continuare, pe de o parte, statul membru menționat contestă interpretarea sugerată de Comisie, potrivit căreia, pentru a beneficia de derogarea prevăzută de nota 3, o instalație ar trebui să funcționeze în mod exclusiv cu combustibil solid cu un CSV mai mic de 10 %, măsurat pe baza unei medii anuale. O astfel de interpretare ar tinde să adauge o cerință la derogarea amintită, făcând mai restrictive condițiile de acces la aceasta. Or, această notă nu ar conține adverbele „numai” sau „exclusiv”. Dacă legiuitorul Uniunii ar fi vrut să limiteze beneficiul notei 3 numai la centralele care utilizează cărbune cu un CSV mai mic de 10 %, textul acesteia ar fi reflectat în mod explicit această intenție. În plus, potrivit acestui stat membru, atunci când Directiva 2001/80 prevede utilizarea unei valori medii, precizează în mod explicit acest fapt.

               27

               Regatul Unit susține, prin urmare, că nota 3 este destinată să se aplice instalațiilor care funcționează cu o proporție semnificativă de cărbune cu un CSV mai mic de 10 %.

               28

               Pe de altă parte, interpretarea acestei note sugerată de Comisie nu ar ține seama de împrejurarea că derogarea cuprinsă în nota menționată a fost negociată și introdusă în Directiva 2001/80 în cursul procesului legislativ în special pentru a acoperi cazul centralei de la Aberthaw.

               29

               În sfârșit, cerința operațională în materie de siguranță în ceea ce privește amestecul de cărbune utilizat în centrala de la Aberthaw ar consta într‑un CSV minim de 9 %. Pentru a se conforma limitelor care decurg din interpretarea notei 3 făcută de Comisie, operatorul acestei centrale ar trebui să nu utilizeze decât combustibili solizi care permit respectarea unui nivel foarte scăzut al CSV, cuprins între 9 % și 9,9 %. Ținând seama de un ansamblu de parametri care trebuie să fie luați în considerare în amestecul acestor combustibili, mai precis umiditatea, cenușa, sulful, clorul, puterea calorică, duritatea și variația în diametru, acesta nu ar fi nici realist, nici fezabil pentru o centrală de această dimensiune. În particular, acest operator nu ar fi în măsură nici să se aprovizioneze, nici să testeze cu precizie și în mod fiabil cantitățile de cărbune pe care centrala de la Aberthaw le utilizează, pentru ca CSV‑ul global să se mențină cu exactitate între 9 % și 9,9 %.

               30

               Mai mult, interpretarea notei 3 sugerată de Comisie nu ar avea nici un obiectiv de protecție a mediului. Astfel, emisiile mai mari de oxizi de azot ale centralei de la Aberthaw ar fi consecința concepției cazanului și a temperaturilor mai ridicate necesare pentru a menține combustia antracitului cu un CSV scăzut. Aceste emisii nu ar fi afectate în mod semnificativ de CSV‑ul amestecului de carburant, astfel încât acest nivel nu s‑ar diminua în mod semnificativ dacă centrala respectivă ar fi obligată să utilizeze drept carburant nu un amestec de cărbune cu un CSV global cuprins între 11 % și 12 %, ca în prezent, ci, presupunând că ar fi posibil, cărbune al cărui CSV se ridică la 9,5 %. Dimpotrivă, combustia cărbunelui cu un CSV mai scăzut ar antrena emisii de oxizi de azot mai mari.

         Aprecierea Curții

               31

               După cum reiese din considerentele (4)-(6) ale Directivei 2001/80, aceasta urmărește combaterea acidifierii prin reducerea emisiilor de dioxid de sulf și de oxizi de azot, la care contribuie într‑un mod considerabil instalațiile de ardere de dimensiuni mari.

               32

               În această privință, anexele III-VII la această directivă prevăd un anumit număr de limitări. Mai precis, partea A din anexa VI la aceasta stabilește valorile limită de emisie de oxizi de azot care trebuie aplicate de către instalațiile existente în conformitate cu articolul 4 alineatul (3) din directiva menționată. Astfel, pentru combustibilii solizi utilizați într‑o instalație cu o capacitate mai mare de 500 MW, valoarea limită este stabilită la 500 mg/Nm3.

               33

               Cu toate acestea, nota 3 prevede că, „[p]ână la 1 ianuarie 2018, în cazul instalațiilor care în perioada de 12 luni care s‑a încheiat la 1 ianuarie 2001 funcționau și continuă să funcționeze cu combustibili solizi al căror conținut de substanțe volatile este mai mic de 10 %, se aplică valoarea de 1200 mg/Nm3”.

               34

               În speță, Comisia îi impută Regatului Unit că nu îndeplinește, în ceea ce privește centrala de la Aberthaw, condițiile care i‑ar permite să beneficieze de derogarea prevăzută de această notă și, în consecință, că nu respectă valoarea limită de emisie de oxizi de azot stabilită ca regulă, și anume 500 mg/Nm3.

               35

               Regatul Unit și Comisia au opinii contrare în ceea ce privește, printre altele, perioada care trebuie considerată de referință pentru colectarea datelor prin care se verifică respectarea de către instalațiile în cauză a nivelurilor emisiei de oxizi de azot.

               36

               În această privință, trebuie subliniat că, deși a doua parte a frazei care constituie textul notei 3 nu definește această perioadă de referință, prima parte a acestei dispoziții conține în mod expres sintagma „în cazul instalațiilor care în perioada de 12 luni care s‑a încheiat la 1 ianuarie 2001 funcționau”.

               37

               Rezultă de aici, după cum a arătat avocatul general la punctul 29 din concluzii, că, prin analogie, nota 3 trebuie să fie interpretată în sensul că perioada de referință pentru colectarea datelor în vederea verificării faptului că instalațiile avute în vedere continuă să funcționeze conform dispozițiilor Directivei 2001/80 este identică cu cea care a permis să se stabilească dacă o instalație era sau nu era eligibilă pentru derogarea cuprinsă în această notă, și anume un an.

               38

               Cu toate acestea, indiferent dacă CSV‑ul ar fi calculat pe o bază anuală sau lunară, Regatul Unit nu infirmă că centrala de la Aberthaw nu a îndeplinit niciodată criteriul privind combustibilii care trebuie utilizați de o instalație, prevăzut în nota 3 și astfel cum a fost interpretat de Comisie.

               39

               În această privință, acest stat membru susține că interpretarea amintită – potrivit căreia, pentru a putea beneficia de derogarea prevăzută de nota menționată, o instalație nu trebuie să utilizeze decât combustibili cu un CSV mediu mai mic de 10 %, calculat pe durata unui an – este eronată, întrucât adverbul „exclusiv” nu figurează în textul acestei note.

               40

               Este necesar să se respingă această argumentație.

               41

               Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, pentru a determina sensul și domeniul de aplicare al unei dispoziții, este necesar ca aceasta să fie interpretată ținând seama de modul său de redactare, de contextul său, precum și de obiectivul urmărit de reglementarea în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iulie 2015, A, C‑184/14, EU:C:2015:479, punctul 32 și jurisprudența citată).

               42

               În ceea ce privește modul de redactare a notei 3, aceasta prevede că, pentru a beneficia de derogarea prevăzută de nota respectivă, instalația în cauză trebuie „să funcționeze cu combustibili solizi al căror conținut de substanțe volatile este mai mic de 10 %”.

               43

               În această privință, contrar argumentelor Regatului Unit, aspectul că acest text nu conține adverbele „numai” sau „exclusiv” nu permite să se deducă faptul că, pentru a beneficia de regimul derogatoriu instituit de nota menționată, ar fi suficientă prezența în combustibilul utilizat de o instalație fie a unei „proporții semnificative”, fie a unei „proporții certe” de combustibili solizi cu un CSV mai mic de 10 %. După cum a arătat avocatul general la punctul 24 și următoarele din concluzii, niciun argument juridic nu permite confirmarea interpretării notei 3 susținute de Regatul Unit.

               44

               Astfel, după cum sugerează avocatul general la punctele 27-30 din concluzii, nota 3 trebuie interpretată în sensul că pragul de 10 % la care se referă aceasta semnifică faptul că carbonul consumat de o instalație trebuie să aibă un CSV mediu mai mic de 10 %.

               45

               O asemenea interpretare este susținută de contextul notei 3, precum și de obiectivul Directivei 2001/80.

               46

               În ceea ce privește, în primul rând, contextul acestei dispoziții, trebuie amintit că aceasta din urmă permite aplicarea, în cazul instalațiilor care îndeplinesc condițiile pe care le prevede, a unei valori limită de emisie pentru oxizii de azot mai ridicate decât valoarea limită de emisie generală de 500 mg/Nm3 prevăzută de partea A din anexa VI la Directiva 2001/80.

               47

               Nota 3 constituie o derogare de la regula generală prevăzută de dispoziția menționată în anexa VI și, prin urmare, conform jurisprudenței constante a Curții, trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte (a se vedea prin analogie Hotărârea din 10 septembrie 2015, Nannoka Vulcanus Industries, C‑81/14, EU:C:2015:575, punctul 73 și jurisprudența citată).

               48

               În ceea ce privește, în al doilea rând, obiectivul Directivei 2001/80, după cum susține Comisia și astfel cum a arătat avocatul general la punctul 38 din concluzii, evoluția instrumentelor de drept al Uniunii anterioare acestei directive, precum Directiva 88/609, demonstrează că nivelul pragurilor stabilite prin dispoziții ca nota 3 servește, înainte de toate, la limitarea la maximum a numărului de instalații care pot beneficia de o asemenea derogare, fapt care, în sine, permite să se contribuie la realizarea obiectivelor atribuite Directivei 2001/80 și amintite la punctul 34 din prezenta hotărâre.

               49

               Prin urmare, trebuie respinsă argumentația Regatului Unit potrivit căreia pragul CSV de 10 % aferent carburantului solid utilizat nu ar permite îndeplinirea obiectivului de protecție a mediului al Directivei 2001/80, întrucât nu ar afecta în mod semnificativ emisiile de oxizi de azot. Astfel, după cum reiese din cuprinsul punctului precedent, nota 3 contribuie la obiectivul de protecție a mediului menționat prin limitarea numărului de instalații care pot beneficia de o scutire prevăzută în această notă.

               50

               Pe de altă parte, trebuie, în primul rând, să se respingă argumentația Regatului Unit prezentată la punctul 28 din prezenta hotărâre, întrucât, chiar dacă s‑ar stabili că derogarea prevăzută în nota 3 a fost negociată pentru a include o instalație precum centrala de la Aberthaw, aceasta trebuia totuși să îndeplinească criteriile definite de dispoziția respectivă pentru a beneficia și pentru a continua să beneficieze de derogarea menționată.

               51

               Este necesar, în al doilea rând, să se respingă argumentația statului membru menționat potrivit căreia nu ar fi posibil, pentru motive legate de siguranță, să se aplice pragul de 10 % în discuție. În această privință, din observațiile acestui stat membru reiese că amestecul utilizat în centrala de la Aberthaw are un CSV care poate varia între 6 % și 15 %. Prin urmare, cărbunele utilizat drept combustibil în această instalație poate avea în mod cert un CSV mediu mai mic de 10 %.

               52

               În al treilea rând, trebuie de asemenea să se respingă argumentația Regatului Unit potrivit căreia constrângerile economice au constituit motivul principal pentru care nu au fost făcute modificări în vederea ameliorării performanței ecologice a instalației menționate și în vederea adaptării la cerințele notei 3. Astfel, din jurisprudența Curții rezultă că Regatul Unit nu poate invoca în mod valabil, în speță, motive de natură pur economică pentru a contesta neîndeplinirea obligațiilor care îi este imputată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 decembrie 1997, Comisia/Franța, C‑265/95, EU:C:1997:595, punctul 62, și Hotărârea din 21 ianuarie 2016, Comisia/Cipru, C‑515/14, EU:C:2016:30, punctul 53).

               53

               În aceste condiții, trebuie să se constate că, prin neaplicarea în mod corect a Directivei 2001/80 în cazul centralei electrice de la Aberthaw, Regatul Unit nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 4 alineatul (3) din această directivă coroborat cu partea A din anexa VI la aceasta.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               54

               Potrivit articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Regatului Unit la plata cheltuielilor de judecată, iar Regatul Unit a căzut în pretenții, se impune obligarea acestuia la plata cheltuielilor de judecată.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șaptea) declară și hotărăște:

                           1)

                           Prin neaplicarea în mod corect a Directivei 2001/80/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 octombrie 2001 privind limitarea emisiilor în atmosferă a anumitor poluanți provenind de la instalații de ardere de dimensiuni mari în cazul centralei electrice de la Aberthaw (Regatul Unit), Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 4 alineatul (3) din această directivă coroborat cu partea A din anexa VI la aceasta.

                           2)

                           Obligă Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord la plata cheltuielilor de judecată.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: engleza.


title: Hotărârea Curții (Camera a opta) din 20 noiembrie 2014.#Rohm Semiconductor GmbH împotriva Hauptzollamt Krefeld.#Cerere de decizie preliminară formulată de Finanzgericht Düsseldorf.#Trimitere preliminară – Uniune vamală – Clasificare tarifară – Tariful vamal comun – Nomenclatura combinată – Pozițiile 8541 și 8543 – Module care servesc la transmiterea și la recepționarea de date la distanță scurtă – Subpozițiile 8543 89 95 și 8543 90 80 – Noțiunea de părți de mașini și de aparate electrice.#Cauza C‑666/13.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑666/13,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Finanzgericht Düsseldorf (Germania), prin decizia din 27 noiembrie 2013, primită de Curte la 16 decembrie 2013, în procedura
            Rohm Semiconductor GmbH
            împotriva
            Hauptzollamt Krefeld,
            CURTEA (Camera a opta),
            compusă din doamna C. Toader (raportor), îndeplinind funcția de președinte al Camerei a opta, și domnii E. Jarašiūnas și C. G. Fernlund, judecători,
            avocat general: domnul N. Jääskinen,
            grefier: domnul A. Calot Escobar,
            având în vedere procedura scrisă,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru Rohm Semiconductor GmbH, de H. Nehm, Rechtsanwalt;
            – pentru Comisia Europeană, de B.‑R. Killmann și de A. Caeiros, în calitate de agenți,
            având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
            pronunță prezenta

            Motivele
            Hotărâre
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea pozițiilor 8541 și 8543, precum și a subpozițiilor 8543 89 95 și 8543 90 80 din Nomenclatura combinată, care figurează în anexa I la Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 al Consiliului din 23 iulie 1987 privind Nomenclatura tarifară și statistică și Tariful vamal comun (JO L 256, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 4, p. 3), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1832/2002 al Comisiei din 1 august 2002 (JO L 290, p. 1, denumită în continuare „NC”).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Rohm Semiconductor GmbH (denumit în continuare „Rohm Semiconductor”), pe de o parte, și Hauptzollamt Krefeld (Biroul vamal principal din Krefeld), pe de altă parte, cu privire la recuperarea taxelor vamale la importul de module care servesc la transmiterea și la recepționarea de date la distanță scurtă.
            Cadrul juridic
            Dreptul Uniunii
            3. NC se întemeiază pe Sistemul armonizat de denumire și codificare a mărfurilor (denumit în continuare „SA”), elaborat de Consiliul de Cooperare Vamală, devenit Organizația Mondială a Vămilor (OMV), și instituit prin Convenția internațională privind Sistemul armonizat de denumire și codificare a mărfurilor încheiată la Bruxelles la 14 iunie 1983 și aprobată în numele Comunității Economice Europene prin Decizia 87/369/CEE a Consiliului din 7 aprilie 1987 (JO L 198, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 3, p. 199). Aceasta preia clasificarea cu șase cifre a pozițiilor și a subpozițiilor din SA, adăugând în același timp o a șaptea și o a opta cifră pentru a forma subdiviziuni care îi sunt proprii.
            4. Partea I din NC cuprinde un ansamblu de dispoziții preliminare. În această parte, în titlul I, consacrat regulilor generale, secțiunea A, intitulată „Reguli generale pentru interpretarea [NC]”, prevede:
            „Clasificarea mărfurilor în [NC] se efectuează în conformitate cu următoarele principii:
            1. Enunțul titlurilor secțiunilor, capitolelor sau subcapitolelor este considerat ca având numai o valoare indicativă, clasificarea mărfurilor considerându‑se legal determinată atunci când este în concordanță cu textul pozițiilor și notelor de secțiuni și de capitole și, atunci când nu sunt contrare termenilor utilizați în acele poziții și note, după următoarele reguli.
            2. (a)	Orice referire la un articol de la o poziție determinată acoperă acest articol, chiar incomplet sau nefinit, cu condiția ca acesta să prezinte, ca atare, caracteristicile esențiale ale articolului complet sau finit. Această regulă se aplică și la articolul complet sau finit sau considerat ca atare, în temeiul dispozițiilor precedente, atunci când articolul este prezentat nemontat sau demontat.
            […]
            6. Clasificarea mărfurilor la subpozițiile unei aceleiași poziții se efectuează, în mod legal, cu respectarea textelor acelor subpoziții și a notelor de subpoziții, precum și, mutatis mutandis , cu respectarea regulilor anterioare, înțelegând prin aceasta că nu pot fi comparate decât subpozițiile aflate pe același nivel. […]”
            5. Partea II din NC, intitulată „Tabelul drepturilor”, include secțiunea XVI. Această secțiune cuprinde printre altele capitolul 85, intitulat „Mașini, aparate și echipamente electrice și părți ale acestora; aparate de înregistrat sau de reprodus sunetul, aparate de televiziune de înregistrat sau de reprodus imagine și sunet; părți și accesorii ale acestor aparate”.
            6. Sub titlul acestei secțiuni figurează nota 2, care precizează:
            „[…]
            (a) părțile care constituie articole clasificate la una din pozițiile capitolelor 84 sau 85 (cu excepția pozițiilor 8409, 8431, 8448, 8466, 8473, 8485, 8503, 8522, 8529, 8538 și 8548) se clasifică la acea poziție indiferent de mașina căreia îi sunt destinate;
            […]
            (c) toate celelalte părți se clasifică, după caz, la poziția 8409, 8431, 8448, 8466, 8473, 8503, 8522, 8529 sau 8538, iar în caz contrar la poziția 8487 sau 8548.”
            7. Capitolul 85 include printre altele pozițiile și subpozițiile următoare:
            „8529	Părți care pot fi recunoscute ca fiind destinate exclusiv sau în principal aparatelor de la pozițiile 8525-8528:
            […]
            8529 90 – Altele:
            8529 90 10 − − Ansambluri și subansambluri, formate din două sau mai multe părți sau piese asamblate, pentru aparatele menționate la subpozițiile 8526 10 10, 8526 91 11, 8526 91 19 și 8526 92 10 și utilizate pentru aeronavele civile […]
             − − Altele:
            8529 90 40 − − − Părți de aparate de la subpozițiile 8525 10 50, 8525 20 91, 8525 20 99, 8525 40 11 și 8527 90 92
             − − − Altele:
             − − − − Cutii și carcase:
            […]
            8541 	Diode, tranzistori și dispozitive similare cu semiconductori; dispozitive fotosensibile cu semiconductori, inclusiv celule fotovoltaice chiar asamblate în module sau montate în panouri; diode emițătoare de lumină; cristale piezoelectrice montate:
            […]
            8543 	Mașini și aparate electrice care au o funcție proprie, nedenumite și necuprinse în altă parte în acest capitol:
            […]
             – alte mașini și aparate:
            […]
            8543 89	– – Altele
            […]
            8543 89 95	– – – – Altele
            8543 90	– Părțile:
            […]
            8543 90 80	– – Altele
            […]” [traducere neoficială]
            8. Articolul 1 din Regulamentul (CE) nr. 1255/96 al Consiliului din 27 iunie 1996 de suspendare temporară a drepturilor autonome prevăzute de Tariful vamal comun pentru anumite produse industriale, agricole și de pescuit (JO L 158, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 8, p. 223), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 2264/2002 al Consiliului din 19 decembrie 2002 (JO L 350, p. 1, denumit în continuare „Regulamentul nr. 1255/96”), prevedea că taxele vamale autonome prevăzute de Tariful vamal comun pentru produsele enumerate în anexa la acesta se suspendă la nivelurile indicate pentru fiecare dintre ele. Potrivit acestei anexe, produsele care corespundeau subpoziției 8543 90 80 nu făceau obiectul unor taxe vamale. Erau vizate printre altele „ansamblurile de produse de la poziția 8541 sau 8542 montate pe un circuit imprimat, încorporat într‑o carcasă”. Regulamentul nr. 1255/96 a fost abrogat prin Regulamentul (UE) nr. 1344/2011 al Consiliului din 19 decembrie 2011 de suspendare a taxelor vamale autonome prevăzute în Tariful vamal comun pentru anumite produse agricole, pescărești și industriale și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1255/96 (JO L 349, p. 1). Cu toate acestea, Regulamentul nr. 1255/96 rămâne aplicabil unor împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal.
            Notele explicative ale SA
            9. OMV aprobă, în condițiile prevăzute la articolul 8 din Convenția internațională privind Sistemul armonizat de denumire și codificare a mărfurilor, încheiată la Bruxelles la 14 iunie 1983, notele explicative și avizele de clasificare adoptate de Comitetul SA.
            10. Notele explicative ale SA referitoare la poziția 8541 conțin, la punctul B, intitulat „Dispozitive fotosensibile cu semiconductori”, următoarele precizări:
            „Această grupă cuprinde dispozitivele fotosensibile cu semiconductori în care razele vizibile, infraroșii sau ultraviolete provoacă, prin efect fotoelectric intern, o variație a rezistivității.
            […]
            Dispozitivele fotosensibile cu semiconductori care se clasifică la această poziție, indiferent dacă sunt prezentate montate, cu alte cuvinte, împreună cu conexiunile lor, încapsulate sau nemontate.”
            11. Notele explicative ale SA referitoare la poziția 8543 prevăd printre altele următoarele:
            „Trebuie considerate mașini sau aparate în sensul prezentei poziții dispozitivele electrice care au o funcție proprie. Dispozițiile notei explicative privind poziția 8479 referitoare la mașinile și la aparatele care au o funcție proprie sunt aplicabile mutatis mutandis la mașinile și la aparatele de la această poziție.”
            12. În această privință, notele explicative ale SA referitoare la poziția 8479 prevăd:
            „Prezenta poziție include mașinile și aparatele mecanice care au o funcție proprie care nu sunt:
            […]
            c) clasificate la alte poziții mai specifice din prezentul capitol, întrucât:
            […]
            1°) nu sunt specializate după funcția sau după tipul lor;
            […]
            Mașinile și aparatele de la această poziție se disting de părțile de mașini sau de aparate care trebuie clasificate în conformitate cu dispozițiile generale referitoare la părți prin faptul că au o funcție proprie.”
            Litigiul principal și întrebările preliminare
            13. În cursul anului 2003, Rohm Semiconductor a declarat, în vederea punerii lor în liberă circulație, module care servesc la transmiterea și la recepționarea de date la distanță scurtă în interacțiune cu alte instrumente electronice, prin intermediul razelor infraroșii. Aceste module sunt destinate să fie integrate în telefoane și în computere portabile. Ele se compun fiecare, printre altele, dintr‑un circuit imprimat pe care sunt montate fotodiode și diode emițătoare de lumină (denumite în continuare „LED‑uri”).
            14. În anii 2006 și 2007, Hauptzollamt Krefeld a aplicat pentru modulele menționate taxe vamale în cotă de 3,7 % pentru motivul că aceste module se clasifică la subpoziția 8543 89 95 din NC. Prin urmare, acesta a emis, în privința Rohm Semiconductor, două decizii de recuperare a unor taxe vamale în cuantum total de 125 397,15 euro.
            15. Rohm Semiconductor a formulat o acțiune împotriva acestor decizii la Finanzgericht Düsseldorf (Tribunalul Financiar din Düsseldorf). Ea apreciază că modulele în discuție în litigiul principal se clasifică la poziția tarifară 8541, care cuprinde printre altele diodele, tranzistorii și dispozitivele similare cu semiconductori, precum și LED‑urile, și că, în consecință, modulele respective fac obiectul unei scutiri de taxe vamale. În susținerea acestei argumentații, ea invocă Hotărârea X (C‑411/07, EU:C:2008:535), în care Curtea a constatat că optocuploarele se clasifică la poziția 8541 din NC.
            16. Hauptzollamt Krefeld contestă pertinența acestei argumentații. Astfel, modulele în cauză s‑ar distinge de optocuploare, întrucât, spre deosebire de acestea din urmă, modulele menționate ar funcționa datorită interacțiunii diodelor care sunt încorporate în acestea cu diode externe, instalate în alte aparate electronice.
            17. Acesta consideră mai întâi că simpla împrejurare că aceleași module nu sunt optocuploare se opune clasificării lor la poziția 8541. Astfel, între elementele emițătoare și elementele receptoare de lumină ale optocuploarelor ar exista o separare galvanică ce exclude orice legătură electrică între circuitele care sunt legate între ele prin aceste componente. Invers, în modulele în discuție în litigiul principal, LED‑urile și fotodiodele nu sunt concepute să interacționeze între ele, ci trebuie să transmită semnale către componentele externe corespondente și, respectiv, să primească semnale de la acestea.
            18. În plus, aceste module ar avea o altă funcție decât aceea de optocuplor. Astfel, ele ar fi destinate, ca module emițătoare/receptoare, comunicării optice fără fir.
            19. În sfârșit, funcția menționată ar fi distinctă de cea a aparatelor, a telefoanelor mobile sau a computerelor portabile în care acestea sunt încorporate. Modulele în cauză, prin funcția lor, nu ar constitui un element integrat sau inseparabil al acestor aparate.
            20. Având în vedere argumentele prezentate, instanța de trimitere are îndoieli cu privire la aspectul dacă aceleași module se clasifică la poziția 8541 din NC ca urmare a compoziției lor sau la poziția 8543 din NC ca urmare a funcției lor specifice.
            21. În aceste condiții, Finanzgericht Düsseldorf a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „1) Faptul că o marfă are funcție proprie în sensul poziției 8543 din [NC] conduce la situația ca această marfă, în pofida compoziției sale, să nu mai poată fi clasificată la poziția 8541?
            2) În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare: în ce condiții trebuie considerate modulele emițătoare/receptoare de tipul descris mai detaliat în motive, care au funcție proprie în sensul poziției 8543, drept părți de mașini, de aparate sau de echipamente clasificate la poziția 8543?”
            Cu privire la întrebările preliminare
            Cu privire la prima întrebare
            22. Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă NC trebuie interpretată în sensul că se clasifică la poziția 8541 sau 8543 din NC modulele constituite, fiecare, din interconectarea unui LED, a unei fotodiode și a mai multe alte dispozitive cu semiconductori și care pot fi utilizate ca emițători/receptori cu infraroșii atunci când beneficiază de alimentarea electrică a aparatelor care le încorporează.
            23. Mai întâi trebuie amintit că reiese dintr‑o jurisprudență constantă a Curții că, atunci când aceasta este sesizată cu o trimitere preliminară în materia clasificării tarifare, funcția sa constă mai curând în a oferi clarificări instanței naționale cu privire la criteriile a căror punere în aplicare îi va permite acesteia din urmă să clasifice în mod corect în NC produsele în discuție în litigiul principal decât în a efectua ea însăși această clasificare, cu atât mai mult cu cât Curtea nu dispune în mod necesar de toate elementele indispensabile în această privință. Instanța națională este, în orice caz, mai bine plasată pentru a efectua clasificarea. Totuși, pentru a oferi un răspuns util acesteia, Curtea poate, într‑un spirit de cooperare cu instanțele naționale, să îi furnizeze toate indicațiile pe care le consideră necesare (a se vedea în special Hotărârea Data I/O, C‑370/08, EU:C:2010:284, punctul 24 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea Data I/O, C‑297/13, EU:C:2014:331, punctul 36 și jurisprudența citată).
            24. În continuare, după cum susțin Rohm Semiconductor și Comisia Europeană, în vederea garantării securității juridice și a facilității controalelor, criteriul decisiv pentru clasificarea tarifară a mărfurilor trebuie căutat, în general, în caracteristicile și în proprietățile lor obiective, astfel cum au fost definite în formularea poziției din NC și a notelor de secțiuni sau de capitole (a se vedea în special Hotărârea Peacock, C‑339/98, EU:C:2000:573, punctul 9, Hotărârea Codirex Expeditie, C‑400/06, EU:C:2007:519, punctul 16 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea Sysmex Europe, C‑480/13, EU:C:2014:2097, punctul 29).
            25. În sfârșit, notele explicative elaborate de Comisie în ceea ce privește NC și de OMV în ceea ce privește SA aduc o contribuție importantă la interpretarea domeniului de aplicare al diferitor poziții tarifare, fără a avea însă forță juridică obligatorie (a se vedea în acest sens în special Hotărârea Data I/O, EU:C:2014:331, punctul 33 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea Lukoyl Neftohim Burgas, C‑330/13, EU:C:2014:1757, punctul 35 și jurisprudența citată).
            26. În ceea ce privește, pe de o parte, poziția 8541 din NC, Curtea a declarat că se clasifică în special la această poziție dispozitivele fotosensibile cu semiconductori, precum optocuploarele (Hotărârea X, EU:C:2008:535, punctul 30).
            27. În ceea ce privește, pe de altă parte, poziția 8543, ea este aplicabilă unei mașini sau unui aparat electric numai dacă acesta are o funcție proprie și dacă nu poate fi clasificat la alte poziții din capitolul 85 din NC (a se vedea în acest sens Hotărârea X, EU:C:2008:535, punctele 27 și 28).
            28. Întrucât instanța de trimitere a constatat că modulele în discuție în litigiul principal erau dotate cu o funcție proprie, trebuie analizată a doua dintre condițiile menționate.
            29. Din caracterul subsidiar al poziției 8543 rezultă că aceasta include produsele care, deși se clasifică la capitolul 85 din NC, nu corespund niciunei alte poziții din acest capitol (a se vedea prin analogie Hotărârea Data I/O, EU:C:2014:331, punctul 49).
            30. Or, în primul rând, caracteristicile produsului în discuție în litigiul principal sunt mai complexe decât cele ale unui optocuplor.
            31. Astfel, modulele precum cele în discuție în litigiul principal se disting de un simplu dispozitiv cu semiconductori sau de o simplă diodă întrucât, după cum arată instanța de trimitere, ele sunt compuse din circuite multiple dispuse pe mai multe dispozitive cu semiconductori, precum și un LED și o fotodiodă. În consecință, niciuna dintre componentele menționate nu conferă modulelor respective o funcție caracteristică, deoarece acestea din urmă pot fi utilizate în același timp pentru a emite și pentru a primi semnale.
            32. În plus, în condițiile în care optocuploarele transmit un semnal de la un circuit electric la altul în interiorul aceluiași produs, modulele menționate permit o comunicare externă produselor în care sunt încorporate. Astfel, comunicarea de date, prin canalul acelorași module, se operează între aparate distincte.
            33. În al doilea rând, după cum atrage atenția Comisia în observațiile sale scrise, împrejurarea că modulele precum cele în discuție în litigiul principal sunt compuse din elemente care, luate în considerare în mod izolat, ar putea fi încadrate fiecare la poziția 8541 din NC nu este de natură să repună în discuție clasificarea acestora la o altă poziție din moment ce, în urma asamblării elementelor respective, ele constituie produse distincte de acestea din urmă (a se vedea prin analogie Hotărârea Kloosterboer Services, C‑173/08, EU:C:2009:382, punctul 29).
            34. Astfel, având în vedere că, pe de o parte, modulele precum cele în discuție în litigiul principal, utilizate pentru transmiterea și recepționarea în interacțiune cu alte instrumente electronice, prin intermediul razelor infraroșii, de date la distanță, scurtă, sunt dotate cu o funcție proprie și că, pe de altă parte, aceste module, care sunt compuse, fiecare, din interconectarea unui LED, a unei fotodiode și a mai multe alte dispozitive cu semiconductori și care sunt destinate să fie integrate în alte aparate de a căror alimentare electrică beneficiază, nu sunt cuprinse la nicio altă poziție din capitolul 85 din NC decât la poziția 8543, modulele respective se clasifică la această din urmă poziție.
            35. Din toate considerațiile de mai sus rezultă că trebuie să se răspundă la prima întrebare că NC trebuie interpretată în sensul că modulele constituite, fiecare, din interconectarea unui LED, a unei fotodiode și a mai multe alte dispozitive cu semiconductori și care pot fi utilizate ca emițători/receptori cu infraroșii atunci când beneficiază de alimentarea electrică a aparatelor care le încorporează se clasifică la poziția 8543 din NC.
            Cu privire la a doua întrebare
            Cu privire la admisibilitate
            36. Rohm Semiconductor susține că a doua întrebare este ipotetică și, în consecință, propune Curții să o declare inadmisibilă. În această privință, ea invocă definiția termenului „părți”, care ar fi fost adoptată de Curte în Hotărârea X (EU:C:2008:535), pentru a afirma că, în măsura în care modulele în discuție în litigiul principal nu pot funcționa în mod util independent de telefoanele mobile cărora le sunt destinate, ele trebuie calificate drept „părți” ale acestor telefoane. Or, potrivit notei 2 litera (c) din secțiunea XVI din NC, aceste module ar trebui să fie clasificate la subpoziția 8529 90 40, întrucât sunt destinate tocmai să fie încorporate în telefoane mobile.
            37. Potrivit Rohm Semiconductor, prin intermediul celei de a doua întrebări s‑ar urmări astfel să se stabilească dacă, în ipoteza în care modul de redactare a poziției 8525 din NC ar exclude telefoanele mobile, asemenea module trebuie considerate, după modelul acestora, ca fiind o mașină/un aparat care se clasifică la poziția 8543 pentru motivul că au o funcție proprie, distinctă de cea a unui telefon mobil, sau dacă, în pofida acestei funcții proprii, modulele respective sunt părți de mașini care se clasifică la poziția menționată.
            38. Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub propria răspundere și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Respingerea de către Curte a unei cereri de decizie preliminară formulate de o instanță națională este posibilă numai dacă este evident că interpretarea dreptului Uniunii solicitată nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util întrebărilor care i‑au fost adresate (a se vedea în special Hotărârea Pohotovosť, C‑470/12, EU:C:2014:101, punctul 27 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, punctul 38).
            39. Or, pe de o parte, având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, potrivit căruia NC trebuie interpretată în sensul că modulele precum cele în discuție în litigiul principal se clasifică la poziția 8543, necesitatea și relevanța pentru soluționarea litigiului principal de a oferi instanței de trimitere un răspuns la a doua întrebare sunt a fortiori stabilite.
            40. Pe de altă parte, trebuie amintit că, potrivit notei 2 litera (a) din secțiunea XVI din NC, „părțile care constituie articole clasificate la una din pozițiile capitolelor 84 sau 85 (cu excepția pozițiilor 8409, 8431, 8448, 8466, 8473, 8485, 8503, 8522, 8529, 8538 și 8548) se clasifică la acea poziție indiferent de mașina căreia îi sunt destinate”. Această regulă de clasificare se aplică atunci când părțile în cauză constau în articole care, având în vedere caracteristicile proprii, sunt incluse într‑o poziție tarifară specifică din capitolul 84 sau din capitolul 85 din NC. În temeiul regulii menționate, părțile de mașini sunt clasificate în funcție de caracteristicile proprii, ca articole autonome, la poziția specifică la care se clasifică articolele respective.
            41. Această precizare nu este lipsită de efecte, întrucât, după cum arată instanța de trimitere, perceperea taxelor vamale este suspendată pentru anumite produse care se clasifică la poziția 8543 90 din NC în temeiul Regulamentului nr. 1255/96. Printre produsele care se clasifică la poziția 8543 90 din NC pentru care există o asemenea suspendare figurează cele care se prezintă sub forma unui „ansamblu[…] de produse de la poziția 8541 sau [de la poziția] 8542, montate pe un circuit imprimat, încorporat într‑o carcasă”. Astfel cum s‑a amintit la punctul 33 din prezenta hotărâre, este posibil ca produsul în discuție în litigiul principal, compus din dispozitive care, în mod individual, s‑ar clasifica toate la poziția 8541 din NC, să poată corespunde acestei descrieri. Pentru ca beneficiul unei asemenea suspendări să fie acordat, este însă necesar ca produsul respectiv să poată fi calificat drept „parte”. În consecință, soluționarea litigiului principal depinde de răspunsul dat la a doua întrebare.
            42. Din toate considerațiile de mai sus rezultă că a doua întrebare este admisibilă.
            Cu privire la fond
            43. Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă NC trebuie interpretată în sensul că modulele precum cele în discuție în litigiul principal, încorporate în aparate pentru a căror funcționare mecanică sau electrică nu sunt necesare, constituie părți în sensul subpoziției 8543 90 80 din NC sau în sensul că aceste module se clasifică la subpoziția 8543 89 95 din NC, referitoare la celelalte mașini sau la celelalte aparate electrice care au o funcție proprie, nedenumite și necuprinse în altă parte în capitolul 85 din NC.
            44. Noțiunea „părți”, în sensul notei 2 din secțiunea XVI din NC, nu este definită de aceasta din urmă. În interesul aplicării coerente și uniforme a Tarifului vamal comun, Curtea a dat acestei noțiuni o definiție unică, comună tuturor capitolelor din NC (a se vedea în acest sens Hotărârea HARK, C‑450/12, EU:C:2013:824, punctul 37).
            45. Din jurisprudența Curții referitoare la poziția 8473 din NC și la nota 2 litera (b) din secțiunea XVI din aceasta rezultă că noțiunea „părți” implică prezența unui ansamblu pentru funcționarea căruia acestea sunt indispensabile (Hotărârea Peacock, EU:C:2000:573, punctul 21, precum și Hotărârea Data I/O, EU:C:2014:331, punctul 35 și jurisprudența citată).
            46. Pentru a putea califica un articol drept „parte”, nu este suficient să se demonstreze că, fără acest articol, mașina nu este în măsură să răspundă nevoilor cărora le este destinată. Trebuie să se stabilească în plus că funcționarea mecanică sau electrică a mașinii în cauză depinde de prezența articolului menționat (Hotărârea HARK, EU:C:2013:824, punctul 36 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea Data I/O, EU:C:2014:331, punctul 35 și jurisprudența citată).
            47. Notele explicative ale SA referitoare la poziția 8543 prevăd că trebuie considerate mașini sau aparate în sensul acestei poziții dispozitivele electrice care au o funcție proprie. Acest punct precizează de asemenea că dispozițiile notei explicative privind poziția 8479 din SA referitoare la mașinile și la aparatele care au o funcție proprie sunt aplicabile mutatis mutandis  la mașinile și la aparatele de la poziția 8543 din SA.
            48. În această privință, notele explicative ale SA referitoare la poziția 8479 precizează, pe de o parte, că aceasta include mașinile și aparatele mecanice care au o funcție proprie care nu sunt clasificate la alte poziții mai specifice din capitolul 84 din SA întrucât nu sunt specializate după funcția sau după tipul lor și, pe de altă parte, că mașinile și aparatele de la poziția menționată se disting de părțile de mașini sau de aparate care trebuie clasificate în conformitate cu dispozițiile generale referitoare la părți prin faptul că au o funcție proprie.
            49. Potrivit Rohm Semiconductor, Curtea ar fi constatat că optocuploarele în discuție în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea X (EU:C:2008:535, punctul 28) nu ar putea fi clasificate la poziția 8543 chiar dacă s‑ar considera că acestea nu se clasifică la poziția 8541 din NC.
            50. Deși este adevărat că, la punctul 28 din versiunea în limba germană a hotărârii amintite, sunt menționate „părți de mașini”, acești termeni nu fac trimitere la noțiunea „părți”, în sensul NC, ci înseamnă că optocuplorul este un element constitutiv al altor mașini, motiv pentru care clasificarea sa la poziția 8541 din NC era pertinentă.
            51. Astfel, după cum arată Comisia în observațiile sale scrise, versiunea în limba franceză a Hotărârii X (EU:C:2008:535) ar putea induce aceeași confuzie pe care o induce versiunea în limba germană. Cu toate acestea, la punctul 28 din versiunea în limba engleză a hotărârii în cauză sunt utilizați, în locul termenilor „parties de machine” din versiunea în limba franceză, termenii „machine components”. În cazul în care ar fi fost vorba despre „părți” în sensul NC, s‑ar fi făcut trimitere, la acest punct din versiunea în limba engleză a hotărârii menționate, la expresia „parts of machines”, astfel cum figurează aceasta printre altele la punctul 6 din versiunea amintită.
            52. Curtea a apreciat într‑adevăr că optocuploarele, precum cele în discuție în cauza în care s‑a pronunțat aceeași hotărâre, nu puteau fi clasificate la poziția 8543 tocmai pentru că, astfel cum arată la punctul 29 din hotărârea menționată, acestea sunt destinate unui număr mare de tipuri de mașini și de aparate, iar nu doar categoriei reziduale de mașini și de aparate menționate la poziția 8543 din NC care corespund mașinilor și aparatelor electrice care au o funcție proprie, nedenumite și necuprinse în altă parte în capitolul 85.
            53. După cum a arătat instanța de trimitere, deși modulele în discuție în litigiul principal sunt, desigur, încorporate în telefoane mobile sau în alte aparate, ele nu sunt indispensabile pentru utilizarea acestora. Astfel cum a susținut Comisia în observațiile sale scrise, aceste module nu au, ca atare, niciun rol în procesul de telefonie, de prelucrare de date, de imprimare sau de realizare și de restituire de fotografii. Și, potrivit informațiilor furnizate de această instanță, lipsa încorporării modulelor menționate în telefoane mobile, în computere portabile, în imprimante sau în aparate de fotografiat digitale nu afectează funcționarea lor.
            54. Întrucât această încorporare nu este necesară pentru funcționarea mașinilor amintite, modulele în cauză nu pot fi, prin urmare, considerate părți în sensul poziției 8543 90 80 din NC.
            55. În consecință, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că NC trebuie interpretată în sensul că modulele precum cele în discuție în litigiul principal, încorporate în aparate pentru a căror funcționare mecanică sau electrică nu sunt necesare, nu constituie părți în sensul subpoziției 8543 90 80 din NC, ci se clasifică la subpoziția 8543 89 95 din NC, referitoare la celelalte mașini sau la celelalte aparate electrice care au o funcție proprie, nedenumite și necuprinse în altă parte în capitolul 85 din NC.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            56. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară:
            1) Nomenclatura combinată care figurează în anexa I la Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 al Consiliului din 23 iulie 1987 privind Nomenclatura tarifară și statistică și Tariful vamal comun, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1832/2002 al Comisiei din 1 august 2002, trebuie interpretată în sensul că modulele constituite, fiecare, din interconectarea unei diode emițătoare de lumină, a unei fotodiode și a mai multe alte dispozitive cu semiconductori și care pot fi utilizate ca emițători/receptori cu infraroșii atunci când beneficiază de alimentarea electrică a aparatelor care le încorporează se clasifică la poziția 8543 din această nomenclatură.
            2) Nomenclatura combinată care figurează în anexa I la Regulamentul nr. 2658/87, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1832/2002, trebuie interpretată în sensul că modulele precum cele în discuție în litigiul principal, încorporate în aparate pentru a căror funcționare mecanică sau electrică nu sunt necesare, nu constituie părți în sensul subpoziției 8543 90 80 din această nomenclatură, ci se clasifică la subpoziția 8543 89 95 din nomenclatura menționată, referitoare la celelalte mașini sau la celelalte aparate electrice care au o funcție proprie, nedenumite și necuprinse în altă parte în capitolul 85 din aceeași nomenclatură.


title: Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 16 octombrie 2008.#Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände - Verbraucherzentrale Bundesverband eV împotriva deutsche internet versicherung AG.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesgerichtshof - Germania.#Directiva 2000/31/CE - Articolul 5 alineatul (1) litera (c) - Comerț electronic - Furnizor de servicii prin intermediul internetului - Poștă electronică.#Cauza C-298/07.

text:
      Cauza C‑298/07
      Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände – Verbraucherzentrale Bundesverband eV
      împotriva
      deutsche internet versicherung AG
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Bundesgerichtshof)
      „Directiva 2000/31/CE – Articolul 5 alineatul (1) litera (c) – Comerț electronic – Furnizor de servicii prin intermediul internetului – Poștă electronică”
      Sumarul hotărârii
      Apropierea legislațiilor – Comerț electronic – Directiva 2000/31 – Furnizare de servicii prin intermediul internetului
      [Directiva 2000/31 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 5 alin. (1) lit. (c)]
      Articolul 5 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2000/31/CE privind anumite aspecte juridice ale serviciilor societății
         informaționale, în special ale comerțului electronic, pe piața internă trebuie să fie interpretat în sensul că furnizorul
         de servicii este obligat să furnizeze destinatarilor serviciului, încă dinainte de încheierea unui contract cu aceștia din
         urmă, pe lângă adresa de poștă electronică, și alte informații care permit contactarea rapidă, precum și o comunicare directă
         și eficientă. Aceste informații nu trebuie să reprezinte în mod obligatoriu un număr de telefon. Acestea pot consta într‑un
         formular de contact electronic prin intermediul căruia destinatarii serviciului pot să se adreseze pe internet furnizorului
         de servicii și la care acesta răspunde prin poșta electronică, cu excepția situațiilor în care un destinatar al serviciului,
         care, după contactarea prin mijloace electronice a furnizorului de servicii, este privat de acces la rețeaua electronică,
         îi solicită acestuia din urmă accesul la un mijloc de comunicare diferit de mijloacele electronice.

      (a se vedea punctul 40 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      16 octombrie 2008(*)

      „Directiva 2000/31/CE – Articolul 5 alineatul (1) litera (c) – Comerț electronic – Furnizor de servicii prin intermediul internetului – Poștă electronică”
      În cauza C‑298/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Bundesgerichtshof
         (Germania), prin decizia din 26 aprilie 2007, primită de Curte la 22 iunie 2007, în procedura

      Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände – Verbraucherzentrale Bundesverband eV
      împotriva
      deutsche internet versicherung AG,
      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii E. Juhász, G. Arestis și J. Malenovský
         (raportor), judecători,

      avocat general: domnul D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände – Verbraucherzentrale Bundesverband eV, de H. Büttner,
         Rechtsanwalt;

      –        pentru deutsche internet versicherung AG, de J. Kummer, Rechtsanwalt;
      –        pentru guvernul italian, de domnul I. M. Braguglia, în calitate de agent, asistat de domnul F. Arena, avvocato dello Stato;
      –        pentru guvernul polonez, de domnul T. Nowakowski, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul suedez, de doamna S. Johannesson, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de doamna E. Montaguti și de domnul G. Braun, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 15 mai 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 5 alineatul (1) litera (c) din Directiva
         2000/31/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 8 iunie 2000 privind anumite aspecte juridice ale serviciilor societății
         informaționale, în special ale comerțului electronic, pe piața internă (Directiva privind comerțul electronic) (JO L 178,
         p. 1, Ediție specială, 13/vol. 29, p. 257, denumită în continuare „directiva”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände
         – Verbraucherzentrale Bundesverband eV (denumită în continuare „Bundesverband”), pe de o parte, și deutsche internet versicherung
         AG (denumită în continuare „DIV”), pe de altă parte, având ca obiect aspectul dacă un furnizor de servicii care operează exclusiv
         pe internet trebuie să își comunice în mod obligatoriu numărul de telefon clienților săi, chiar înainte de încheierea unui
         contract.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Articolul 2 din directivă prevede:

      „În sensul prezentei directive, următorii termeni au înțelesurile de mai jos:
      (a)      «servicii ale societății informaționale»: servicii în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 98/34/CE [a Parlamentului
         European și a Consiliului din 22 iunie 1998 de stabilire a unei proceduri pentru furnizarea de informații în domeniul standardelor
         și reglementărilor tehnice (JO L 204, p. 37, Ediție specială, 13/vol. 23, p. 207)], astfel cum a fost modificată prin Directiva
         98/48/CE [a Parlamentului European și a Consiliului din 20 iulie 1998 (JO L 217, p. 18, Ediție specială, 13/vol. 23, p. 282)];

      (b)      «furnizor de servicii»: orice persoană fizică sau juridică furnizoare de servicii ale societății informaționale;
      […]
      (d)      «destinatarul serviciilor»: orice persoană fizică sau juridică ce utilizează, în scopuri profesionale sau de altă natură,
         un serviciu al societății informaționale, în special în scopul căutării de informații sau al furnizării accesului la acestea;

      […]”
      4        Articolul 5 alineatul (1) din directivă prevede:

      „(1)      În plus față de alte cerințe stabilite de dreptul comunitar privind furnizarea informațiilor, statele membre veghează ca furnizorul
         de servicii să facă posibil un acces ușor, direct și permanent al destinatarilor serviciului și al autorităților competente
         cel puțin la următoarele informații:

      (a)      numele furnizorului de servicii;
      (b)      adresa geografică la care este stabilit furnizorul de servicii;
      (c)      coordonatele furnizorului de servicii, inclusiv adresa de poștă electronică ce permite să fie contactat rapid și să se comunice
         cu el în mod direct și eficient;

      […]”
       Reglementarea națională
      5        Articolul 5 alineatul (1) punctele 1 și 2 din Legea privind serviciile de telecomunicație (Telemediengesetz) din 26 februarie
         2007 (BGBl. 2007 I, p. 179) prevede:

      „(1). Pentru serviciile de telecomunicație furnizate în scop comercial, în general cu titlu oneros, furnizorii trebuie să facă posibil
         un acces ușor, direct și permanent la informațiile următoare:

      1)      numele și adresa la care sunt stabiliți, precum și, pentru persoanele juridice, forma lor juridică, reprezentanții autorizați
         ai acestora și, în măsura în care există informații privind capitalul societății, capitalul social și, în ipoteza în care
         aporturile în numerar nu au fost vărsate în întregime, cuantumul total al sumelor ce trebuie încă vărsate la capitalul social;

      2)      coordonatele acestora, inclusiv adresa de poștă electronică, ce permit contactul rapid și comunicarea directă cu aceștia pe
         cale electronică […]”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      6        DIV este o companie de asigurări de autovehicule care își oferă serviciile exclusiv pe internet. Pe paginile site‑ului său
         internet, această companie menționează adresa poștală, precum și adresa de poștă electronică, dar nu menționează numărul de
         telefon. Acesta nu este comunicat decât după încheierea unui contract de asigurare. În schimb, persoanele interesate de serviciile
         DIV au posibilitatea de a adresa întrebări prin intermediul unui formular de contact pe internet, răspunsurile fiind comunicate
         prin poșta electronică.

      7        Bundesverband, federația germană a asociațiilor de consumatori, consideră totuși că DIV are obligația de a indica numărul
         de telefon pe site‑ul său internet. Prin urmare, acesta ar fi unicul mod de a garanta o comunicare directă între un client
         potențial și această companie de asigurări. Astfel, Bundesverband a formulat în fața Landgericht Dortmund (Tribunalul Regional
         din Dortmund) o acțiune împotriva DIV prin care a solicitat să i se impună acesteia să înceteze să prezinte consumatorilor
         oferte de servicii de asigurare prin intermediul internetului fără a le permite să comunice direct prin telefon cu această
         companie de asigurări.

      8        Landgericht Dortmund a admis cererea Bundesverband. În schimb, instanța de apel a respins această cerere. Această instanță
         a considerat că indicarea numărului de telefon nu era indispensabilă pentru a permite o comunicare directă între client și
         furnizorul de servicii. Astfel, o asemenea comunicare putea fi garantată prin intermediul formularului de contact electronic,
         întrucât niciun terț independent nu intervenea în comunicarea dintre clientul potențial și DIV. În plus, în măsura în care
         DIV răspundea întrebărilor formulate de consumatori într‑un termen cuprins între 30 și 60 de minute, cerința unei comunicări
         rapide era de asemenea garantată.

      9        Bundesverband a formulat recurs în fața Bundesgerichtshof în scopul obținerii condamnării DIV.

      10      În opinia Bundesgerichtshof, chiar dacă textul articolului 5 alineatul (1) litera (c) din directivă nu impune indicarea unui
         număr de telefon, obiectivul acestei dispoziții ar putea totuși impune o astfel de precizare. În Germania, această problemă
         ar fi, de altfel, controversată în cadrul jurisprudenței și al doctrinei. De asemenea, expunerea de motive la proiectul guvernamental
         de lege privind comerțul electronic (Elektronischer Geschäftsverkehr‑Gesetz) ar fi declarat necesară indicarea unui număr
         de telefon. Bundesgerichtshof susține de asemenea că doar prin intermediul telefonului este posibilă o comunicare sub forma
         unui schimb de cuvinte, în sensul unui real dialog.

      11      Pe de altă parte, constrângerea care rezultă din obligația de a răspunde unor solicitări telefonice din partea clienților
         potențiali ar impune DIV modificarea modelului său comercial care constă în dobândirea de clienți exclusiv prin intermediul
         internetului și ar risca astfel să împiedice promovarea comerțului electronic. De altfel, un număr de telefon suprataxat ar
         descuraja consumatorul să ia legătura cu furnizorul de servicii, făcând ineficient acest mijloc de comunicație.

      12      În aceste condiții, Bundesgerichtshof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Un furnizor de servicii este obligat, în temeiul articolului 5 alineatul (1) litera (c) din directivă […], încă dinainte de
         încheierea unui contract cu un destinatar al serviciului, să indice un număr de telefon pentru a permite contactarea sa rapidă
         și o comunicare directă și eficientă?

      2)      În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare:
      a)      În temeiul articolului 5 alineatul (1) litera (c) din directiva menționată, un furnizor de servicii trebuie, încă dinainte
         de încheierea unui contract cu destinatarul serviciului, să indice un al doilea mijloc de comunicare, pe lângă adresa de poștă
         electronică?

      b)      În cazul unui răspuns afirmativ: este suficient, în vederea furnizării unui al doilea mijloc de comunicare, dacă furnizorul
         de servicii pune la dispoziție un formular de contact prin intermediul căruia destinatarul poate să se adreseze furnizorului
         prin internet, iar acesta din urmă răspunde la întrebarea adresată de destinatar prin poșta electronică?”

       Cu privire la întrebările preliminare
      13      Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se
         stabilească dacă articolul 5 alineatul (1) litera (c) din directivă trebuie interpretat în sensul că furnizorul de servicii
         este obligat să furnizeze destinatarilor serviciului, încă dinainte de încheierea unui contract cu aceștia din urmă, pe lângă
         adresa de poștă electronică, și alte informații care dau acces la un mijloc suplimentar de comunicare și, presupunând că o
         astfel de obligație există, dacă aceste informații trebuie să includă în mod obligatoriu un număr de telefon sau dacă un formular
         de contact electronic este suficient.

      14      Bundesverband și guvernul italian consideră că, pe lângă adresa de poștă electronică, și alte informații care dau acces la
         un mijloc suplimentar de comunicare trebuie furnizate destinatarului serviciului de furnizorul de servicii. DIV, guvernele
         polonez și suedez, precum și Comisia Comunităților Europene susțin teza contrară.

      15      Cu titlu preliminar, trebuie amintit că, în conformitate cu o jurisprudență constantă, în vederea interpretării unei dispoziții
         de drept comunitar, trebuie să se țină seama nu numai de termenii utilizați, ci și de contextul în care apare aceasta, precum
         și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte această dispoziție (a se vedea în special Hotărârea din 18
         mai 2000, KVS International, C‑301/98, Rec., p. I‑3583, punctul 21, Hotărârea din 19 septembrie 2000, Germania/Comisia, C‑156/98,
         Rec., p. I‑6857, punctul 50, Hotărârea din 6 iulie 2006, Comisia/Portugalia, C‑53/05, Rec., p. I‑6215, punctul 20, și Hotărârea
         din 23 noiembrie 2006, ZVK, C‑300/05, Rec., p. I‑11169, punctul 15).

      16      În temeiul articolului 5 alineatul (1) litera (c) din directivă, furnizorul de servicii trebuie să facă posibil accesul destinatarilor
         serviciului la anumite informații minimale printre ce se numără coordonatele furnizorului de servicii, inclusiv adresa de
         poștă electronică care permite acestor destinatari să îl contacteze rapid și să comunice cu el în mod direct și eficient.

      17      Rezultă astfel din formularea respectivului articol 5 alineatul (1) litera (c) și în special din expresia „inclusiv” că legiuitorul
         comunitar a înțeles să îi impună furnizorului de servicii să furnizeze destinatarilor serviciului, pe lângă adresa de poștă
         electronică, și alte informații care permit atingerea rezultatului urmărit de această dispoziție.

      18      O astfel de interpretare literală este confirmată de contextul articolului 5 alineatul (1) litera (c) din directivă. Potrivit
         articolului 5 alineatul (1) litera (b) din directivă, printre informațiile pe care furnizorul de servicii este obligat să
         le facă accesibile destinatarilor serviciului se numără și adresa geografică a acestuia. Din formularea acestei din urmă dispoziții
         rezultă, prin urmare, în mod clar că legiuitorul comunitar nu a urmărit să restrângă posibilitatea de a intra în contact și
         de a comunica cu furnizorul de servicii numai pe calea poștei electronice, ci a dorit să ofere destinatarilor serviciului
         accesul la o adresă poștală.

      19      În ceea ce privește obiectivele urmărite de directivă, trebuie subliniat, în primul rând, că, potrivit articolului 1 alineatul
         (1), precum și potrivit considerentelor (3), (4), (5), (6) și (8) ale acesteia, directiva urmărește să contribuie la dezvoltarea
         serviciilor societății informaționale și la punerea în valoare a posibilităților oferite de piața internă comerțului electronic.

      20      Chiar dacă legiuitorul comunitar a dorit să favorizeze astfel dezvoltarea comerțului electronic, nu rezultă totuși din niciun
         considerent al directivei că acesta a dorit să izoleze comerțul electronic de restul pieței interne. În consecință, expresia
         „adresă de poștă electronică” prevăzută la articolul 5 alineatul (1) litera (c) din directivă reprezintă voința legiuitorului
         comunitar de a se asigura că această informație care oferă acces la o comunicare electronică va fi furnizată în mod obligatoriu
         destinatarilor serviciului, fără a însemna că acesta a renunțat la alte tipuri de comunicare, diferite de cele electronice,
         care ar putea fi utilizate cu titlu suplimentar.

      21      Astfel, fiind lipsiți de posibilitatea de a folosi, dacă este cazul, un alt tip de comunicare, destinatarii serviciului, într‑o
         situație în care, după contactarea furnizorului de servicii pe cale electronică, ar fi privați temporar de accesul la rețeaua
         electronică, ar putea să se regăsească în imposibilitatea de a încheia un contract fiind astfel excluși de pe piață. Această
         excludere este de natură să slăbească și să deconecteze sectorul respectiv de restul pieței și este, în consecință, susceptibilă
         să constituie un obstacol în calea funcționării pieței interne lipsind directiva de o parte a efectului său util.

      22      În al doilea rând, directiva, astfel cum reiese în special din articolul 1 alineatul (3), precum și din considerentele (7),
         (10) și (11), urmărește de asemenea garantarea protecției intereselor consumatorilor. O astfel de protecție trebuie asigurată
         în orice stadiu al contactelor între furnizorul de servicii și destinatarii serviciului.

      23      Rezultă că, în măsura în care informațiile comunicate de furnizorul de servicii permit destinatarilor serviciului să aprecieze
         întinderea angajamentului lor viitor, protejându‑i în special de anumite riscuri de erori care ar putea conduce la încheierea
         unui contract dezavantajos, un mijloc suplimentar de comunicare poate de asemenea să se dovedească necesar înainte de încheierea
         unui contract.

      24      Oferirea către destinatarii serviciului a unui mijloc suplimentar de comunicare, dacă este cazul, diferit de cele electronice
         nu ar putea, de altfel, să fie considerată o sarcină economică importantă pentru un furnizor de servicii care își oferă serviciile
         prin intermediul internetului. Prin urmare, un astfel de furnizor se adresează în mod normal consumatorilor care au acces
         fără dificultăți la rețeaua electronică și care sunt familiarizați cu acest tip de comunicare. Prin urmare, numai în circumstanțe
         excepționale comunicarea electronică va trebui suplimentată printr‑o comunicare diferită de cea electronică.

      25      Din ansamblul acestor considerații rezultă că, în temeiul articolului 5 alineatul (1) litera (c) din directivă, furnizorul
         de servicii este obligat să ofere destinatarilor serviciului un mijloc de comunicare rapid, direct și eficient, suplimentar
         în raport cu adresa de poștă electronică.

      26      Prin urmare, trebuie să se stabilească dacă informațiile care oferă acces destinatarilor serviciului la alt mijloc de comunicare
         trebuie să includă în mod obligatoriu un număr de telefon.

      27      Contrar afirmațiilor DIV, ale guvernelor polonez și suedez, precum și ale Comisiei, Bundesverband și guvernul italian susțin
         că furnizorul de servicii este obligat să comunice destinatarilor serviciului numărul său de telefon, pentru că numai telefonul
         poate să răspundă exigențelor unei comunicări directe și eficiente în sensul directivei. Astfel, o comunicare directă ar implica
         în mod obligatoriu o comunicare de la persoană la persoană, iar o comunicare eficientă ar implica nu un tratament temporizat
         al informațiilor transmise, ci un tratament aproape instantaneu.

      28      Este cert că o comunicare telefonică poate fi considerată o comunicare directă și eficientă, chiar dacă nu lasă nicio urmă
         tangibilă și, în principiu, nu furnizează nicio dovadă a conținutului său după încheierea acesteia.

      29      În această privință, trebuie subliniat de la început că adverbul „direct” în sensul articolului 5 alineatul (1) litera (c)
         din directivă nu implică în mod necesar o comunicare în forma unui schimb de cuvinte, altfel spus un adevărat dialog, ci numai
         lipsa intermediarilor.

      30      De altfel, o comunicare eficientă nu ar putea să însemne că răspunsul dat la o întrebare adresată trebuie să fie instantaneu.
         Dimpotrivă, trebuie să se considere că o comunicare este eficientă dacă permite obținerea de informații adecvate într‑un termen
         compatibil cu nevoile sau cu așteptările legitime ale destinatarului.

      31      Este cert că există și alte mijloace de comunicare decât cele realizate prin intermediul telefonului, apte să corespundă criteriilor
         unei comunicări directe și eficiente avute în vedere la articolul 5 alineatul (1) litera (c) din directivă, și anume o comunicare
         fără intermediari și suficient de fluidă, precum cele stabilite prin contactele personale în localurile furnizorului de servicii
         cu o persoană responsabilă sau prin intermediul telefaxului.

      32      Având în vedere ansamblul acestor elemente, informațiile care dau acces la alt mijloc de comunicare pe care furnizorul este
         obligat să le furnizeze destinatarilor serviciului încă dinainte de încheierea unui contract cu aceștia din urmă nu ar trebui
         să includă în mod obligatoriu un număr de telefon.

      33      Elementele de răspuns aduse în cadrul analizei precedente permit să se răspundă de asemenea la întrebarea dacă un formular
         de contact electronic, prin intermediul căruia destinatarii serviciului pot să se adreseze pe internet furnizorului de servicii,
         care, la rândul său, răspunde prin poșta electronică, corespunde cerințelor directivei.

      34      Bundesverband, împreună, în esență, cu guvernul italian, consideră că formularul de contact electronic nu se dovedește pertinent,
         în măsura în care nu permite un contact direct, rapid și eficient. În schimb, DIV și Comisia consideră că un astfel de formular
         este suficient, în special pentru că directiva nu impune o comunicare „paralelă‑simultană”.

      35      Este adevărat că un formular de contact electronic poate fi considerat un mijloc de comunicare direct și eficient în sensul
         articolului 5 alineatul (1) litera (c) din directivă atunci când, după cum reiese, în acțiunea principală, din elementele
         dosarului, furnizorul de servicii răspunde întrebărilor formulate de consumatori într‑un interval de 30‑60 de minute.

      36      Totuși, în situațiile mai degrabă excepționale în care un destinatar al serviciului, după contactarea furnizorului de servicii
         prin mijloace electronice, este privat de acces la rețeaua electronică, pentru diferite motive precum o călătorie, un concediu
         sau o deplasare de serviciu, o comunicare prin intermediul unui formular de contact electronic nu mai poate fi considerată
         eficientă în sensul articolului 5 alineatul (1) litera (c) din directivă.

      37      Astfel, în măsura în care formularul menționat constituie de asemenea un mijloc de comunicare de natură electronică, necesitatea
         de a utiliza un formular pe internet nu ar permite menținerea, în astfel de situații, a unei comunicări fluide și, prin urmare,
         eficiente între furnizorul de servicii și destinatarul serviciului, ceea ce este contrar articolului 5 alineatul (1) litera
         (c) din directivă.

      38      În situațiile descrise la punctul 36 din prezenta hotărâre, oferirea numai a unui formular de contact electronic nu este compatibilă
         de asemenea cu voința legiuitorului comunitar, care, după cum s‑a arătat la punctul 20 din prezenta hotărâre, a urmărit să
         favorizeze dezvoltarea comerțului electronic, dar nu a dorit totuși să îl izoleze de restul pieței interne.

      39      Prin urmare, în aceste situații, la cererea destinatarului serviciului, furnizorul de servicii trebuie să îi ofere acestuia
         acces la un mijloc de comunicare diferit de mijloacele electronice care să îi permită să mențină o comunicare eficientă.

      40      Având în vedere ansamblul considerațiilor precedente, trebuie să se răspundă la întrebările formulate că articolul 5 alineatul
         (1) litera (c) din directivă trebuie să fie interpretat în sensul că furnizorul de servicii este obligat să furnizeze destinatarilor
         serviciului, încă dinainte de încheierea unui contract cu aceștia din urmă, pe lângă adresa de poștă electronică, și alte
         informații care permit contactarea rapidă, precum și o comunicare directă și eficientă. Aceste informații nu trebuie să reprezinte
         în mod obligatoriu un număr de telefon. Acestea pot consta într‑un formular de contact electronic prin intermediul căruia
         destinatarii serviciului pot să se adreseze pe internet furnizorului de servicii și la care acesta răspunde prin poșta electronică,
         cu excepția situațiilor în care un destinatar al serviciului, care, după contactarea prin mijloace electronice a furnizorului
         de servicii, este privat de acces la rețeaua electronică, îi solicită acestuia din urmă accesul la un mijloc de comunicare
         diferit de mijloacele electronice.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      41      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
      Articolul 5 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2000/31/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 8 iunie 2000 privind
            anumite aspecte juridice ale serviciilor societății informaționale, în special ale comerțului electronic, pe piața internă
            (directiva privind comerțul electronic) trebuie să fie interpretat în sensul că furnizorul de servicii este obligat să furnizeze
            destinatarilor serviciului, încă dinainte de încheierea unui contract cu aceștia din urmă, pe lângă adresa de poștă electronică,
            și alte informații care permit contactarea rapidă, precum și o comunicare directă și eficientă. Aceste informații nu trebuie
            să reprezinte în mod obligatoriu un număr de telefon. Acestea pot consta într‑un formular de contact electronic prin intermediul
            căruia destinatarii serviciului pot să se adreseze pe internet furnizorului de servicii și la care acesta răspunde prin poșta
            electronică, cu excepția situațiilor în care un destinatar al serviciului, care, după contactarea prin mijloace electronice
            a furnizorului de servicii, este privat de acces la rețeaua electronică, îi solicită acestuia din urmă accesul la un mijloc
            de comunicare diferit de mijloacele electronice.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.