title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 5 iunie 2014.#M.#Cerere de decizie preliminară formulată de Tribunale di Fermo.#Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen – Articolul 54 – Principiul „ne bis in idem” – Domeniu de aplicare – Ordonanță de netrimitere în judecată pentru motivul că nu există suficiente probe dată de o instanță a unui stat contractant – Posibilitate de redeschidere a anchetei judiciare în cazul în care apar probe noi – Noțiunea de persoană împotriva căreia a fost pronunțată o „hotărâre definitivă” – Urmărire penală într‑un alt stat contractant împotriva aceleiași persoane și pentru aceleași fapte – Stingerea acțiunii penale și aplicarea principiului ne bis in idem.#Cauza C‑398/12.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑398/12,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 35 UE de Tribunale di Fermo (Italia), prin decizia din 11 iulie 2012, primită de Curte la 29 august 2012, în procedura penală împotriva
            M,
            CURTEA (Camera a patra),
            compusă din domnul L. Bay Larsen (raportor), președinte de cameră, domnul K. Lenaerts, vicepreședinte al Curții, îndeplinind funcția de judecător al Camerei a patra, domnii M. Safjan și J. Malenovský și doamna A. Prechal, judecători,
            avocat general: doamna E. Sharpston,
            grefier: doamna A. Impellizzeri, administrator,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 12 septembrie 2013,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru Q și R, de C. Taormina și de L. V. Mascioli, avvocati;
            – pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de G. Palatiello, avvocato dello Stato;
            – pentru guvernul belgian, de T. Materne și de C. Pochet, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul german, de T. Henze și de J. Kemper, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul olandez, de C. Schillemans, de M. de Ree, de C. Wissels și de B. Koopman, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul austriac, de A. Posch, în calitate de agent;
            – pentru guvernul polonez, de B. Majczyna, de M. Arciszewski și de M. Szpunar, precum și de M. Szwarc, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul elvețian, de D. Klingele, în calitate de agent;
            – pentru Comisia Europeană, de F. Moro și de R. Troosters, în calitate de agenți,
            după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 6 februarie 2014,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 54 din Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen din 14 iunie 1985 între guvernele statelor din Uniunea Economică Benelux, Republicii Federale Germania și Republicii Franceze privind eliminarea treptată a controalelor la frontierele comune (JO 2000, L 239, p. 19, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 183), semnată la Schengen la 19 iunie 1990 (denumită în continuare „CAAS”).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri penale declanșate în Italia împotriva lui M, pe baza acelorași fapte cu cele care au făcut obiectul unei anchete paralele în Belgia, pentru comiterea, între luna mai 2001 și luna februarie 2004, pe teritoriul acestui din urmă stat membru, a unor violențe sexuale asupra unui copil minor.
            Cadrul juridic
            Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale
            3. Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”), cuprinde în anexă Protocolul nr. 7, semnat la Strasbourg la 22 noiembrie 1984 și ratificat de 25 de state membre ale Uniunii Europene (denumit în continuare „Protocolul nr. 7 la CEDO”), al cărui articol 4, intitulat „Dreptul de a nu fi judecat sau pedepsit de două ori”, este redactat după cum urmează:
            „1. Nimeni nu poate fi urmărit sau pedepsit penal de către jurisdicțiile aceluiași stat pentru săvârșirea infracțiunii pentru care a fost deja achitat sau condamnat printr‑o hotărâre definitivă conform legii și procedurii penale ale acestui stat.
            2. Dispozițiile paragrafului precedent nu împiedică redeschiderea procesului, conform legii și procedurii penale ale statului respectiv, dacă fapte noi sau recent descoperite sau un viciu fundamental în cadrul procedurii precedente sunt de natură să afecteze hotărârea pronunțată.
            3. Nicio derogare de la prezentul articol nu este îngăduită în temeiul art. 15 din [CEDO].”
            Dreptul Uniunii
            Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene
            4. Articolul 50 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), intitulat „Dreptul de a nu fi judecat sau condamnat de două ori pentru aceeași infracțiune”, are următorul cuprins:
            „Nimeni nu poate fi judecat sau condamnat pentru o infracțiune pentru care a fost deja achitat sau condamnat în cadrul Uniunii, prin hotărâre judecătorească definitivă, în conformitate cu legea.”
            Protocolul (nr. 19) privind acquis‑ul Schengen
            5. Protocolul (nr. 19) privind acquis‑ul Schengen integrat în cadrul Uniunii Europene, anexat la Tratatul de la Lisabona (JO 2010, C 83, p. 290), prevede la articolele 1 și 2 că Regatul Belgiei și Republica Italiană figurează printre statele membre cărora li se aplică acquis‑ul Schengen.
            Protocolul (nr. 36) privind dispozițiile tranzitorii
            6. Conform articolului 10 alineatele (1) și (3) din Protocolul (nr. 36) privind dispozițiile tranzitorii, anexat la Tratatul FUE, atribuțiile Curții în temeiul titlului VI din Tratatul UE, în versiunea anterioară Tratatului de la Lisabona, rămân neschimbate, în primii cinci ani de la data intrării în vigoare a acestui din urmă tratat, în ceea ce privește actele Uniunii adoptate înainte de intrarea în vigoare a tratatului menționat, inclusiv în cazul în care au fost acceptate în temeiul articolului 35 alineatul (2) UE.
            Declarația în temeiul articolului 35 alineatul (2) UE
            7. Din Informarea privind data intrării în vigoare a Tratatului de la Amsterdam, publicată în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene  din 1 mai 1999 (JO L 114, p. 56), reiese că Republica Italiană a făcut o declarație în temeiul articolului 35 alineatul (2) UE prin care acest stat membru acceptă competența Curții de a hotărî cu titlu preliminar în conformitate cu modalitățile prevăzute la articolul 35 alineatul (3) litera (b) UE.
            CAAS
            8. Face parte din acquis‑ul Schengen, printre altele, CAAS. Titlul III din această convenție, intitulat „Poliția și securitatea”, cuprinde un capitol 3, intitulat, la rândul său, „Aplicarea principiului ne bis in idem ”. Potrivit articolului 54 din CAAS, care figurează în acest capitol 3:
            „O persoană împotriva căreia a fost pronunțată o hotărâre definitivă într‑un proces pe teritoriul unei părți contractante nu poate face obiectul urmăririi penale de către o altă parte contractantă pentru aceleași fapte, cu condiția ca, în situația în care a fost pronunțată o pedeapsă, aceasta să fi fost executată, să fie în curs de executare sau să nu mai poate fi executată conform legilor părții contractante care a pronunțat sentința.”
            Dreptul belgian
            9. Articolul 128 din Codul de procedură penală belgian (denumit în continuare „CIC”) prevede că, atunci când se solicită trimiterea în judecată a unui inculpat, „[î]n cazul în care camera de consiliu consideră că faptele nu au caracter penal sau contravențional ori că nu există nicio probă împotriva inculpatului, aceasta dispune o soluție de netrimitere în judecată”.
            10. Articolul 246 din CIC prevede:
            „Inculpatul în privința căruia camera de punere sub acuzare a dispus o soluție de netrimitere în judecată nu mai poate fi judecat ulterior pentru aceleași fapte, cu excepția cazului în care apar noi probe.”
            11. Articolul 247 din CIC prevede:
            „Sunt considerate probe noi declarațiile martorilor, înscrisurile și procesele‑verbale care nu au putut fi supuse examinării camerei de punere sub acuzare și care sunt de natură fie să întărească dovezile pe care camera de punere sub acuzare le‑a considerat prea slabe, fie să prezinte faptele din alte perspective care sunt utile pentru descoperirea adevărului.”
            12. Reiese din dosar că, în Belgia, Cour de cassation a statuat că articolele 246 și 247 din CIC se aplică nu doar deciziilor de netrimitere în judecată pronunțate de camerele de punere sub acuzare, ci și în toate situațiile în care instanțele cu competențe de investigare, inclusiv camera de consiliu, au pus capăt unei anchete judiciare printr‑o decizie de netrimitere în judecată.
            13. Articolul 248 din CIC prevede că, în cazul în care apar probe noi, ofițerul de poliție judiciară sau judecătorul de instrucție înaintează o copie a documentelor și a probelor procurorului general al parchetului de pe lângă curtea de apel. La cererea acestuia din urmă, președintele camerei de punere sub acuzare desemnează judecătorul care, la solicitarea ministerului public, va începe o nouă anchetă.
            Dreptul italian
            14. Articolul 604 din Codul penal italian prevede că actele de violență sexuală comise de resortisanți italieni pot fi urmărite penal în Italia chiar dacă au fost comise în străinătate.
            Litigiul principal și întrebarea preliminară
            15. M, resortisant italian, are reședința în Belgia, unde, ca urmare a mai multor plângeri formulate de Q, nora sa, a făcut obiectul unei urmăriri penale, în 2004, pentru acte de violență sexuală sau comportamente ilicite de natură sexuală, inclusiv pentru atentat la pudoarea unei minore mai mici de șaisprezece ani.
            16. Aceste fapte ar fi fost comise pe teritoriul belgian între luna mai 2001 și luna februarie 2004, împotriva lui N, nepoata sa, născută la 29 aprilie 1999, cu complicitatea fiului său O, care este tatăl lui N.
            17. În urma unei anchete în cursul căreia au fost adunate și examinate diverse mijloace de probă, camera de consiliu a tribunal de première instance de Mons (Belgia) a adoptat, printr‑o ordonanță din 15 decembrie 2008, o decizie de netrimitere în judecată pentru motivul că nu există suficiente probe (denumită în continuare „ordonanța de netrimitere în judecată”).
            18. Camera de punere sub acuzare a cour d’appel de Mons (Belgia) a confirmat această ordonanță de netrimitere în judecată printr‑o hotărâre din 21 aprilie 2009. Recursul introdus împotriva acestei hotărâri a fost respins de Cour de cassation (Belgia) printr‑o hotărâre din 2 decembrie 2009.
            19. Paralel cu ancheta desfășurată pe teritoriul belgian și ca urmare a unei plângeri depuse de Q la 23 noiembrie 2006 la poliția italiană, a fost începută urmărirea penală împotriva lui M la Tribunale di Fermo, pentru aceleași fapte ca cele menționate la punctele 15 și 16 din prezenta hotărâre.
            20. La 19 decembrie 2008, după o anchetă care a privit, în esență, aceleași aspecte ca ancheta desfășurată în Belgia, judecătorul de cameră preliminară a Tribunale di Fermo a dispus ca M să fie trimis în judecată în fața unui complet din cadrul aceleiași instanțe.
            21. Cu ocazia ședinței care a avut loc la 9 decembrie 2009 în fața Tribunale di Fermo, M a invocat hotărârea din 2 decembrie 2009 a Cour de Cassation și principiul ne bis in idem .
            22. Ministerul public și avocații lui Q, deși au recunoscut identitatea faptelor care au făcut obiectul anchetei atât în Belgia, cât și în Italia, au contestat existența unei hotărâri pe fond care să aibă autoritate de lucru judecat și, în această privință, au susținut că ordonanța de netrimitere în judecată din 15 decembrie 2008 nu împiedică redeschiderea ulterioară a procedurii pe baza prezentării unor noi probe.
            23. Instanța de trimitere arată că respectiva ordonanță de netrimitere în judecată se opune ca inculpatul să fie trimis în judecată, cu excepția cazului în care apar noi probe împotriva acestuia, astfel cum sunt definite la articolul 247 din CIC.
            24. De asemenea, instanța de trimitere arată că, potrivit dreptului belgian, redeschiderea anchetei judiciare ca urmare a unor probe noi nu poate avea loc decât la cererea Ministerului Public.
            25. În aceste condiții, Tribunale di Fermo a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
            „O hotărâre definitivă de netrimitere în judecată, prin care încetează procedura penală după o anchetă amplă, dar care permite redeschiderea procedurii în cazul apariției unor noi dovezi, dată de [o instanță a unui] stat membru al Uniunii Europene care este parte la Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen (CAAS), exclude inițierea sau desfășurarea unei proceduri cu privire la aceleași fapte și aceeași persoană într‑u n alt stat contractant?”
            Cu privire la întrebarea preliminară
            26. Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 54 din CAAS trebuie interpretat în sensul că o ordonanță de netrimitere în judecată care împiedică, în statul contractant în care a fost dată această ordonanță, o nouă urmărire penală pentru aceleași fapte împotriva persoanei care a beneficiat de ordonanța menționată, cu excepția cazului în care intervin noi probe împotriva acesteia, trebuie considerată o hotărâre definitivă, în sensul acestui articol, care împiedică astfel desfășurarea unei noi urmăriri penale împotriva aceleiași persoane pentru aceleași fapte într‑un alt stat contractant.
            27. Astfel cum reiese chiar din prevederile articolului 54 din CAAS, nicio persoană nu poate fi urmărită într‑un stat contractant pentru aceleași fapte pentru care s‑a pronunțat deja o „hotărâre definitivă” într‑un alt stat contractant.
            28. Pentru a stabili dacă o decizie judiciară reprezintă o hotărâre definitivă în sensul acestui articol, trebuie să se asigure că această decizie a fost pronunțată în urma unei aprecieri asupra fondului cauzei (a se vedea în acest sens Hotărârea Miraglia, C‑469/03, EU:C:2005:156, punctul 30).
            29. În acest scop, Curtea a statuat că o decizie a autorităților judiciare ale unui stat contractant prin care un inculpat a fost achitat definitiv pentru insuficiența probelor trebuie considerată ca fiind întemeiată pe o astfel de apreciere (a se vedea în acest sens Hotărârea van Straaten, C‑150/05, EU:C:2006:614, punctul 60).
            30. Prin urmare, trebuie constatat că o ordonanță de netrimitere în judecată pronunțată în urma unei anchete în cursul căreia au fost adunate și examinate diverse mijloace de probă trebuie să fie considerată că a făcut obiectul unei aprecieri asupra fondului, în sensul Hotărârii Miraglia (EU:C:2005:156), întrucât cuprinde o decizie definitivă cu privire la caracterul insuficient al acestor probe și exclude orice posibilitate ca litigiul să fie redeschis pe baza aceleiași serii de indicii.
            31. În această privință, reiese din jurisprudența constantă a Curții că, pentru a se putea considera că în privința unei persoane a fost pronunțată o „hotărâre definitivă” pentru faptele care îi sunt imputate, în sensul articolului 54 din CAAS, trebuie ca acțiunea penală să se fi stins în mod definitiv, astfel încât decizia în cauză să confere, în statul contractant în care a fost adoptată, protecția acordată în temeiul principiului ne bis in idem (a se vedea în acest sens Hotărârea Turanský, C‑491/07, EU:C:2008:768, punctele 32 și 35 și jurisprudența citată).
            32. Astfel, o decizie care, potrivit dreptului statului contractant în care s‑a început urmărirea penală împotriva unei persoane, nu stinge definitiv acțiunea penală la nivel național nu poate constitui, în principiu, un impediment procedural în calea începerii sau a continuării urmăririi penale pentru aceleași fapte împotriva acestei persoane într‑un alt stat contractant (Hotărârea Turanský, EU:C:2008:768, punctul 36).
            33. Or, astfel cum reiese din decizia de trimitere, ca urmare a hotărârii pronunțate de Cour de cassation la 2 decembrie 2009, ordonanța de netrimitere în judecată a dobândit autoritate de lucru judecat. În consecință, trebuie să se considere că acțiunea penală s‑a stins, împiedicând astfel, pe teritoriul Regatului Belgiei, o nouă urmărire penală împotriva lui M pentru aceleași fapte și pe baza aceleiași serii de elemente precum cele care fuseseră examinate în cadrul procedurii în care s‑a adoptat această ordonanță. Astfel, articolele 246-248 din CIC prevăd, în esență, că procedura nu poate fi redeschisă decât pe baza unor noi probe, și anume, în special, a unor elemente de probă care nu au fost supuse încă examinării camerei de punere sub acuzare și care sunt susceptibile să modifice decizia acesteia de netrimitere în judecată.
            34. Pe de altă parte, trebuie amintit că, astfel cum a statuat Curtea la punctul 40 din Hotărârea Bourquain (C‑297/07, EU:C:2008:708), în ceea ce privește o hotărâre pronunțată în lipsă, simplul fapt că această procedură penală ar fi implicat, în temeiul dreptului național, redeschiderea procesului nu exclude, în sine, calificarea acestei hotărâri drept „definitivă” în sensul articolului 54 din CAAS.
            35. În plus, trebuie arătat că, întrucât dreptul de a nu fi urmărit sau condamnat de două ori pentru aceeași infracțiune este prevăzut și la articolul 50 din cartă, articolul 54 din CAAS trebuie să fie interpretat în lumina acestuia.
            36. În această privință, trebuie arătat, mai întâi, că aprecierea caracterului „definitiv” al deciziei penale în cauză trebuie efectuată pe baza dreptului statului membru în care aceasta a fost adoptată.
            37. În continuare, trebuie observat că, potrivit explicațiilor referitoare la articolul 50 din cartă, care trebuie luate în considerare în vederea interpretării acesteia (Hotărârea Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, punctul 20 și jurisprudența citată), „în ceea ce privește situațiile menționate la articolul 4 din Protocolul nr. 7, și anume aplicarea principiului în cadrul aceluiași stat membru, dreptul garantat are același înțeles și domeniu de aplicare ca și dreptul corespondent din CEDO”. Astfel, dat fiind că, potrivit articolului 54 din CAAS, caracterul „definitiv” al unei decizii judiciare, în vederea aplicării principiului ne bis in idem  unor eventuale anchete desfășurate de un alt stat contractant, depinde de caracterul definitiv sau nedefinitiv al deciziei respective în statul contractant în care aceasta a fost adoptată, acest punct din explicații este relevant în speță.
            38. Or, din cuprinsul articolului 4 paragraful 2 din Protocolul nr. 7 la CEDO reiese că principiul ne bis in idem  consacrat la paragraful 1 al acestui articol nu se opune posibilității de redeschidere a procesului „dacă fapte noi sau recent descoperite” sunt de natură să afecteze hotărârea pronunțată.
            39. În această privință, în Hotărârea Curții Europene a Drepturilor Omului Zolotoukhine împotriva Rusiei (10 februarie 2009, nr. 14939/03, § 83) s‑a statuat că articolul 4 din Protocolul nr. 7 la CEDO „devine relevant [...] la inițierea unei noi urmăriri penale, în cazul în care o achitare sau o condamnare anterioară a dobândit deja statutul de res iudicata ”. În schimb, căile de atac extraordinare nu pot fi luate în considerare pentru a stabili dacă procedura a fost închisă în mod definitiv. Deși aceste căi de atac reprezintă o continuare a primei proceduri, caracterul „definitiv” al deciziei nu poate depinde de exercitarea lor (Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Zolotoukhine împotriva Rusiei din 10 februarie 2009, nr. 14939/03, § 108).
            40. În speță, posibilitatea unei redeschideri a anchetei judiciare ca urmare a apariției unor probe noi, astfel cum este prevăzută la articolele 246-248 din CIC, nu poate repune în cauză caracterul definitiv al ordonanței de netrimitere în judecată în discuție în litigiul principal. Desigur, această posibilitate nu constituie o „cale de atac extraordinară”, în sensul jurisprudenței menționate a Curții Europene a Drepturilor Omului, ci implică declanșarea excepțională și pe baza unor elemente de probă diferite a unei proceduri distincte, iar nu doar simpla continuare a procedurii deja închise. Pe de altă parte, având în vedere necesitatea verificării caracterului cu adevărat nou al elementelor invocate pentru justificarea unei redeschideri, orice nouă procedură, întemeiată pe o astfel de posibilitate de redeschidere, împotriva aceleiași persoane și pentru aceleași fapte nu poate fi declanșată decât în statul contractant pe teritoriul căruia a fost adoptată această ordonanță.
            41. Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 54 din CAAS trebuie interpretat în sensul că o ordonanță de netrimitere în judecată care împiedică, în statul contractant în care a fost dată această ordonanță, o nouă urmărire penală pentru aceleași fapte împotriva persoanei care a beneficiat de ordonanța respectivă, cu excepția cazului în care intervin noi probe împotriva acestei persoane, trebuie considerată ca fiind o hotărâre definitivă, în sensul acestui articol, care împiedică desfășurarea unei noi urmăriri penale împotriva aceleiași persoane pentru aceleași fapte într‑un alt stat contractant.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            42. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
            Articolul 54 din Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen din 14 iunie 1985 între guvernele statelor din Uniunea Economică Benelux, Republicii Federale Germania și Republicii Franceze privind eliminarea treptată a controalelor la frontierele comune, semnată la Schengen (Luxemburg) la 19 iunie 1990, trebuie interpretat în sensul că o ordonanță de netrimitere în judecată care împiedică, în statul contractant în care a fost dată această ordonanță, o nouă urmărire penală pentru aceleași fapte împotriva persoanei care a beneficiat de ordonanța respectivă, cu excepția cazului în care intervin noi probe împotriva acestei persoane, trebuie considerată ca fiind o hotărâre definitivă, în sensul acestui articol, care împiedică desfășurarea unei noi urmăriri penale împotriva aceleiași persoane pentru aceleași fapte într‑un alt stat contractant.


title: Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 11 septembrie 2014.#A împotriva B și alții.#Cerere de decizie preliminară formulată de Oberster Gerichtshof.#Articolul 267 TFUE – Constituție națională – Procedură incidentală obligatorie de control al constituționalității – Examinarea conformității unei legi naționale atât cu dreptul Uniunii, cât și cu Constituția națională – Competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială – Lipsa domiciliului sau a unei reședințe cunoscute a pârâtului pe teritoriul unui stat membru – Prorogare de competență în cazul înfățișării pârâtului – Curatorul pârâtului absent.#Cauza C‑112/13.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑112/13,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Oberster Gerichtshof (Austria), prin decizia din 17 decembrie 2012, primită de Curte la 8 martie 2013, în procedura
            A
            împotriva
            B și alții,
            CURTEA (Camera a cincea),
            compusă din domnul T. von Danwitz (raportor), președinte de cameră, și domnii E. Juhász, A. Rosas, D. Šváby și C. Vajda, judecători,
            avocat general: domnul Y. Bot,
            grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 27 februarie 2014,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru A, de T. Frad, Rechtsanwalt;
            – pentru B și alții, de A. Egger, Rechtsanwalt;
            – pentru guvernul austriac, de G. Hesse, în calitate de agent;
            – pentru guvernul german, de T. Henze și de J. Kemper, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul francez, de G. de Bergues, de D. Colas și de B. Beaupère‑Manokha, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de L. D’Ascia, avvocato dello Stato;
            – pentru Comisia Europeană, de W. Bogensberger, de H. Krämer și de A.‑M. Rouchaud‑Joët, în calitate de agenți,
            după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 2 aprilie 2014,
            pronunță prezenta

            Motivele
            Hotărâre
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 267 TFUE, precum și a articolului 24 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între A, pe de o parte, și B și alții, pe de altă parte, având ca obiect o acțiune în daune interese pe care aceștia din urmă au formulat‑o împotriva lui A în fața instanțelor austriece.
            Cadrul juridic
            Dreptul Uniunii
            3. În considerentele (2), (11) și (12) ale Regulamentului nr. 44/2001 se enunță:
            „(2) Anumite disparități între normele interne care reglementează competența judiciară și recunoașterea hotărârilor împiedică buna funcționare a pieței interne. Adoptarea de dispoziții care să unifice normele referitoare la conflictele de competență în materie civilă și comercială și la simplificarea formalităților în vederea recunoașterii și executării rapide și simple a hotărârilor de către statele membre legate prin prezentul regulament este indispensabilă.
            […]
            (11) Normele de competență trebuie să prezinte un mare grad de previzibilitate și să se întemeieze pe principiul conform căruia competența este determinată, în general, de domiciliul pârâtului și, astfel, trebuie să fie întotdeauna disponibilă, cu excepția câtorva situații bine definite în care materia litigiului sau autonomia părților justifică un alt factor de legătură. În cazul persoanelor juridice, domiciliul trebuie să fie definit în mod independent, în vederea ameliorării transparenței normelor comune și a evitării conflictelor de competență.
            (12) În afară de instanța domiciliului pârâtului, trebuie să existe și alte instanțe autorizate în temeiul unei legături strânse între instanță și litigiu sau în scopul bunei administrări a justiției.”
            4. Articolul 2 alineatul (1) din acest regulament prevede:
            „Sub rezerva dispozițiilor prezentului regulament, persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat membru sunt acționate în justiție, indiferent de naționalitatea lor, în fața instanțelor statului membru în cauză.”
            5. Potrivit articolului 3 din regulamentul menționat:
            „(1) Persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat membru pot fi acționate în justiție în fața instanțelor unui alt stat membru numai în temeiul normelor enunțate în secțiunile 2-7 din prezentul capitol.
            (2) Împotriva acestora nu pot fi invocate în special regulile de competență enunțate în anexa I.”
            6. În cadrul secțiunii 7, intitulată „Prorogare de competență”, din capitolul II, articolul 24 din Regulamentul nr. 44/2001 prevede:
            „Cu excepția cazurilor în care competența este determinată de alte dispoziții ale prezentului regulament, instanța din statul membru în fața căreia se înfățișează pârâtul este competentă. Această regulă nu se aplică în cazul în care înfățișarea are ca obiect contestarea competenței sau o altă instanță are competență exclusivă în temeiul articolului 22.”
            7. Articolul 26 din același regulament, care figurează în secțiunea 8 din acest capitol, intitulată „Verificarea competenței și admisibilității”, prevede:
            „(1) Dacă pârâtul domiciliat pe teritoriul unui stat membru este acționat în justiție înaintea unei instanțe dintr‑un alt stat membru și nu se înfățișează în fața acesteia, instanța se declară, din oficiu, necompetentă în cazul în care competența sa nu rezultă din dispozițiile prezentului regulament.
            (2) Instanța este obligată să suspende acțiunea până când se constată că pârâtul a putut primi actul de sesizare a instanței sau un alt act echivalent în timp util pentru pregătirea apărării sau că au fost întreprinse toate demersurile necesare în acest sens.
            […]”
            8. În cadrul capitolului III, intitulat „Recunoaștere și executare”, articolul 34 din Regulamentul nr. 44/2001 prevede, la punctul 2, că o hotărâre nu este recunoscută „dacă actul de sesizare a instanței sau un alt act echivalent nu a fost comunicat sau notificat, în timp util și într‑o manieră care să‑i permită să‑și pregătească apărarea, pârâtului judecat în lipsă, cu excepția cazului în care pârâtul nu a exercitat calea de atac împotriva hotărârii, deși a avut posibilitatea să o facă”.
            Dreptul austriac
            Legea constituțională federală
            9. Conform articolului 89 alineatele 1 și 2 din Legea constituțională federală (Bundes‑Verfassungsgesetz, denumită în continuare „B‑VG”), instanțele de drept comun nu dispun de dreptul de abrogare a legilor ordinare pentru neconstituționalitate. Oberster Gerichtshof, precum și instanțele chemate să decidă în al doilea grad de jurisdicție sunt obligate, în cazul în care au îndoieli cu privire la constituționalitatea unei legi ordinare, să introducă o cerere în anularea legii ordinare respective la Verfassungsgerichtshof (Curtea Constituțională).
            10. Articolul 92 alineatul 1 din B‑VG prevede că Oberster Gerichtshof este instanţa cea mai înaltă în materie civilă şi penală.
            11. În temeiul articolului 140 alineatul 1 din B‑VG, Verfassungsgerichtshof este competentă să statueze cu privire la constituționalitatea legilor ordinare la cererea, printre altele, a Oberster Gerichtshof, precum și a instanțelor chemate să decidă în al doilea grad de jurisdicție. Hotărârea Verfassungsgerichtshof de anulare a unei legi ordinare pentru neconstituționalitate are, potrivit articolului 140 alineatele 6 și 7 din B‑VG, un efect general și este obligatorie pentru toate instanțele și autoritățile administrative.
            Codul de procedură civilă
            12. Articolul 115 din Codul de procedură civilă (Zivilprozessordnung, denumit în continuare „ZPO”) prevede că, în principiu, pentru persoanele cu domiciliu necunoscut, notificările se fac prin afișarea publică a unui aviz oficial într‑o arhivă electronică pentru comunicările publice efectuate prin avize („Ediktsdatei”).
            13. Potrivit articolului 116 din ZPO:
            „Pentru persoanele în privința cărora notificarea nu s-a putut face decât prin afişare publică, întrucât au domiciliul necunoscut, instanţa este obligată să numească, din oficiu sau la cerere, un curator al pârâtului absent (articolul 9 [din ZPO]) în cazul în care, ca urmare a notificării care urmează să fie efectuată, persoanele respective ar trebui să îndeplinească un act de procedură pentru apărarea drepturilor lor şi în special în cazul în care actul judiciar care trebuie comunicat cuprinde o citaţie.”
            14. Conform articolului 117 din ZPO, numirea curatorului trebuie să fie făcută publică printr-un aviz în arhiva electronică pentru comunicările publice efectuate prin avize.
            Litigiul principal și întrebările preliminare
            15. La 12 octombrie 2009, B și alții au sesizat Landesgericht Wien cu o acțiune în despăgubiri împotriva lui A, prin care au arătat că acesta i-a răpit pe soţii și, respectiv, pe taţii lor în Kazahstan.
            16. În ceea ce privește competența instanțelor austriece, B și alții au susținut că A avea domiciliul obișnuit în circumscripția instanței sesizate.
            17. Landesgericht Wien a întreprins mai multe încercări de comunicare, din care a rezultat că A nu mai domicilia la adresele de comunicare. La 27 august 2010, această instanță a numit un curator al pârâtului absent (Abwesenheitskurator), ca urmare a cererii formulate de B și alții, conform articolului 116 din ZPO.
            18. După notificarea cererii introductive, acest curator al pârâtului absent a depus un memoriu în apărare prin care a solicitat respingerea acțiunii și a formulat numeroase critici pe fond, fără însă a contesta competența internațională a instanțelor austriece.
            19. Ulterior doar, un cabinet de avocatură mandatat de A a intervenit pentru acesta și a contestat competența internațională a instanțelor austriece. În această privință, A a arătat că intervenția curatorului pârâtului absent nu putea să constituie temei pentru competența internațională a instanțelor austriece, din moment ce curatorul pârâtului absent nu fusese în contact cu acesta și nu cunoștea circumstanțele pertinente ale celor petrecute în Kazahstan. În ceea ce privește domiciliul său, A a indicat că a părăsit definitiv Austria înainte de introducerea acțiunii împotriva sa. Invocând un risc pentru viața sa, A nu a furnizat instanței informații privind domiciliul său, ci a solicitat ca, din acel moment, toate notificările să fie adresate cabinetului de avocatură mandatat.
            20. Landesgericht Wien și-a declarat necompetența internațională și a respins acțiunea. Această instanță a considerat că A avea domiciliul pe teritoriul Republicii Malta și că înfățișarea curatorului pârâtului absent nu reprezintă o înfățișare în sensul articolului 24 din Regulamentul nr. 44/2001.
            21. Oberlandesgericht Wien a admis apelul formulat de B și alții împotriva acestei hotărâri și a respins excepția de necompetență internațională. Potrivit acestei instanțe, instanțele naționale sunt obligate să își verifice competența internațională, în temeiul articolului 26 din Regulamentul nr. 44/2001, numai în cazul în care pârâtul nu se înfățișează în fața acestora. Or, în dreptul austriac, actele de procedură ale curatorului pârâtului absent, care este ținut să apere interesele acestui pârât, ar produce aceleaşi efecte juridice ca actul de procedură al unui reprezentant convenţional.
            22. În fața Oberster Gerichtshof, sesizată cu un recurs de către A, acesta a invocat o încălcare a dreptului său la apărare consacrat la articolul 6 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”), și la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”). În schimb, B și alții au susținut că aceste dispoziții ale CEDO, precum și ale cartei garantează și dreptul lor fundamental la o cale de atac eficientă, care impune numirea unui curator al pârâtului absent în temeiul articolului 116 din ZPO.
            23. Potrivit indicațiilor Oberster Gerichtshof, la momentul introducerii acțiunii, A dispunea de un domiciliu în Malta. În măsura în care curatorul pârâtului absent, numit pentru A, nu ar fi contestat competența internațională a instanțelor austriece, s‑ar pune problema dacă memoriul în apărare depus de respectivul curator i‑ar putea fi opus lui A și ar echivala cu o „înfățișare” a acestuia din urmă în sensul articolului 24 din Regulamentul nr. 44/2001. În această privință, Oberster Gerichtshof arată că se poate considera că puterea de reprezentare extinsă a curatorului pârâtului absent, în temeiul articolului 116 din ZPO, este, pe de o parte, necesară pentru a le garanta dreptul fundamental la o cale de atac eficientă lui B și alții, iar, pe de altă parte, incompatibilă cu dreptul fundamental de a fi ascultat al lui A.
            24. În acest context, instanța de trimitere arată că, potrivit unei jurisprudențe constante, ea înlătură, de la caz la caz, aplicarea dispozițiilor legale contrare dreptului Uniunii, conform principiului supremației acestui drept. Or, într‑o decizie din 14 martie 2012, U 466/11, Verfassungsgerichtshof s‑ar fi îndepărtat de la această jurisprudență considerând că controlul de constituționalitate a legislației naționale pe care îl exercită în cadrul procedurii de control general al legilor („Verfahren der generellen Normenkontrolle”) în temeiul articolului 140 B‑VG ar trebui extins la dispozițiile cartei. Astfel, în cadrul acestei proceduri, drepturile garantate prin CEDO ar putea fi invocate în fa ța sa ca drepturi de rang constituțional. În acest mod, potrivit Verfassungsgerichtshof, principiul echivalenței, astfel cum rezultă din jurisprudența Curții, ar impune ca acest control general al legilor să privească și drepturile garantate de cartă.
            25. Potrivit Oberster Gerichtshof, această decizie are drept consecință faptul că instanțele austriece nu pot să înlăture de la aplicare din oficiu o lege contrară cartei, ci sunt ținute, „fără a se aduce atingere posibilității de a sesiza Curtea cu titlu preliminar”, să introducă o cerere de anulare a legii respective în fața Verfassungsgerichtshof. În plus, aceasta din urmă ar fi statuat că, în ipoteza în care un drept garantat prin Constituția austriacă ar avea același domeniu de aplicare precum un drept garantat prin cartă, nu este necesară sesizarea Curții cu o cerere de decizie preliminară în temeiul articolului 267 TFUE. În această ipoteză, interpretarea cartei nu ar fi pertinentă pentru soluționarea unei cereri de anulare generală a unei legi, decizia putând fi luată în temeiul drepturilor garantate prin Constituția austriacă.
            26. Instanța de trimitere ridică problema dacă principiul echivalenței impune extinderea acțiunii incidentale privind neconstituționalitatea la drepturile garantate de cartă, în măsura în care acțiunea respectivă ar conduce la prelungirea duratei procedurii și, prin aceasta, la cheltuieli de judecată mai mari. Obiectivul de corectare generală a dreptului prin anularea legii care contravine cartei ar putea fi atins și după închiderea procedurii. În plus, împrejurarea potrivit căreia un drept garantat prin Constituția austriacă și un drept întemeiat pe cartă au același domeniu de aplicare nu ar putea conduce la dispensarea de obligația de a efectua o trimitere preliminară. Nu s‑ar putea exclude ca interpretarea acestui drept fundamental de către Verfassungsgerichtshof să se îndepărteze de cea a Curții și, prin urmare, ca decizia celei dintâi să afecteze obligațiile care decurg din Regulamentul nr. 44/2001.
            27. În aceste condiții, Oberster Gerichtshof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „1) La aplicarea dreptului Uniunii la un sistem de procedură în care instanţele ordinare chemate să pronunţe hotărârile pe fond sunt obligate să verifice neconstituţionalitatea legilor, însă le este interzisă abrogarea generală a acestor legi, care este rezervată unei curţi constituţionale organizate într‑un mod special, rezultă din «principiul echivalenţei» prevăzut de dreptul Uniunii că, în cazul în care o lege încalcă articolul 47 din [cartă], instanţele ordinare sunt obligate de asemenea să sesizeze, în cadrul procedurii, Curtea Constituţională în vederea abrogării generale a legii respective şi nu se pot limita să înlăture în speță aplicarea legii?
            2) Articolul 47 din cartă trebuie interpretat în sensul că se opune unei norme de procedură conform căreia o instanţă care nu are competenţă internaţională numeşte un curator pentru o parte care nu se înfățișează și a cărei reședință nu poate fi stabilită, iar în acest caz din «înfăţişarea» curatorului poate rezulta în mod valabil competenţa internaţională a instanței?
            3) Articolul 24 din Regulamentul [nr. 44/2001] trebuie interpretat în sensul că «pârâtul se înfăţişează» în sensul acestei dispoziţii numai dacă respectivul act de procedură a fost efectuat de pârâtul însuşi sau de reprezentantul legal mandatat de acesta ori că nu există limitări în această privință, înfățișarea fiind valabilă şi în cazul în care actul de procedură este efectuat prin intermediul unui curator al pârâtului absent, numit în conformitate cu legislaţia respectivului stat membru?”
            Cu privire la întrebările preliminare
            Cu privire la prima întrebare
            28. Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă dreptul Uniunii, în special articolul 267 TFUE, trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, potrivit căreia instanțele ordinare de apel sau de ultim grad de jurisdicție sunt ținute, atunci când apreciază că o lege națională este contrară articolului 47 din cartă, să sesizeze, în cadrul procedurii pendinte în fața lor, Curtea Constituțională cu o cerere de anulare generală a legii, în loc să se limiteze să îi înlăture aplicarea în speță.
            29. Deși instanța de trimitere se referă, în prima întrebare, doar la principiul echivalenței, în considerarea jurisprudenței Verfassungsgerichtshof prin care a fost întemeiată pe principiul respectiv obligația ca aceasta să fie sesizată cu o cerere de anulare generală cu privire la orice lege contrară cartei, din motivarea deciziei de trimitere rezultă că instanța menționată ridică printre altele problema conformității acestei jurisprudențe cu obligațiile instanțelor ordinare în temeiul articolului 267 TFUE și cu principiul supremației dreptului Uniunii.
            30. În această privință, din decizia de trimitere reiese că, potrivit jurisprudenței Verfassungsgerichtshof citate la punctul 24 din prezenta hotărâre, instanțele ordinare de apel sau de ultim grad de jurisdicție sunt ținute să sesizeze această curte atunci când apreciază că o lege este contrară cartei, în aplicarea procedurii de anulare generală a legilor în temeiul articolelor 89 și 140 B‑VG. Dat fiind că o astfel de cerere de anulare generală a legilor trebuie să intervină în cadrul procedurii pendinte în fața instanțelor ordinare menționate, instanța de trimitere consideră că acestea nu pot să soluționeze imediat, prin înlăturarea aplicării unei legi pe care o apreciază ca fiind contrară cartei, litigiul cu care sunt sesizate.
            31. În ceea ce privește, în plus, consecințele acestei jurisprudențe constituționale cu privire la obligațiile care rezultă din articolul 267 TFUE, instanța de trimitere se limitează la a indica faptul că obligația de a sesiza Verfassungsgerichtshof cu privire la orice lege contrară cartei nu afectează posibilitatea de a sesiza Curtea cu titlu preliminar, fără a preciza însă dacă această posibilitate este supusă unor condiții.
            32. Cu toate acestea, din dosarul de care dispune Curtea, în care figurează decizia Verfassungsgerichtshof citată la punctul 24 din prezenta hotărâre, reiese că obligația de a fi sesizată cu o astfel de cerere de anulare generală a legilor nu afectează posibilitatea instanțelor ordinare de a sesiza Curtea, potrivit formulării Verfassungsgerichtshof împrumutate din jurisprudența Curții în Hotărârea Melki și Abdeli (C‑188/10 și C‑189/10, EU:C:2010:363, punctul 57), în orice stadiu al procedurii în care consideră necesar și chiar la capătul unei proceduri incidentale de control al constituționalității, cu orice întrebare preliminară pe care o apreciază ca fiind necesară, de a adopta orice măsură necesară pentru asigurarea protecției jurisdicționale provizorii și de a înlătura, la capătul unei asemenea proceduri incidentale, aplicarea unei dispoziții legislative naționale contrare dreptului Uniunii. În această privință, Verfassungsgerichtshof apreciază, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 42 din decizia sa, că este important ca Curtea să nu fie privată de posibilitatea de a proceda la controlul validității dreptului derivat al Uniunii prin raportare la dreptul primar și la cartă.
            33. În lumina acestor împrejurări trebuie să se răspundă la prima întrebare.
            34. În această privință, trebuie amintit că articolul 267 TFUE atribuie Curții competența să se pronunțe, cu titlu preliminar, atât cu privire la interpretarea tratatelor și a actelor adoptate de instituțiile, organele, oficiile sau agențiile Uniunii, cât și cu privire la validitatea acestor acte. Acest articol prevede, la al doilea paragraf, că o instanță națională poate adresa asemenea întrebări Curții în cazul în care apreciază că o decizie în această privință îi este necesară pentru a pronunța o hotărâre și, la al treilea paragraf, că această instanță este obligată să sesizeze Curtea în cazul în care deciziile sale nu sunt supuse vreunei căi de atac în dreptul intern.
            35. Rezultă în primul rând că, chiar dacă poate fi avantajos, în funcție de împrejurări, ca situația de fapt din cauză să fie stabilită și ca problemele de drept național pur să fie soluționate la momentul trimiterii la Curte (a se vedea Hotărârea Irish Creamery Milk Suppliers Association și alții, 36/80 și 71/80, EU:C:1981:62, punctul 6, Hotărârea Meilicke, C‑83/91, EU:C:1992:332, punctul 26, precum și Hotărârea JämO, C‑236/98, EU:C:2000:173, punctul 31), instanțele naționale au cea mai largă posibilitate de a sesiza Curtea în măsura în care consideră că o cauză pendinte ridică probleme privind interpretarea sau aprecierea validității dispozițiilor dreptului Uniunii care necesită pronunțarea unei decizii de către acestea (a se vedea în special Hotărârea Rheinmühlen‑Düsseldorf, 166/73, EU:C:1974:3, punctul 3, Hotărârea Mecanarte, C‑348/89, EU:C:1991:278, punctul 44, Hotărârea Cartesio, C‑210/06, EU:C:2008:723, punctul 88, precum și Hotărârea Melki și Abdeli, EU:C:2010:363, punctul 41).
            36. În al doilea rând, Curtea a statuat deja că instanța națională care trebuie să aplice, în cadrul competenței sale, dispozițiile dreptului Uniunii are obligația de a asigura efectul deplin al acestor norme, înlăturând, dacă este necesar, din oficiu, aplicarea oricărei dispoziții contrare a legislației naționale, chiar ulterioară, fără a fi necesar să solicite sau să aștepte înlăturarea prealabilă a acesteia pe cale legislativă sau prin orice alt procedeu constituțional (a se vedea în special Hotărârea Simmenthal, 106/77, EU:C:1978:49, punctele 21 și 24, Hotărârea Filipiak, C‑314/08, EU:C:2009:719, punctul 81, Hotărârea Melki și Abdeli, EU:C:2010:363, punctul 43 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, punctul 45).
            37. Astfel, ar fi incompatibilă cu cerințele inerente înseși naturii dreptului Uniunii orice dispoziție dintr-o ordine juridică națională sau orice practică legislativă, administrativă sau judiciară ce ar avea ca efect diminuarea eficienței dreptului Uniunii prin faptul de a nega instanței competente să aplice acest drept prerogativa de a face, chiar în momentul acestei aplicări, tot ceea ce este necesar pentru a înlătura dispozițiile legislative naționale care ar constitui eventual un obstacol în calea eficienței depline a normelor Uniunii (a se vedea Hotărârea Simmenthal, EU:C:1978:49, punctul 22, Hotărârea Factortame și alții, C‑213/89, EU:C:1990:257, punctul 20, precum și Hotărârea Åkerberg Fransson, EU:C:2013:105, punctul 46 și jurisprudența citată). Aceasta ar fi situația în cazul în care, în ipoteza unui conflict între o dispoziție a dreptului Uniunii și o lege națională, soluționarea acestui conflict ar fi rezervată altei autorități decât instanța chemată să asigure aplicarea dreptului Uniunii, învestită cu o putere de apreciere proprie, chiar dacă obstacolul astfel provocat în calea eficienței depline a acestui drept nu ar fi decât temporar (a se vedea Hotărârea Simmenthal, EU:C:1978:49, punctul 23, precum și Hotărârea Melki și Abdeli, EU:C:2010:363, punctul 44).
            38. În al treilea rând, Curtea a statuat că o instanță națională sesizată cu un litigiu privind dreptul Uniunii, care consideră că o dispoziție națională este nu numai contrară dreptului Uniunii, ci și afectată de vicii de neconstituționalitate, nu este privată de facultatea sau dispensată de obligația, prevăzute la articolul 267 TFUE, de a sesiza Curtea de Justiție cu întrebări privind interpretarea sau validitatea dreptului Uniunii întrucât constatarea neconstituționalității unei norme de drept intern este supusă unei acțiunii obligatorii la instanța constituțională. Astfel, eficacitatea dreptului Uniunii ar fi amenințată dacă existența unei acțiuni obligatorii la instanța constituțională ar putea împiedica instanța națională, sesizată cu un litigiu guvernat de dreptul Uniunii, să exercite facultatea care îi este atribuită de articolul 267 TFUE de a adresa Curții de Justiție întrebările privind interpretarea sau validitatea dreptului Uniunii, pentru a îi permite să statueze dacă o normă națională este sau nu este compatibilă cu acesta (Hotărârea Melki și Abdeli, EU:C:2010:363, punctul 45 și jurisprudența citată).
            39. Având în vedere jurisprudența amintită la punctele 35-38 din prezenta hotărâre, funcționarea sistemului de cooperare dintre Curtea de Justiție și instanțele naționale, instituit prin articolul 267 TFUE, și principiul supremației dreptului Uniunii necesită ca instanța națională să fie liberă să sesizeze, în orice stadiu al procedurii în care consideră necesar și chiar la capătul unei proceduri incidentale de control al constituționalității, Curtea de Justiție cu orice întrebare preliminară pe care o apreciază ca fiind necesară (a se vedea în acest sens Hotărârea Melki și Abdeli, EU:C:2010:363, punctele 51 și 52).
            40. În plus, din moment ce dreptul național prevede obligația de a declanșa o procedură constituțională incidentală de control general al legilor, funcționarea sistemului instituit prin articolul 267 TFUE impune ca instanța națională să fie liberă, pe de o parte, să adopte orice măsură necesară pentru asigurarea protecției jurisdicționale provizorii a drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii și, pe de altă parte, să înlăture aplicarea, la capătul unei asemenea proceduri incidentale, a unei dispoziții legislative naționale pe are o apreciază ca fiind contrară dreptului Uniunii (a se vedea Hotărârea Melki și Abdeli, EU:C:2010:363, punctul 53).
            41. În sfârșit, în ceea ce privește aplicabilitatea în paralel a drepturilor fundamentale garantate printr‑o Constituție națională, precum și a celor garantate prin cartă în cazul unei legislații naționale prin care se pune în aplicare dreptul Uniunii în sensul articolului 51 alineatul (1) din cartă, trebuie arătat că un caracter prioritar al unei proceduri incidentale de control al constituționalității unei legi naționale al cărei conținut se limitează la transpunerea dispozițiilor imperative ale unei directive a Uniunii nu poate aduce atingere competenței exclusive a Curții de Justiție de a constata nevaliditatea unui act al Uniunii,  în special a unei directive, competență care are ca obiect garantarea securității juridice prin asigurarea aplicării uniforme a dreptului Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea Foto‑Frost, 314/85, EU:C:1987:452, punctele 15-20, Hotărârea IATA și ELFAA, C‑344/04, EU:C:2006:10, punctul 27, Hotărârea Lucchini, C‑119/05, EU:C:2007:434, punctul 53, precum și Hotărârea Melki și Abdeli, EU:C:2010:363, punctul 54).
            42. Astfel, în măsura în care caracterul prioritar al unei proceduri incidentale de control al constituționalității conduce la abrogarea unei legi naționale care se limitează la transpunerea dispozițiilor imperative ale unei directive a Uniunii în considerarea contrarietății acestei legi cu Constituția națională, Curtea ar putea, în practică, să fie privată de posibilitatea de a proceda, la cererea instanțelor de fond ale statului membru respectiv, la controlul validității directivei menționate în raport cu aceleași motive referitoare la exigențele dreptului primar și în special ale drepturilor recunoscute de cartă, căreia articolul 6 TUE îi conferă aceeași valoare juridică precum cea recunoscută tratatelor (Hotărârea Melki și Abdeli, EU:C:2010:363, punctul 55).
            43. Înainte ca un control incidental al constituționalității unei legi al cărei conținut se limitează la transpunerea dispozițiilor imperative ale unei directive a Uniunii să se poată efectua în raport cu aceleași motive care pun în discuție validitatea acestei directive, instanțele naționale ale căror decizii nu sunt supuse vreunei căi de atac în dreptul intern sunt, în principiu, obligate, în temeiul articolului 267 al treilea paragraf TFUE, să adreseze Curții de Justiție o întrebare referitoare la validitatea directivei respective și, apoi, să tragă consecințele care rezultă din hotărârea pronunțată de Curte cu titlu preliminar, cu excepția situației în care instanța care declanșează controlul incidental al constituționalității nu a sesizat ea însăși Curtea de Justiție cu această întrebare pe baza celui de al doilea paragraf al articolului menționat. Astfel, în ceea ce privește o lege națională de transpunere cu un asemenea conținut, întrebarea dacă directiva este validă prezintă, în considerarea obligației de transpunere a acesteia, un caracter prealabil (Hotărârea Melki și Abdeli, EU:C:2010:363, punctul 56).
            44. Pe de altă parte, în cazul în care dreptul Uniunii acordă statelor membre o marjă de apreciere în cadrul punerii în aplicare a unui act al dreptului Uniunii, autoritățile și instanțele naționale rămân libere să asigure respectarea drepturilor fundamentale garantate prin Constituția națională, cu condiția ca aplicarea standardelor naționale de protecție a drepturilor fundamentale să nu compromită nivelul de protecție prevăzut de cartă, astfel cum a fost interpretată de Curte, și nici supremația, unitatea și caracterul efectiv ale dreptului Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, punctul 60).
            45. În ceea ce privește principiul echivalenței la care se referă instanța de trimitere în cererea sa de decizie preliminară, trebuie arătat că, potrivit acestuia, modalitățile procedurale aplicabile acțiunilor care urmăresc să asigure protecția drepturilor conferite justițiabililor de dreptul Uniunii nu trebuie să fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor acțiuni similare din dreptul intern (Hotărârea Transportes Urbanos y Servicios Generales, C‑118/08, EU:C:2010:39, punctul 33, precum și Hotărârea Agrokonsulting-04, C‑93/12, EU:C:2013:432, punctul 36 și jurisprudența citată). Or, recurgerea la principiul echivalenței nu poate avea ca efect dispensarea instanțelor naționale, cu prilejul aplicării modalităților procedurale naționale, de respectarea strictă a cerințelor care decurg din articolul 267 TFUE.
            46. Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că dreptul Uniunii, în special articolul 267 TFUE, trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, potrivit căreia instanțele ordinare de apel sau de ultim grad de jurisdicție sunt ținute, atunci când apreciază că o lege națională este contrară articolului 47 din cartă, să sesizeze, în cursul procedurii, Curtea Constituțională cu o cerere de anulare generală a legii, în loc să se limiteze să îi înlăture aplicarea în speță, în măsura în care caracterul prioritar al acestei proceduri are drept consecință, fie anterior introducerii unei astfel de cereri la instanța națională competentă să exercite controlul de constituționalitate a legilor, fie, după caz, ulterior deciziei acestei instanțe cu privire la cererea menționată, împiedicarea respectivelor instanțe ordinare să își exercite posibilitatea sau să își îndeplinească obligația de a sesiza Curtea cu întrebări preliminare. În schimb, dreptul Uniunii, în special articolul 267 TFUE, trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei astfel de reglementări naționale, cu condiția ca instanțele ordinare menționate să rămână libere:
            – să sesizeze Curtea, în orice stadiu al procedurii în care consideră necesar și chiar la capătul procedurii incidentale de control general al legilor, cu orice întrebare preliminară pe care o apreciază ca fiind necesară,
            – să adopte orice măsură necesară pentru asigurarea protecției jurisdicționale provizorii a drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii și
            – să înlăture aplicarea, la capătul unei asemenea proceduri incidentale, a respectivei dispoziții legislative naționale dacă o apreciază ca fiind contrară dreptului Uniunii.
            Revine instanței de trimitere competența de a verifica dacă reglementarea națională poate fi interpretată în conformitate cu aceste cerințe ale dreptului Uniunii.
            Cu privire la a doua și la a treia întrebare preliminară
            47. Prin intermediul celei de a doua și al celei de a treia întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 24 din Regulamentul nr. 44/2001, privit în lumina articolului 47 din cartă, trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care o instanță națională numește, în conformitate cu legislația națională, un curator al pârâtului absent pentru un pârât căruia nu i‑a fost comunicată cererea introductivă, în lipsa unei reședințe cunoscute, înfățișarea acestui curator al pârâtului absent echivalează cu o înfățișare a pârâtului respectiv, în sensul articolului 24 din acest regulament, care să determine competența internațională a instanței menționate.
            48. Cu titlu introductiv, trebuie arătat că, potrivit constatărilor instanței de trimitere, la momentul inițierii litigiului principal în fața instanțelor austriece, A nu mai avea domiciliul în acest stat membru. În plus, litigiul respectiv are ca obiect o acțiune în daune interese pentru răpiri de persoane survenite nu în Austria, ci în Kazahstan. Trebuie să se constate, așadar, că din articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001 nu rezultă competența internațională a instanțelor austriece. În plus, nu reiese că litigiul principal prezintă vreo oarecare legătură cu teritoriul austriac prin care să se poată stabili competența acestora în temeiul dispozițiilor respectivului regulament, cu excepția situației în care A s‑a înfățișat în fața instanței sesizate în sensul articolului 24 din regulamentul menționat.
            49. În această privință, reiese din dosarul prezentat Curții că un curator al pârâtului absent numit în temeiul arti colului 116 din ZPO dispune de o putere de reprezentare extinsă, care implică puterea de a se înfățișa pentru pârâtul absent.
            50. Or, potrivit unei jurisprudențe constante, dispozițiile Regulamentului nr. 44/2001 trebuie interpretate în mod autonom, prin referire în special la sistemul și la obiectivele acestuia (a se vedea în acest sens Hotărârea Cartier parfums‑lunettes și Hotărârea Axa Corporate Solutions Assurance, C‑1/13, EU:C:2014:109, punctul 32 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea Hi Hotel HCF, C‑387/12, EU:C:2014:215, punctul 24).
            51. În plus, dispozițiile dreptului Uniunii, precum cele ale Regulamentului nr. 44/2001, trebuie interpretate în lumina drepturilor fundamentale care, potrivit unei jurisprudențe constante, fac parte integrantă din principiile generale de drept a căror respectare o asigură Curtea și care sunt în prezent înscrise în cartă (a se vedea în acest sens Hotărârea Google Spain și Google, C‑131/12, EU:C:2014:317, punctul 68, precum și jurisprudența citată). În această privință, trebuie să se arate că ansamblul dispozițiilor Regulamentului nr. 44/2001 exprimă intenția de a asigura ca, în cadrul obiectivelor acestuia, procedurile care conduc la pronunțarea hotărârilor judecătorești să se desfășoare cu respectarea dreptului la apărare consacrat la articolul 47 din cartă (a se vedea Hotărârea Hypoteční banka, C‑327/10, EU:C:2011:745, punctele 48 și 49, și Hotărârea G, C‑292/10, EU:C:2012:142, punctele 47 și 48, precum și jurisprudența citată).
            52. În lumina acestor considerații trebuie analizat dacă înfățișarea unui curator al pârâtului absent echivalează cu o înfățișare a acestui pârât în sensul articolului 24 din regulamentul menționat.
            53. În această privință, trebuie amintit, în primul rând, că acest articol 24 figurează în secțiunea 7, intitulată „Prorogare de competență”, din capitolul II din Regulamentul nr. 44/2001. Articolul 24 prima teză menționat prevede o normă de competență întemeiată pe înfățișarea pârâtului pentru toate litigiile în care competența instanței sesizate nu rezultă din alte dispoziții ale acestui regulament. Această dispoziție se aplică inclusiv în cazurile în care instanța a fost sesizată cu nerespectarea dispozițiilor regulamentului menționat și implică faptul ca înfățișarea pârâtului să poată fi considerată o acceptare tacită a competenței instanței sesizate și, așadar, o prorogare de competență a acesteia (a se vedea Hotărârea ČPP Vienna Insurance Group, C‑111/09, EU:C:2010:290, punctul 21, precum și Hotărârea Cartier parfums‑lunettes și Hotărârea Axa Corporate Solutions Assurance, EU:C:2014:109, punctul 34).
            54. Astfel, după cum a arătat avocatul general la punctul 43 din concluzii, prorogarea tacită de competență în temeiul articolului 24 prima teză din Regulamentul nr. 44/2001 este întemeiată pe o alegere deliberată a acestei competențe de către părțile din litigiu, ceea ce presupune că pârâtul este informat cu privire la procedura inițiată împotriva sa. În schimb, nu se poate considera că un pârât absent căruia nu i s‑a comunicat cererea introductivă și care nu are cunoștință de procedura inițiată împotriva lui acceptă tacit competența instanței sesizate.
            55. În plus, întrucât un pârât absent nu are cunoștință nici de acțiunea introdusă împotriva sa și nici de numirea unui curator al pârâtului absent, el nu poate furniza acestui curator toate informațiile necesare pentru a aprecia competența internațională a instanței sesizate și care să îi permită să conteste în mod efectiv această competență sau să o accepte în cunoștință de cauză. În aceste împrejurări, nu se mai poate considera că înfățișarea respectivului curator al pârâtului absent echivalează cu o acceptare tacită din partea acestui pârât.
            56. În al doilea rând, trebuie arătat că, în cadrul Regulamentului nr. 44/2001, competența internațională a instanței sesizate face obiectul unui control jurisdicțional exercitat din oficiu sau la cererea pârâtului respectiv, astfel cum reiese din articolul 26 și din articolul 34 punctul 2 din regulamentul menționat, numai dacă se poate considera că acesta este judecat în lipsă. În aceste împrejurări, respectarea dreptului la apărare impune ca un reprezentant legal să poată să se înfățișeze în mod valabil pentru pârât în sensul Regulamentului nr. 44/2001 numai dacă este în mod efectiv în măsură să asigure apărarea drepturilor pârâtului absent. Or, astfel cum reiese din jurisprudența Curții referitoare la articolul 27 punctul 2 din Convenția din 27 septembrie 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 1972, L 299, p. 32, Ediție specială, 19/vol. 10, p. 3), astfel cum a fost modificată prin convențiile succesive privind aderarea noilor state membre la această convenție, precum și din jurisprudența referitoare la articolul 34 punctul 2 din Regulamentul nr. 44/2001, un pârât care nu are cunoştinţă despre o procedură deschisă împotriva lui şi pentru care se înfățișează un avocat sau un „tutore” pe care acesta nu l‑a mandatat se găseşte în imposibilitatea de a se apăra în mod efectiv și trebuie, în consecință, să se considere că este judecat în lipsă în sensul acestei dispoziții, chiar dacă procedura a prezentat un caracter contradictoriu (a se vedea în acest sens, în ceea ce privește interpretarea Convenției din 27 septembrie 1968 menționate, cu modificările ulterioare, Hotărârea Hendrikman și Feyen, C‑78/95, EU:C:1996:380, punctul 18, precum și Hotărârea Hypoteční banka, EU:C:2011:745, punctele 53 și 54).
            57. În al treilea rând, o interpretare a articolului 24 din acest regulament potrivit căreia un curator al pârâtului absent poate să se înfățișeze pentru acesta nu ar fi conformă cu obiectivele normelor de competență stabilite prin regulamentul menționat care trebuie, astfel cum reiese din considerentul (11), să prezinte un mare grad de previzibilitate și să se întemeieze pe principiul conform căruia competența este determinată, în general, de domiciliul pârâtului. Astfel, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, în care actul de sesizare a instanței nu i‑a fost comunicat lui A, care avea domiciliul în alt stat membru decât cel al instanței sesizate, nu se poate considera că stabilirea competenței internaționale a instanțelor austriece în considerarea înfățișării unui curator al pârâtului absent numit pentru A prezintă un caracter previzibil.
            58. În sfârșit, dreptul reclamantului la o cale de atac eficientă, garantat prin articolul 47 din cartă, care trebuie aplicat concomitent cu dreptul la apărare al pârâtului în cadrul Regulamentului nr. 44/2001 (a se vedea în acest sens Hotărârea Hypoteční banka, EU:C:2011:745, punctele 48 și 49, precum și Hotărârea G, EU:C:2012:142, punctele 47 și 48), nu impune o interpretare diferită a articolului 24 din acest regulament, contrar celor susținute de B și alții în observațiile prezentate Curții.
            59. În această privință, B și alții arată că, în cadrul litigiului principal, A nu a indicat încă domiciliul său actual, împiedicând astfel stabilirea instanței competente și exercitarea dreptului lor la o cale de atac eficientă. În acest caz, pentru a se evita o situație de denegare de dreptate și pentru a se asigura un echilibru just între drepturile reclamantului și cele ale pârâtului, conform jurisprudenței citate la punctul anterior, ar trebui să se admită că un curator al pârâtului absent poate să se înfățișeze pentru acest pârât în sensul articolului 24 din Regulamentul nr. 44/2001.
            60. Or, chiar dacă s‑a statuat, în împrejurările speciale ale cauzelor în care s‑au pronunțat Hotărârile Hypoteční banka (EU:C:2011:745) și G (EU:C:2012:142), că Regulamentul nr. 44/2001, interpretat în lumina articolul 47 din cartă, nu se opune unei proceduri împotriva unui pârât absent în cadrul căreia acesta din urmă a fost lipsit de posibilitatea de a-și pregăti apărarea în mod eficient, Curtea a pus accentul pe faptul că pârâtul respectiv are posibilitatea de a‑și valorifica dreptul la apărare opunându-se, în temeiul articolului 34 punctul 2 din acest regulament, recunoașterii hotărârii pronunțate împotriva sa (a se vedea în acest sens Hotărârea Hypoteční banka, EU:C:2011:745, punctele 54 și 55, precum și Hotărârea G, C‑292/10, EU:C:2012:142, punctele 57 și 58). Această posibilitate de a acționa în temeiul articolului 34 punctul 2 din regulamentul menționat presupune însă, astfel cum s‑a constatat la punctul 56 din prezenta hotărâre, că pârâtul a fost judecat în lipsă și că toate actele de procedură îndeplinite de tutorele sau curatorul pârâtului absent nu echivalează cu înfățișarea acestuia din urmă în sensul aceluiași regulament. În schimb, în speță, actele de procedură efectuate de curatorul pârâtului absent în temeiul articolului 116 din ZPO au ca efect faptul că se consideră, din perspectiva reglementării naționale, că A s‑a înfățișat în fața instanței sesizate. Or, nu se poate considera că o interpretare a articolului 24 din Regulamentul nr. 44/2001 potrivit căreia un astfel de tutore sau curator al pârâtului absent poate să se înfățișeze pentru acest pârât în sensul articolului 24 din Regulamentul nr. 44/2001 stabilește un echilibru just între dreptul la o cale de atac eficientă și dreptul la apărare.
            61. În consecință, trebuie să se răspundă la a doua și la a treia întrebare că articolul 24 din Regulamentul nr. 44/2001, privit în lumina articolului 47 din cartă, trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care o instanță națională numește, în conformitate cu legislația națională, un curator al pârâtului absent pentru un pârât căruia nu i‑a fost comunicată cererea introductivă, în lipsa unei reședințe cunoscute, înfățișarea acestui curator al pârâtului absent nu echivalează cu o înfățișare a pârâtului respectiv, în sensul articolului 24 din acest regulament, care să determine competența internațională a instanței menționate.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            62. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:
            1) Dreptul Uniunii, în special articolul 267 TFUE, trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, potrivit căreia instanțele ordinare de apel sau de ultim grad de jurisdicție sunt ținute, atunci când apreciază că o lege națională este contrară articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, să sesizeze, în cursul procedurii, Curtea Constituțională cu o cerere de anulare generală a legii, în loc să se limiteze să îi înlăture aplicarea în speță, în măsura în care caracterul prioritar al acestei proceduri are drept consecință, fie anterior introducerii unei astfel de cereri la instanța națională competentă să exercite controlul de constituționalitate a legilor, fie, după caz, ulterior deciziei acestei instanțe cu privire la cererea menționată, împiedicarea respectivelor instanțe ordinare să își exercite posibilitatea sau să își îndeplinească obligația de a sesiza Curtea cu întrebări preliminare. În schimb, dreptul Uniunii, în special articolul 267 TFUE, trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei astfel de reglementări naționale, cu condiția ca instanțele ordinare menționate să rămână libere:
            – să sesizeze Curtea, în orice stadiu al procedurii în care consideră necesar și chiar la capătul procedurii incidentale de control general al legilor, cu orice întrebare preliminară pe care o apreciază ca fiind necesară,
            – să adopte orice măsură necesară pentru asigurarea protecției jurisdicționale provizorii a drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii și
            – să înlăture aplicarea, la capătul unei asemenea proceduri incidentale, a respectivei dispoziții legislative naționale dacă o apreciază ca fiind contrară dreptului Uniunii.
            Revine instanței de trimitere competența de a verifica dacă reglementarea națională în discuție în litigiul principal poate fi interpretată în conformitate cu aceste cerințe ale dreptului Uniunii.
            2) Articolul 24 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială, privit în lumina articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care o instanță națională numește, în conformitate cu legislația națională, un curator al pârâtului absent pentru un pârât căruia nu i‑a fost comunicată cererea introductivă, în lipsa unei reședințe cunoscute, înfățișarea acestui curator al pârâtului absent nu echivalează cu o înfățișare a pârâtului respectiv, în sensul articolului 24 din acest regulament, care să determine competența internațională a instanței menționate.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 20 mai 1999 # H & R Ecroyd Holdings Ltd împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza T-220/97.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 10 decembrie 1998. # Aloys Schröder, Jan Thamann și Karl-Julius Thamann împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza C-221/97 P.


Hotărârea Curții din data de 10 iulie 1990. # Anklagemyndigheden împotriva Hansen & Soen I/S. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Vestre Landsret - Danemarca. # Transporturi. # Cauza C-326/88.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a opta) din 2 mai 2012. # Universal Display Corp. împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Înregistrare internațională desemnând Comunitatea Europeană - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale UniversalPHOLED - Motiv absolut de refuz - Caracter descriptiv - Articolul 7 alineatul (1) litera ( c) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009. # Cauza T-435/11.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 2 mai 2012 — Universal Display/OAPI (UniversalPHOLED)
      (Cauza T‑435/11)
      „Marcă comunitară — Înregistrare internațională desemnând Comunitatea Europeană — Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale UniversalPHOLED — Motiv absolut de refuz — Caracter descriptiv — Articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009”
      Marcă comunitară — Definiția și dobândirea mărcii comunitare — Motive absolute de refuz — Mărci care sunt compuse exclusiv din semne sau indicații ce pot să servească pentru a desemna caracteristicile unui produs
         [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 7 alin. (1) lit.(c)] (a se vedea punctele 20‑26, 30, 31, 39 și 40)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a doua de recurs a OAPI din 18 mai 2011 (cauza R 215/2011‑2), privind o cerere
                  de înregistrare ca marcă comunitară a semnului verbal UniversalPHOLED

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Universal Display Corp. la plata cheltuielilor de judecată.