Hotărârea Curții din data de 13 februarie 1979. # Hoffmann-La Roche & Co. AG împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 85/76.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 2 aprilie 2009.#Bouygues SA şi Bouygues Télécom SA împotriva Comisiei Comunităților Europene.#Recurs - Ajutoare de stat - Articolul 88 alineatul (2) CE - Condiții de inițiere a unei proceduri oficiale de investigare - Dificultăți serioase - Criterii constitutive ale unui ajutor de stat - Resurse de stat - Principiul nediscriminării.#Cauza C-431/07 P.

text:
      Cauza C‑431/07 P
      Bouygues SA
      și
      Bouygues Télécom SA
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Recurs – Ajutoare de stat – Articolul 88 alineatul (2) CE – Condiții de inițiere a unei proceduri oficiale de investigare – Dificultăți serioase – Criterii constitutive ale unui ajutor de stat – Resurse de stat – Principiul nediscriminării”
      Sumarul hotărârii
      1.        Recurs – Motive – Insuficiența motivării – Motivare implicită a Tribunalului – Admisibilitate – Condiții
      (art. 225 CE; Statutul Curții de Justiție, art. 36 și art. 53 primul paragraf)
      2.        Ajutoare acordate de state – Proiecte de ajutoare – Examinarea de către Comisie – Fază preliminară și fază contradictorie
            – Compatibilitatea unui ajutor cu piața comună – Dificultăți de apreciere
      [art. 88 alin. (2) și (3) CE)
      3.        Apropierea legislațiilor – Sectorul telecomunicațiilor – Cadru comun pentru autorizațiile generale și licențele individuale
            – Directiva 97/13 – Proceduri de acordare
      (Directiva 97/13 a Parlamentului European și a Consiliului)
      4.        Apropierea legislațiilor – Sectorul telecomunicațiilor – Cadru comun pentru autorizațiile generale și licențele individuale
            – Directiva 97/13 – Proceduri de acordare – Interzicerea discriminării
      (Directiva 97/13 a Parlamentului European și a Consiliului)
      1.        Obligația de motivare a hotărârilor, care revine Tribunalului în temeiul articolului 36 și al articolului 53 primul paragraf
         din Statutul Curții de Justiție, nu îi impune acestuia să prezinte o motivare care să urmeze în mod exhaustiv și unul câte
         unul toate argumentele prezentate de părțile în litigiu. Prin urmare, motivarea poate fi implicită, cu condiția de a permite
         persoanelor interesate să cunoască motivele pentru care au fost luate măsurile în discuție, iar Curții să dispună de elemente
         suficiente pentru a‑și exercita controlul jurisdicțional.

      (a se vedea punctul 42)
      2.        Procedura prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE devine indispensabilă atunci când Comisia întâmpină dificultăți serioase
         în a aprecia dacă un ajutor este compatibil cu piața comună. În consecință, Comisia nu se poate limita la faza preliminară
         de examinare prevăzută la articolul 88 alineatul (3) CE pentru a lua o decizie de a nu formula obiecții în privința unui ajutor
         decât dacă, la finalul acestei prime examinări, poate dobândi convingerea că ajutorul respectiv este compatibil cu piața comună.
         În schimb, dacă această primă examinare a condus Comisia la o convingere contrară sau chiar nu a permis înlăturarea tuturor
         dificultăților ridicate de aprecierea compatibilității acestui ajutor cu piața comună, Comisia are obligația de a obține toate
         avizele necesare și de a iniția în acest scop procedura prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE.

      Întrucât noțiunea de dificultăți serioase are un caracter obiectiv, existența unor dificultăți serioase trebuie căutată nu
         doar în împrejurările în care a fost adoptat actul atacat, dar și în aprecierile pe care s‑a întemeiat Comisia.

      (a se vedea punctele 61 și 63)
      3.        Directiva 97/13 privind un cadru comun pentru autorizațiile generale și licențele individuale în domeniul serviciilor de telecomunicații,
         lasă statelor membre o marjă de apreciere privind alegerea procedurii de acordare a licențelor, cu condiția să fie respectate
         principiile liberei concurențe și egalității de tratament. Astfel, atribuirea de licențe Universal Mobile Telecommunications
         System (UMTS) printr‑o procedură de selecție comparativă este admisibilă, cu condiția ca operatorilor să li se aplice același
         tratament, în special în materie de redevențe.

      Referitor mai exact la o măsură națională de reducere a redevențelor datorate de primii doi operatori care au obținut licențe
         UMTS, în vederea alinierii condițiilor de acordare a tuturor licențelor, o astfel de procedură permite excluderea posibilității
         ca acești operatori să sufere o discriminare, din moment ce această aliniere are scopul precis de a lua în considerare împrejurarea
         că, la momentul atribuirii licenței unui nou operator, niciunul dintre cei trei operatori nu pătrunsese încă pe piață, din
         motive independente de voința acestora, astfel încât situația lor era comparabilă din acest motiv.

      (a se vedea punctele 90, 91 și 97)
      4.        Valoarea economică a unei licențe Universal Mobile Telecommunications System (UMTS) rezultă în special din posibilitatea de
         care dispune beneficiarul acesteia de a se prevala de drepturile intrinseci acestei licențe, și anume, în speță, de posibilitatea
         ocupării spectrului de frecvențe aflat în domeniul public în vederea exploatării tehnologiei UMTS.

      O discriminare nu poate consta decât în aplicarea unor reguli diferite unor situații comparabile sau în aplicarea aceleiași
         reguli unor situații diferite. În ceea ce privește atribuirea de licențe UMTS, atribuirea anterioară de licențe în favoarea
         unor operatori poate justifica și chiar impune stabilirea redevențelor aferente acestor licențe la o valoare superioară redevenței
         datorate de noul operator, numai dacă valoarea economică a acestor licențe poate fi considerată, doar pe baza acestei atribuiri
         anterioare, mai mare decât valoarea licenței atribuite acestui nou operator.

      Astfel, faptul că licențele au fost atribuite la date diferite nu permite să se aprecieze că, la data atribuirii licenței
         noului operator, primii beneficiari se aflau într‑o situație diferită în raport cu obiectivul Directivei 97/13 privind un
         cadru comun pentru autorizațiile generale și licențele individuale în domeniul serviciilor de telecomunicații, respectiv acela
         de a asigura că operatorii pătrund pe piața UMTS în aceleași condiții.

      (a se vedea punctele 114, 115, 119 și 122)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      2 aprilie 2009(*)

      „Recurs – Ajutoare de stat – Articolul 88 alineatul (2) CE – Condiții de inițiere a unei proceduri oficiale de investigare – Dificultăți serioase – Criterii constitutive ale unui ajutor de stat – Resurse de stat – Principiul nediscriminării”
      În cauza C‑431/07 P,
      având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție, introdus la 18 septembrie 2007,
      Bouygues SA, cu sediul în Paris (Franța),

      Bouygues Télécom SA, cu sediul în Boulogne‑Billancourt (Franța),

      reprezentate de F. Sureau, D. Théophile, S. Perrotet, A. Bénabent, J. Vogel și L. Vogel, avocats,
      recurente,
      celelalte părți în proces fiind:
      Comisia Comunităților Europene, reprezentată de domnul C. Giolito, în calitate de agent, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      pârâtă în primă instanță,
      Republica Franceză, reprezentată de domnul G. de Bergues precum și de doamnele O. Christmann și A.‑L. Vendrolini, în calitate de agenți,

      Orange France SA, reprezentată de S. Hautbourg, S. Quesson și L. Olza Moreno, avocați,

      Société française du radiotéléphone – SFR, reprezentată de A. Vincent, avocat, și de domnul C. Vajda, QC,

      interveniente în primă instanță,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann, președinte de cameră, domnii M. Ilešič, A. Tizzano (raportor), A. Borg Barthet și J.‑J. Kasel,
         judecători,

      avocat general: doamna V. Trstenjak,
      grefier: domnul M.‑A. Gaudissart, șef de unitate,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 11 septembrie 2008,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 8 octombrie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin recursul formulat, Bouygues Télécom SA (denumită în continuare „Bouygues Télécom”) și Bouygues SA solicită Curții anularea
         Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 4 iulie 2007, Bouygues și Bouygues Télécom/Comisia
         (T‑475/04, Rep., p. II‑2097, denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care s‑a respins acțiunea acestora de anulare
         a Deciziei Comisiei din 20 iulie 2004 privind modificarea redevențelor datorate de Orange și SFR pentru licențele UMTS (Universal
         Mobile Telecommunications System) (Ajutor de stat NN 42/2004 – Franța) (denumită în continuare „decizia în litigiu”).

       Cadrul juridic comunitar
      2        Directiva 97/13/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 10 aprilie 1997 privind un cadru comun pentru autorizațiile
         generale și licențele individuale în domeniul serviciilor de telecomunicații (JO L 117, p. 15), în vigoare la data situației
         de fapt din litigiu, prevedea la articolul 8 alineatul (4):

      „Statele membre pot modifica condițiile care însoțesc o licență individuală în cazuri obiectiv justificate și într‑un mod
         proporțional. Atunci când efectuează aceste modificări, statele membre notifică în mod corespunzător intenția lor și acordă
         părților interesate posibilitatea de a‑și exprima punctul de vedere cu privire la modificările propuse.” [traducere neoficială]

      3        Articolul 9 alineatul (2) prima liniuță din aceeași directivă avea următorul cuprins:

      „În cazul în care un stat membru intenționează să acorde licențe individuale:
      –        acesta le acordă potrivit unor proceduri deschise, nediscriminatorii și transparente și, în acest scop, supune toți candidații
         acelorași proceduri, cu excepția cazului în care există un motiv obiectiv pentru a le aplica un tratament diferențiat”. [traducere
         neoficială]

      4        Articolul 10 alineatul (3) primul paragraf din aceeași directivă prevedea:

      „Statele membre acordă licențe individuale pe baza unor criterii de selecție obiective, nediscriminatorii, transparente, proporționale
         și detaliate. În cursul fiecărei proceduri de selecție, statele membre țin seama în mod corespunzător de necesitatea de a
         facilita dezvoltarea concurenței și de a spori la maximum avantajele pentru utilizatori.” [traducere neoficială]

      5        Articolul 11 din Directiva 97/13 prevedea:

      „(1)      Statele membre asigură ca taxele aplicate întreprinderilor pentru procedurile de autorizare să aibă ca obiect numai acoperirea
         costurilor administrative aferente eliberării, gestionării, controlării și aplicării licențelor individuale specifice. Taxele
         aplicabile pentru o licență individuală sunt proporționale cu volumul de lucru necesar și sunt publicate în mod corespunzător
         și suficient de detaliat pentru ca informațiile să fie ușor accesibile.

      (2)      Fără a aduce atingere alineatului (1), în situația unor resurse limitate, statele membre pot autoriza autoritățile naționale
         de reglementare să impună redevențe pentru a ține seama de necesitatea de a asigura o utilizare optimă a acestei resurse.
         Redevențele menționate sunt nediscriminatorii și țin în special seama de necesitatea de a promova dezvoltarea unor servicii
         inovatoare și a concurenței.” [traducere neoficială]

      6        Decizia nr. 128/1999 a Parlamentului European și a Consiliului din 14 decembrie 1998 privind introducerea coordonată în Comunitate
         a unui sistem de comunicații mobile și fără fir de generația a treia (UMTS) (JO 1999, L 17, p. 1), încă în vigoare la data
         situației de fapt din litigiu, avea drept scop, potrivit articolului 1, „[…] facilitarea introducerii rapide și coordonate
         în Comunitate a unor rețele și servicii UMTS compatibile […]” [traducere neoficială]

      7        Articolul 3 alineatul (1) din aceeași decizie prevedea:

      „Statele membre iau toate măsurile necesare pentru a permite introducerea coordonată și progresivă pe teritoriul lor a serviciilor
         UMTS până la 1 ianuarie 2002, în conformitate cu articolul 1 din Directiva 97/13 […]” [traducere neoficială]

       Istoricul cauzei
      8        La 28 iulie 2000, ministrul francez al industriei, poștei și telecomunicațiilor a inițiat o procedură de depunere a candidaturilor
         în vederea atribuirii a patru licențe pentru introducerea în Franța metropolitană a sistemelor de comunicații mobile și fără
         fir UMTS. Data limită pentru depunerea candidaturilor a fost fixată la 31 ianuarie 2001, iar candidații puteau să își retragă
         candidatura până la 31 mai 2001.

      9        Dat fiind că au fost depuse numai două dosare, și anume cel al Société française du radiotéléphone – SFR (denumită în continuare
         „SFR”) și cel al societății France Télécom mobiles, devenită câteva luni mai târziu societatea Orange France SA (denumită
         în continuare „Orange”), s‑a considerat că era necesară o nouă invitație de depunere a candidaturilor pentru a asigura o concurență
         veritabilă.

      10      Prin două scrisori din 22 februarie 2001, redactate identic, ministrul economiei și finanțelor și secretarul de stat cu atribuții
         în domeniul industriei au dat asigurări directorilor întreprinderilor SFR și Orange potrivit cărora „modalitățile invitației
         de depunere a unor candidaturi suplimentare […] [vor] garanta un tratament echitabil operatorilor cărora li se [va atribui]
         în final o licență”.

      11      Fără a aștepta lansarea invitației de depunere a unor candidaturi suplimentare, primele două licențe UMTS au fost acordate
         societăților SFR și Orange prin două ordine din 18 iulie 2001. Aceste două licențe au fost acordate în schimbul unor redevențe
         în valoare de 4 954 593 000 de euro, care trebuiau plătite în trei tranșe, prima tranșă devenind scadentă la 31 septembrie
         2001, iar ultima la 30 iunie 2016.

      12      Ca urmare a lansării invitației de depunere a unor candidaturi suplimentare, o a treia licență UMTS a fost atribuită societății
         Bouygues Télécom la 3 decembrie 2002. În lipsa altor candidaturi, a patra licență nu a mai fost acordată.

      13      A treia licență a fost acordată în schimbul plății de redevențe care cuprinde o parte fixă, în valoare de 619 209 795,27 euro,
         achitată la data de 30 septembrie a anului în care a fost eliberată licența sau la momentul eliberării, dacă aceasta intervine
         ulterior datei menționate, și o parte variabilă, achitată anual înainte de data de 30 iunie a anului în curs, pentru utilizarea
         frecvențelor din anul precedent și calculată ca procent din cifra de afaceri realizată prin utilizarea frecvențelor respective.

      14      În plus, prin alte două ordine tot din data de 3 decembrie 2002 (JORF din 12 decembrie 2002, p. 20498 și 20499), referitoare
         la SRF și, respectiv, la Orange, ministrul delegat pentru industrie a modificat, printre altele, dispozițiile referitoare
         la redevențele pentru punerea la dispoziție și pentru gestionarea frecvențelor, adoptând dispoziții identice cu cele aplicate
         Bouygues Télécom, astfel cum au fost prezentate la punctul precedent din prezenta hotărâre.

      15      Ca urmare a unei plângeri din partea recurentelor prin care denunțau o serie de măsuri de ajutor ce ar fi fost luate de autoritățile
         franceze în favoarea France Télécom, Comisia Comunităților Europene a inițiat la 31 ianuarie 2003 procedura de investigare
         prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE cu privire la unele dintre aceste măsuri, printre care nu figura măsura de aliniere
         a redevențelor datorate de SFR și de Orange la cele stabilite pentru Bouygues Télécom.

      16      Prin decizia în litigiu, Comisia a decis, în temeiul dispozițiilor articolului 88 CE, să nu formuleze obiecții împotriva respectivei
         măsuri de aliniere a redevențelor, pentru motivul că această măsură nu include elemente de ajutor în sensul articolului 87
         alineatul (1) CE.

      17      La 24 noiembrie 2004, recurentele au formulat acțiune la Tribunal pentru a obține anularea deciziei în litigiu.

       Hotărârea atacată
      18      În susținerea acțiunii în anulare, recurentele au invocat în special două motive întemeiate pe încălcarea de către Comisie,
         pe de o parte, a articolului 87 alineatul (1) CE, întrucât modificarea redevențelor datorate de Orange și de SFR constituie,
         în opinia acestora, un ajutor de stat în sensul acestei dispoziții, și, pe de altă parte, a articolului 88 alineatul (2) CE,
         întrucât Comisia ar fi trebuit să inițieze procedura oficială prevăzută de articolul 88 dacă respectiva cauză ridica dificultăți
         serioase.

      19      Tribunalul a analizat împreună aceste două motive și s‑a pronunțat doar asupra existenței unor dificultăți serioase. Astfel,
         la punctul 93 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că, dacă ar exista astfel de dificultăți, decizia ar putea fi
         anulată numai pentru acest motiv, ca urmare a omisiunii evaluării contradictorii și detaliate prevăzute de Tratatul CE, chiar
         dacă nu s‑ar fi demonstrat că aprecierile efectuate de Comisie cu privire la fond sunt eronate în drept sau în fapt.

      20      În cadrul acestei analize, la punctele 95-126 din hotărârea atacată, Tribunalul a respins, în primul rând, argumentele prin
         care se urmărea să se demonstreze existența unui avantaj selectiv, de ordin temporal, de care Orange și SFR ar fi beneficiat
         prin faptul că primele două licențe UMTS au fost atribuite acestor două societăți înainte ca Bouygues Télécom să obțină atribuirea
         celei de a treia licențe. Tribunalul a considerat de asemenea, la punctul 126 din aceeași hotărâre, că o astfel de apreciere
         nu reprezintă o dificultate serioasă.

      21      În această privință, Tribunalul a constatat mai întâi, la punctele 100 și 106 din hotărârea atacată, că respectivele licențe
         aveau o valoare economică și că, în consecință, trebuia să se recunoască în favoarea recurentelor că autoritățile franceze,
         prin reducerea redevențelor datorate de Orange și de SFR, au renunțat la resurse de stat într‑o proporție semnificativă.

      22      Cu toate acestea, Tribunalul a evidențiat în continuare, la punctul 107 din hotărârea atacată, că respectivele creanțe asupra
         societăților Orange și SFR, la care statul francez a renunțat, nu erau certe. Astfel, „pe de o parte, în cadrul procedurii
         aferente primei invitații de depunere a candidaturilor, acești doi operatori și‑ar fi putut retrage candidatura până la 31
         mai 2001 dacă nu li s‑ar fi dat asigurări că li se va aplica un tratament egal în raport cu ceilalți operatori […] și, pe
         de altă parte, ar fi fost oricând posibil pentru acești operatori să renunțe la beneficiul licenței lor și, în consecință,
         să înceteze plata redevenței, mai ales dacă se considerau victimele unei inegalități de tratament în raport cu Bouygues Télécom”.

      23      La punctul 111 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat, pe de altă parte, că renunțarea la creanțele în discuție nu
         constituia în orice caz ajutor de stat, ca urmare a specificității dreptului comunitar al telecomunicațiilor în raport cu
         dreptul comun în domeniul ajutoarelor de stat.

      24      În sfârșit, Tribunalul s‑a pronunțat la punctele 113 și 116 din hotărârea atacată în sensul că, deși există o diferență obiectivă
         între situația societăților Orange și SFR și cea a societății Bouygues Télécom în ceea ce privește momentul în care le‑au
         fost atribuite licențele, probleme privind tehnologia UMTS și un context economic puțin favorabil dezvoltării acestei tehnologii
         nu au permis primelor două beneficiare de licențe să acceadă pe piață și, prin urmare, să obțină practic profit din avantajul
         pe care ar fi putut să îl genereze obținerea anterioară a acestor licențe.

      25      În orice caz, Tribunalul a concluzionat la punctul 123 din hotărârea atacată că „avantajul acordat în mod virtual societăților
         Orange și SFR era singurul mijloc de a evita adoptarea, prin încălcarea Directivei 97/13, a unei măsuri care, luând în considerare
         diferența semnificativă între cele două regimuri de redevență introduse în mod succesiv de autoritățile naționale, ar fi fost
         discriminatorie în detrimentul acestor doi operatori, în condițiile în care, pe de o parte, la data modificării în litigiu,
         ca urmare a întârzierii înregistrate de Orange și SFR în introducerea serviciilor lor UMTS, niciun operator nu era prezent
         pe piață […], iar pe de altă parte, caracteristicile licențelor celor trei operatori concurenți sunt identice”.

      26      În al doilea rând, la punctele 127-156 din hotărârea atacată, Tribunalul a respins susținerile recurentelor prin care acestea
         urmăreau să demonstreze că modificarea redevențelor încalcă principiul nediscriminării și a considerat că nici evaluarea modului
         de respectare a acestui principiu nu constituie o dificultate serioasă care să impună inițierea procedurii de investigare
         prevăzute la articolul 88 CE.

      27      Pe de o parte, la punctele 134 și 136 din hotărârea atacată, Tribunalul s‑a pronunțat în sensul că, în pofida modalităților
         de organizare materială, procedura de atribuire a licențelor UMTS a reprezentat o procedură unică prin care se urmărea atribuirea
         a patru licențe și că principiul nediscriminării trebuie, așadar, aplicat luând în considerare global cele două invitații
         succesive de depunere a candidaturilor.

      28      Pe de altă parte, la punctul 148 din hotărârea atacată, Tribunalul a apreciat că, întrucât conținutul celor trei licențe era
         identic și niciun operator nu pătrunsese pe piață la data modificării redevențelor datorate de Orange și de SFR, varianta
         aleasă constând în modificarea retroactivă a acestor redevențe a permis autorităților franceze nu doar să asigure egalitatea
         de tratament între cei trei operatori vizați, dar și să evite întârzieri în lansarea serviciilor UMTS prevăzută de Directiva
         97/13.

      29      În al treilea rând, la punctele 157 și 158 din hotărârea atacată, Tribunalul s‑a mai pronunțat în sensul că nici complexitatea
         cauzei, nici durata procedurii în fața Comisiei nu erau de natură să conducă la concluzia că examinarea măsurii de aliniere
         a redevențelor prezenta dificultăți serioase.

      30      În temeiul acestor considerații, Tribunalul a respins acțiunea cu care a fost sesizat.

       Concluziile părților
      31      Prin recursul formulat, recurentele solicită Curții:

      –        anularea hotărârii atacate și trimiterea cauzei la Tribunalul spre rejudecare, ținând cont de punctul de vedere juridic exprimat
         de Curte;

      –        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
      32      Comisia, precum și Republica Franceză, Orange și SFR solicită respingerea recursului și obligarea recurentelor la plata cheltuielilor
         de judecată.

       Cu privire la cererea de redeschidere a procedurii orale
      33      Prin actul depus la grefă la 17 noiembrie 2008, recurentele au solicitat Curții, în temeiul articolului 61 din Regulamentul
         de procedură, redeschiderea procedurii orale.

      34      În susținerea cererii, acestea arată că anumite aspecte formulate de avocatul general în concluzii sunt noi și susceptibile
         să influențeze decizia Curții.

      35      În această privință, trebuie amintit că, din oficiu, la propunerea avocatului general sau la cererea părților, Curtea poate
         dispune redeschiderea procedurii orale, în conformitate cu articolul 61 din Regulamentul de procedură, în cazul în care consideră
         că nu este suficient lămurită sau că trebuie să soluționeze cauza în temeiul unui argument care nu a fost pus în discuția
         părților (a se vedea în special Ordonanța din 4 februarie 2000, Emesa Sugar, C‑17/98, Rec., p. I‑665, punctul 18; Hotărârea
         din 29 aprilie 2004, Comisia/Kvaerner Warnow Werft, C‑181/02 P, Rec., p. I‑5703, punctul 25, și Hotărârea din 26 iunie 2008,
         Burda, C‑284/06, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 37).

      36      Cu toate acestea, în speță, după ascultarea avocatului general, Curtea apreciază că dispune de toate elementele necesare pentru
         a se pronunța cu privire la recursul formulat de recurente și că aceste elemente au făcut obiectul dezbaterilor desfășurate
         în fața sa. În consecință, cererea de redeschidere a procedurii orale trebuie respinsă.

       Cu privire la recurs
      37      În susținerea recursului, recurentele invocă patru motive întemeiate pe o încălcare a obligației de motivare, pe o eroare
         de drept cu privire la inexistența unor dificultăți serioase, pe erori în încadrarea juridică a situației de fapt și, în sfârșit,
         pe mai multe erori de drept în aplicarea articolului 87 CE.

       Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare privind aplicarea excepției întemeiate pe natura
            și pe structura sistemului
       Argumentele părților
      38      Prin intermediul primului motiv, recurentele critică Tribunalul pentru că nu a motivat suficient aplicarea în speță a excepției
         întemeiate pe natura și pe structura sistemului, ca normă derogatorie de la principiul potrivit căruia un tratament diferit
         care favorizează una sau mai multe întreprinderi constituie în mod obligatoriu un avantaj selectiv. Mai precis, hotărârea
         atacată nu ar cuprinde o motivare suficient de explicită nici în ceea ce privește conținutul acestei excepții, nici în ceea
         ce privește legătura de cauzalitate dintre această excepție și renunțarea la resursele de stat într‑o proporție semnificativă.

      39      În particular, recurentele evocă diferite ipoteze care, în opinia acestora, ar putea justifica referirea la noțiunea de structură
         a sistemului în prezenta cauză, respectiv specificitatea dreptului comunitar al telecomunicațiilor în raport cu dreptul comun
         în domeniul ajutoarelor de stat, necesitatea de a respecta data lansării de 1 ianuarie 2002, prevăzută la articolul 3 alineatul
         (1) din Decizia nr. 128/1999, sau chiar căutarea a încă patru operatori pentru a asigura o concurență suficientă. Totuși,
         recurentele apreciază că niciuna dintre aceste ipoteze nu este determinantă sau, în orice caz, motivată suficient de Tribunal.

      40      În schimb, Comisia, Republica Franceză, Orange și SFR apreciază că hotărârea atacată este suficient motivată cu privire la
         acest aspect, existând numeroase trimiteri la cadrul juridic, precum și la jurisprudența relevantă în vederea pronunțării
         asupra excepției menționate.

      41      În ceea ce privește ipotezele invocate de recurente, Comisia și SFR susțin că aprecierea lor se încadrează în analiza privind
         temeinicia hotărârii, și nu în analiza privind respectarea obligației de motivare. Republica Franceză invocă în această privință
         că, spre deosebire de cele pretinse de recurente, astfel de ipoteze sunt perfect coerente și complementare. SFR adaugă că,
         în orice caz, primul motiv este inadmisibil, întrucât recurentele contestă în realitate aprecierea de către Tribunal a situației
         de fapt.

       Aprecierea Curții
      42      Trebuie amintit de la început că obligația de motivare a hotărârilor, care revine Tribunalului în temeiul articolului 36 și
         al articolului 53 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție, nu îi impune acestuia să prezinte o motivare care să urmeze
         în mod exhaustiv și unul câte unul toate argumentele prezentate de părțile în litigiu. Prin urmare, motivarea poate fi implicită,
         cu condiția de a permite persoanelor interesate să cunoască motivele pentru care au fost luate măsurile în discuție, iar Curții
         să dispună de elemente suficiente pentru a‑și exercita controlul jurisdicțional (Hotărârea din 18 mai 2006, Archer Daniels
         Midland și Archer Daniels Midland Ingredients/Comisia, C‑397/03 P, Rec., p. I‑4429, punctul 60, și Hotărârea din 8 februarie
         2007, Groupe Danone/Comisia, C‑3/06 P, Rep., p. I‑1331, punctul 46).

      43      Or, trebuie constatat că, în speță, Tribunalul a indicat motivele pentru care a apreciat că renunțarea la creanțele în discuție
         nu intră în sfera de aplicare a noțiunii de ajutor de stat incompatibil cu dreptul comunitar, din cauza structurii sistemului
         dreptului telecomunicațiilor.

      44      Astfel, Tribunalul a explicat pe larg, în special la punctele 108-110 din hotărârea atacată, caracteristicile reglementării
         comunitare a serviciilor de telecomunicații care rezultă din Directiva 97/13 și din Decizia nr. 128/1999. În particular, acesta
         s‑a pronunțat în sensul că această reglementare prevede că statele membre, deși au posibilitatea de a alege procedura de acordare
         a licențelor UMTS, totuși trebuie să respecte principiul egalității de tratament al operatorilor, ținând cont de momentul
         la care fiecare dintre operatorii vizați pătrunde pe piață.

      45      În plus, în conformitate cu punctul 109 din hotărârea atacată, articolul 11 alineatul (2) din directiva amintită a fost interpretat
         în jurisprudența comunitară în sensul că redevențele impuse diferiților operatori trebuie să fie echivalente din punct de
         vedere economic.

      46      Rezultă, în opinia Tribunalului, că în împrejurările acestei cauze, autoritățile franceze nu aveau altă posibilitate decât
         să reducă valoarea redevențelor datorate de Orange și de SFR și, prin urmare, să renunțe la creanțele în cauză, pentru ca
         această valoare să devină egală cu cea datorată de Bouygues Télécom.

      47      Prin urmare, din cuprinsul punctelor 108-110 rezultă în mod clar că împrejurările care justifică în speță aplicarea excepției
         întemeiate pe structura sistemului, și anume obligația autorităților naționale de a respecta cerințele privind egalitatea
         de tratament pe care le impune în mod specific dreptul comunitar al telecomunicațiilor, au fost identificate cu precizie de
         Tribunal.

      48      Pe de altă parte, celelalte ipoteze evocate de recurente provin din interpretarea eronată a hotărârii atacate.

      49      Astfel, contrar celor susținute de recurente, pe de o parte, Tribunalul nu a analizat deloc necesitatea de a respecta data
         de 1 ianuarie 2002, prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din Decizia nr. 128/1999 ca dată la care serviciile UMTS trebuiau
         introduse pe teritoriul statelor membre, drept o caracteristică a sistemului. În realitate, Tribunalul a ținut cont de acest
         element la punctul 141 din hotărârea atacată numai în scopul de a aprecia motivele pentru care autoritățile franceze au decis
         să nu reia de la început procedura de atribuire.

      50      Pe de altă parte, din conținutul punctelor 11 și 138 din hotărârea atacată rezultă în mod expres că necesitatea „[de a] selecționa
         un număr suficient de operatori pentru a se putea asigura în mod efectiv concurența în acel sector” a fost luată în considerare
         de Tribunal nu drept o caracteristică a sistemului, ci numai pentru a concluziona că prima invitație de depunere a candidaturilor
         nu a condus la un rezultat satisfăcător, având în vedere necesitatea de a asigura concurența în acel sector și că, prin urmare,
         trebuiau căutați alți operatori.

      51      În sfârșit, în ceea ce privește motivarea insuficientă în hotărârea atacată a legăturii de cauzalitate dintre natura sistemului
         și renunțarea la creanțele asupra Orange și SFR, este suficient să se arate că, la punctul 123 din hotărârea menționată, Tribunalul
         a precizat motivele pentru care a constatat existența unei astfel de legături, pronunțându‑se în sensul că, dată fiind identitatea
         caracteristicilor celor trei licențe UMTS, menținerea valorii inițiale a redevențelor datorate de Orange și de SFR ar fi avut
         în mod inevitabil drept rezultat încălcarea, în defavoarea acestora din urmă, a obligațiilor privind egalitatea de tratament
         impuse în mod specific de dreptul comunitar al telecomunicațiilor.

      52      Având în vedere considerațiile precedente, trebuie să se concluzioneze că motivarea hotărârii atacate permite, în mod corespunzător
         cerințelor legale, să se înțeleagă motivele pentru care Tribunalul s‑a pronunțat în sensul că, din cauza structurii sistemului,
         reducerea redevențelor datorate de Orange și de SFR și, prin urmare, renunțarea la creanțele asupra acestora nu puteau fi
         considerate ajutor de stat.

      53      Primul motiv trebuie, așadar, respins ca nefondat.

       Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe o eroare de drept cu privire la inexistența unor dificultăți serioase
       Argumentele părților
      54      Prin intermediul celui de al doilea motiv, recurentele susțin că Tribunalul a confundat aprecierea existenței unei dificultăți
         serioase cu cea a temeiniciei deciziei în litigiu. În particular, pentru a stabili că, în speță, Comisia nu avea obligația
         să inițieze etapa evaluării detaliate, Tribunalul s‑ar fi limitat să adauge în mod formal, la sfârșitul examinării relevanței
         fiecăruia dintre motivele invocate de părți, că o astfel de evaluare nu ar constitui o dificultate serioasă.

      55      În realitate, existența unor dificultăți serioase ar fi confirmată de faptul că, în hotărârea atacată, Tribunalul însuși ar
         fi substituit aprecierea Comisiei prin propria apreciere în privința mai multor probleme complexe, nefiind de acord în parte
         cu analiza cuprinsă în decizia în litigiu.

      56      Comisia contestă admisibilitatea acestui motiv în măsura în care nu ar fi fost invocat în primă instanță. La rândul său, Republica
         Franceză arată că recurentele nu au susținut în fața Tribunalului decât în subsidiar necesitatea de a iniția procedura oficială
         de investigare a ajutoarelor, prevăzută la articolul 88 CE.

      57      În ceea ce privește fondul, Comisia, Republica Franceză, SFR și Orange susțin că demersul Tribunalului este corect în drept
         și nu conține o confuzie. În plus, în opinia Orange, Tribunalul a realizat exact o analiză de tipul celei solicitate de recurente.
         Comisia adaugă că elementele pe care s‑a întemeiat Tribunalul sunt identice cu cele care stau la baza deciziei în litigiu.
         Aceasta ar dovedi că astfel de elemente erau suficiente pentru a soluționa problemele la care au făcut referire recurentele.

      58      În ceea ce privește pretinsa respingere a analizei Comisiei, Republica Franceză susține că Tribunalul nu a substituit aprecierea
         Comisiei prin propria apreciere, dat fiind că hotărârea atacată se întemeiază în cea mai mare parte pe analiza cuprinsă în
         decizia în litigiu. Comisia, SFR și Orange consideră, pe de altă parte, că diferitele aprecieri ale Tribunalului nu au urmărit
         decât să răspundă argumentelor invocate de recurente în acțiunea acestora. În particular, SFR adaugă că Tribunalul nu ar fi
         putut examina inexistența vreunei dificultăți serioase fără a efectua o analiză mai aprofundată a elementelor de care dispunea
         Comisia. În orice caz, în opinia Comisiei, o astfel de argumentație este nu doar inadmisibilă întrucât vizează aprecierea
         situației de fapt, dar nu conduce nici la stabilirea motivului pentru care o apreciere a Tribunalului diferită de cea a Comisiei
         ar putea avea consecințe în privința existenței unor dificultăți serioase și a legalității hotărârii atacate.

       Aprecierea Curții
      59      Trebuie subliniat de la început că, spre deosebire de cele susținute de Comisie, prin intermediul acestui motiv nu se critică
         legalitatea deciziei în litigiu, ci Tribunalul este criticat pentru săvârșirea unei erori de drept atunci când a examinat
         cuprinsul acestei decizii în scopul verificării existenței unor dificultăți serioase.

      60      Rezultă că al doilea motiv este admisibil.

      61      În ceea ce privește temeinicia acestui motiv, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, procedura prevăzută
         la articolul 88 alineatul (2) CE devine indispensabilă atunci când Comisia întâmpină dificultăți serioase în a aprecia dacă
         un ajutor este compatibil cu piața comună. În consecință, Comisia nu se poate limita la etapa preliminară de examinare prevăzută
         la articolul 88 alineatul (3) CE pentru a lua o decizie de a nu formula obiecții în privința unui ajutor decât dacă, la finalul
         acestei prime examinări, poate dobândi convingerea că ajutorul respectiv este compatibil cu piața comună. În schimb, dacă
         această primă examinare a condus Comisia la o convingere contrară sau chiar nu a permis înlăturarea tuturor dificultăților
         ridicate de aprecierea compatibilității acestui ajutor cu piața comună, Comisia are obligația de a obține toate avizele necesare
         și de a iniția în acest scop procedura prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE (a se vedea în special Hotărârea din 19
         mai 1993, Cook/Comisia, C‑198/91, Rec., p. I‑2487, punctul 29, Hotărârea din 2 aprilie 1998, Comisia/Sytraval și Brink’s France,
         C‑367/95 P, Rec., p. I‑1719, punctul 39, și Hotãrârea din 17 iulie 2008, Athinaïki Techniki/Comisia, C‑521/06 P, nepublicată
         încă în Repertoriu, punctul 34).

      62      În acest caz, astfel cum rezultă chiar și din titlul părții avute în vedere din hotărârea atacată, care privește „[…] al doilea
         și la al treilea motiv, întemeiate pe încălcarea articolului 87 alineatul (1) CE și, respectiv, a articolului 88 alineatul
         (2) CE”, Tribunalul a examinat la punctele 95-160 din hotărârea atacată al doilea motiv al acțiunii, întemeiat pe încălcarea
         articolului 87 alineatul (1) CE și referitor la interpretarea noțiunii de avantaj selectiv și a principiului nediscriminării,
         concomitent cu al treilea motiv al acțiunii, întemeiat, la rândul său, pe o încălcare a articolului 88 alineatul (2) CE, întrucât
         Comisia nu a inițiat etapa oficială de investigare, în pofida faptului că examinarea măsurii de aliniere a redevențelor prezenta
         dificultăți serioase.

      63      Această abordare este justificată în considerarea faptului că, astfel cum a subliniat avocatul general la punctele 208 și
         214 din concluzii, întrucât noțiunea de dificultăți serioase are un caracter obiectiv, existența unor dificultăți serioase
         trebuie căutată nu doar în împrejurările în care a fost adoptat actul atacat, dar și în aprecierile pe care s‑a întemeiat
         Comisia (a se vedea în această privință Hotărârea Cook/Comisia, citată anterior, punctele 30 și 31).

      64      Or, Tribunalul a efectuat în mod evident o astfel de examinare atunci când a analizat motivele pentru care Comisia a considerat
         că măsura de aliniere a redevențelor nu constituia un avantaj selectiv și nu încălca principiul nediscriminării.

      65      Tribunalul nu a săvârșit, așadar, nicio eroare de drept atunci când a examinat aprecierile Comisiei pentru a evalua dacă acestea
         au fost realizate pe baza unor informații suficiente și de natură să excludă existența oricărei dificultăți serioase.

      66      De altfel, în recursul formulat, recurentele însele recunosc faptul că, la punctul 93 din hotărârea atacată, Tribunalul a
         dedus în mod întemeiat din jurisprudență că era „necesar să se analizeze argumentele expuse de reclamante împotriva deciziei
         [în litigiu] în lumina existenței unei dificultăți serioase. Într‑adevăr, dacă ar exista astfel de dificultăți, decizia ar
         putea fi anulată numai pentru acest motiv, ca urmare a omisiunii evaluării contradictorii și detaliate prevăzute de tratat,
         chiar dacă nu s‑ar fi demonstrat că aprecierile efectuate de Comisie cu privire la fond sunt eronate în drept sau în fapt”.

      67      În orice caz, analizarea concomitentă a celor două motive ale acțiunii impunea ca Tribunalul să nu se limiteze numai la evaluarea
         existenței unor dificultăți serioase, ci să răspundă de asemenea argumentelor invocate de reclamante în susținerea celui de
         al doilea motiv de anulare care viza temeinicia aprecierilor Comisiei.

      68      Or, trebuie constatat în această privință că substituirile de motive invocate de recurente nu constituie în realitate decât
         răspunsuri la argumentele formulate de către acestea din urmă.

      69      Astfel, în primul rând, nu este întemeiată argumentația recurentelor potrivit căreia Tribunalul ar fi substituit prin propria
         apreciere motivarea din decizia în litigiu atunci când a apreciat, la punctele 105, 109 și 110 din hotărârea atacată, că serviciile
         UMTS au o valoare de piață.

      70      Astfel, după cum rezultă din conținutul punctului 105 și cum a subliniat avocatul general la punctul 222 din concluzii, doar
         în cursul ședinței de la Tribunal Comisia a susținut poziția contrară, mai precis că respectivele servicii nu au valoare economică,
         în timp ce decizia în litigiu s‑a întemeiat pe alte considerații. În aceste condiții, nu este posibil ca Tribunalul să fi
         realizat o substituire de motive.

      71      Aceeași este situația și în ceea ce privește, în al doilea rând, afirmația că Tribunalul ar fi substituit prin propria apreciere
         motivarea din decizia în litigiu atunci când a apreciat, la punctele 113-121 din hotărârea atacată, că Orange și SFR au beneficiat
         de un avantaj temporal potențial prin faptul că licențelor acestora au fost eliberate anterior.

      72      Astfel, presupunând chiar că, răspunzând la un argument formulat de recurente, Tribunalul a ajuns la o concluzie diferită
         de cea reținută de Comisie în decizia în litigiu, nu este mai puțin adevărat că acesta a confirmat la punctele 123-125 din
         hotărârea atacată, în subsidiar și fără a opera nicio substituire de motive, că motivarea Comisiei potrivit căreia inexistența
         vreunui avantaj selectiv era legată de aplicarea normelor reglementării comunitare a serviciilor de telecomunicații.

      73      În al treilea rând, nu se poate admite nici argumentul prin care recurentele susțin că Tribunalul a substituit aprecierea
         Comisiei prin propria apreciere atunci când a apreciat la punctele 131 și 132 din hotărârea atacată că Orange și SFR, pe de
         o parte, și Bouygues Télécom, pe de altă parte, nu se aflau într‑o situație comparabilă din cauza faptului că această din
         urmă societate a suportat riscul de a nu putea introduce sau de a nu putea introduce decât cu întârziere serviciile sale UMTS.

      74      În această privință, trebuie constatat că decizia în litigiu a exclus orice discriminare nu din cauza caracterului comparabil
         al situației celor trei operatori vizați, ci din cauza aplicării reglementării comunitare a serviciilor de telecomunicații,
         care ar fi impus soluția reținută de autoritățile franceze. În consecință, existența sau inexistența unei situații comparabile
         între operatorii respectivi în raport cu riscurile asumate de aceștia nu reprezenta un element susceptibil să influențeze
         poziția Comisiei.

      75      În al patrulea și ultimul rând, este de asemenea lipsită de temei susținerea potrivit căreia Tribunalul ar fi substituit aprecierea
         Comisiei prin propria apreciere atunci când a analizat, la punctele 137-153 din hotărârea atacată, diversele opțiuni pe care
         le puteau adopta autoritățile franceze și efectul acestora asupra egalității de tratament a beneficiarilor.

      76      În realitate, astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 225 din concluzii, Comisia analizase deja aceste opțiuni
         în decizia în litigiu, astfel încât Tribunalul nu a substituit deloc aprecierea Comisiei prin propria apreciere.

      77      Având în vedere considerațiile precedente, trebuie să se constate, așadar, că, și în cazul în care Tribunalul ar fi ajuns,
         la momentul examinării anumitor argumente formulate de recurente, în primă instanță, la concluzii diferite de cele la care
         ajunsese Comisia în decizia în litigiu, niciuna dintre aprecierile Tribunalului nu poate repune în discuție temeinicia deciziei
         și nici nu poate evidenția existența unor dificultăți serioase.

      78      Al doilea motiv invocat de recurente în susținerea recursului trebuie, prin urmare, respins ca nefondat.

       Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe erori săvârșite în aplicarea articolului 87 CE
      79      Al patrulea motiv, care trebuie examinat înainte de examinarea celui de al treilea motiv, se structurează în trei aspecte.

       Cu privire la primul și la cel de al doilea aspect ale celui de al patrulea motiv
      –       Argumentele părților
      80      Prin intermediul primului aspect al acestui motiv, recurentele susțin că reprezintă o eroare de drept concluzia Tribunalului
         potrivit căreia excepția întemeiată pe structura sistemului făcea, în speță, inevitabilă renunțarea de către statul francez
         la creanțele asupra Orange și asupra SFR. În realitate, întrucât structura sistemului impunea căutarea unui număr mai mare
         de operatori, autoritățile franceze ar fi putut fie să reia de la început întreaga procedură, fie, precum în speță, să lanseze
         o nouă invitație de depunere a candidaturilor.

      81      Totuși, în acest ultim caz, autoritățile franceze ar fi trebuit să aplice condiții economice diferite. Astfel, contrar celor
         statuate de Tribunal, acestea nu ar fi produs nicio discriminare, deoarece beneficiarii inițiali nu se regăseau într‑o situație
         identică cu cea în care s‑ar fi aflat cei ce ar fi fost selecționați în urma unei noi invitații de depunere a candidaturilor,
         întrucât, pe de o parte, acestor beneficiari li se garanta păstrarea licenței UMTS fără ca aceasta să poată fi repusă în discuție
         de candidați noi și, pe de altă parte, aceștia dispuneau de o anterioritate care constituia, în sine, un avantaj evident.

      82      În opinia Orange și a SFR, acest aspect al celui de al patrulea motiv este inadmisibil, întrucât vizează obținerea unei noi
         aprecieri a motivelor invocate în primă instanță.

      83      În orice caz, Comisia, Republica Franceză, SFR și Orange susțin că Tribunalul a examinat celelalte opțiuni care puteau fi
         avute în vedere de către autoritățile franceze și a concluzionat, raportat la necesitatea de a respecta nu doar principiile
         egalității de tratament și liberei concurențe, dar și data scadentă de 1 ianuarie 2002, prevăzută la articolul 3 alineatul
         (1) din Decizia nr. 128/1999, că opțiunea reținută în final de autoritățile franceze era singura care permitea asigurarea
         respectării acestor principii și că, prin urmare, aceasta se impunea în mod „inevitabil”.

      84      Prin intermediul celui de al doilea aspect al celui de al patrulea motiv, recurentele arată că Tribunalul a săvârșit mai multe
         erori de drept atunci când a constatat inexistența unui avantaj selectiv în favoarea Orange și a SFR.

      –       Aprecierea Curții
      85      Trebuie subliniat de la început că sunt inadmisibile cele două argumente invocate de recurente în susținerea afirmației potrivit
         căreia impunerea de redevențe UMTS în sarcina Orange și a SFR având o valoare diferită față de cele impuse Bouygues Télécom
         nu ar fi produs o discriminare în defavoarea primelor două beneficiare.

      86      Astfel, din articolul 225 CE, din articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție și din articolul 112 alineatul
         (1) litera (c) din Regulamentul de procedură al Curții rezultă că un recurs trebuie să indice cu precizie elementele criticate
         din hotărârea a cărei anulare se solicită, precum și argumentele juridice care susțin în mod concret această cerere (Ordonanța
         din 11 noiembrie 2003, Martinez/Parlamentul European, C‑488/01 P, Rec., p. I‑13355, punctul 40, și Hotărârea din 11 septembrie
         2007, Lindorfer/Consiliul, C‑227/04 P, Rep., p. I‑6767, punctul 45 și jurisprudența citată).

      87      Or, în susținerea primului dintre aceste două argumente, potrivit căruia societăților Orange și SFR li se garanta licența
         fără ca aceasta să poată fi repusă în discuție de alți candidați, recurentele nu invocă nicio eroare de drept referitoare
         la acea parte a motivării hotărârii atacate, în special la punctul 144 din hotărâre, în care Tribunalul a considerat că cei
         trei operatori se aflau într‑o situație comparabilă.

      88      Referitor la al doilea argument, potrivit căruia SFR și Orange ar fi profitat de un avantaj rezultând din atribuirea anterioară
         a licențelor, se impune constatarea de asemenea a faptului că recurentele nu invocă niciun argument de natură să repună în
         discuție aprecierea Tribunalului în această privință, în special la punctele 115-122 din hotărârea atacată.

      89      În ceea ce privește celelalte argumente invocate în cadrul celui de al doilea aspect al celui de al patrulea motiv, trebuie
         amintit că, spre deosebire de cele susținute de Orange și de SFR, aceste argumente nu se limitează să reia motivele invocate
         în primă instanță, ci sunt în realitate îndreptate împotriva unei părți esențiale a motivării hotărârii atacate, în special
         a punctelor 108-111 din hotărâre și că, prin urmare, acestea sunt inadmisibile.

      90      În ceea ce privește temeinicia acestor argumente, trebuie amintit că Tribunalul a constatat la punctul 108 din hotărârea atacată
         că Directiva 97/13 și Decizia nr. 128/1999 lasă statelor membre o marjă de apreciere privind alegerea procedurii de acordare
         a licențelor, cu condiția să fie respectate principiile liberei concurențe și egalității de tratament.

      91      Tribunalul a dedus din această constatare, fără ca recurentele să conteste, că statele membre pot opta pentru o procedură
         de selecție comparativă, esențial fiind ca operatorilor să li se aplice același tratament, în special în materie de redevențe.

      92      În speță, autoritățile franceze, în cadrul aplicării respectivei marje de apreciere, au decis să atribuie licențele UMTS chiar
         prin intermediul unei proceduri de selecție comparative. Astfel cum a subliniat Tribunalul la punctul 12 din hotărârea atacată,
         aceste autorități au fost nevoite să caute alți beneficiari numai din cauza eșecului parțial al primei invitații de depunere
         a candidaturilor, care nu permisese acordarea unui număr suficient de licențe pentru a asigura o concurență veritabilă pe
         piața serviciilor de telecomunicații.

      93      Or, într‑o astfel de situație, respectivele autorități dispuneau de trei opțiuni, astfel cum recurentele însele recunosc,
         respectiv reluarea procedurii de la început, lansarea unei invitații de depunere a unor candidaturi suplimentare fără a modifica
         retroactiv valoarea redevențelor UMTS datorate de Orange și de SFR sau lansarea unei astfel de invitații însoțite de o modificare
         retroactivă a acestor redevențe.

      94      În împrejurările din speță, astfel cum a reținut Tribunalul la punctul 141 din hotărârea atacată, opțiunea de a relua procedura
         de la început ar fi compromis respectarea termenului de 1 ianuarie 2002, stabilit la articolul 3 alineatul (1) din Decizia
         nr. 128/1999 ca dată la care Directiva 97/13 trebuia pusă în aplicare de către statele membre în ceea ce privește introducerea
         coordonată și progresivă pe teritoriul lor a serviciilor UMTS. De asemenea, astfel cum în mod întemeiat a subliniat Tribunalul
         la punctele 144 și 145 din hotărârea amintită, opțiunea de a impune Orange și SFR plata unor redevențe mult mai mari decât
         cele solicitate societății Bouygues Télécom, în condițiile în care, din motive care nu depindeau exclusiv de propria voință,
         niciunul dintre cei trei operatori nu pătrunsese pe piață, iar caracteristicile acestor licențe erau identice, ar fi constituit
         o discriminare în defavoarea Orange și a SFR.

      95      Altfel spus, aplicarea uneia dintre cele două opțiuni nu ar fi permis autorităților franceze să respecte exigențele dreptului
         comunitar.

      96      În aceste condiții, în cadrul opțiunii reținute în final de autoritățile franceze, renunțarea la creanțele în discuție care
         rezultă din măsura de aliniere retroactivă a redevențelor UMTS datorate de Orange și de SFR cu cele impuse societății Bouygues
         Télécom era inevitabilă.

      97      Într‑adevăr, numai o astfel de opțiune putea, la momentul situației de fapt, pe de o parte, reduce riscurile unei lansări
         tardive a serviciilor UMTS, dat fiind că aceasta permitea să se asigure că sunt atribuite cel puțin două licențe la data prevăzută
         la articolul 3 alineatul (1) din Decizia nr. 128/1999. Pe de altă parte, această opțiune permitea de asemenea excluderea posibilității
         ca toți cei trei operatori să sufere o discriminare, ținând cont de faptul că alinierea redevențelor avea scopul precis de
         a lua în considerare împrejurarea că, la momentul atribuirii licenței către Bouygues Télécom, niciunul dintre cei trei operatori
         nu pătrunsese încă pe piață, din motive independente de voința acestora, astfel încât situația lor era comparabilă din acest
         motiv.

      98      Rezultă că, în aceste împrejurări, Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept pronunțându‑se în sensul că reglementarea
         comunitară a serviciilor de telecomunicații și în special principiul nediscriminării impunea ca autoritățile franceze să alinieze
         redevențele datorate de Orange și de SFR cu cele datorate de Bouygues Télécom.

      99      În consecință, primul aspect al celui de al patrulea motiv trebuie declarat în parte inadmisibil și în parte nefondat.

      100    Întrucât acest prim aspect trebuie respins, rezultă că al doilea aspect al celui de al patrulea motiv trebuie declarat inoperant.

      101    Astfel, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, calificarea drept ajutor presupune ca toate condițiile
         prevăzute la articolul 87 alineatul (1) CE să fie îndeplinite (a se vedea Hotărârea din 15 iulie 2004, Pearle și alții, C‑345/02,
         Rec., p. I‑7139, punctul 32 și jurisprudența citată).

      102    Articolul 87 alineatul (1) CE prevede patru condiții cumulative. În primul rând, trebuie să fie vorba despre o intervenție
         a statului sau prin intermediul resurselor de stat. În al doilea rând, această intervenție trebuie să fie susceptibilă să
         afecteze schimburile comerciale dintre statele membre. În al treilea rând, aceasta trebuie să acorde un avantaj beneficiarului.
         În al patrulea rând, aceasta trebuie să denatureze sau să amenințe să denatureze concurența (Hotărârea Pearle și alții, citată
         anterior, punctul 33 și jurisprudența citată).

      103    Or, astfel cum rezultă din analiza primului aspect al celui de al patrulea motiv, Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de
         drept atunci când, la punctul 111 din hotărârea atacată, s‑a pronunțat în sensul că, în speță, renunțarea la resurse de stat
         nu putea demonstra existența unui ajutor de stat, în măsura în care renunțarea la creanțele asupra Orange și SFR era inevitabilă
         ca urmare a structurii sistemului.

      104    Rezultă că, în speță, prima dintre condițiile menționate la punctul 102 din prezenta hotărâre, necesare pentru a stabili existența
         unui ajutor de stat, nu este îndeplinită.

      105    Prin urmare, al doilea aspect al celui de al patrulea motiv, referitor la existența unui avantaj în favoarea Orange și a SFR,
         nu poate, în orice caz, afecta temeinicia concluziei Tribunalului privind inexistența în speță a unui ajutor de stat.

       Cu privire la al treilea aspect al celui de al patrulea motiv
      –       Argumentele părților
      106    Prin intermediul celui de al treilea aspect al celui de al patrulea motiv, recurentele susțin că Tribunalul a săvârșit o eroare
         de drept în aplicarea principiului nediscriminării.

      107    Recurentele invocă mai întâi că Orange și SFR, pe de o parte, și Bouygues Télécom, pe de altă parte, nu erau în aceeași situație
         la momentul alinierii redevențelor, dat fiind că licențele UMTS au fost eliberate pentru exercitarea unei activități la date
         diferite. În plus, modificarea criteriilor de atribuire a licențelor ar fi fost imposibilă din punct de vedere juridic atât
         în raport cu principiul intangibilității criteriilor în cadrul unei proceduri concurențiale, cât și cu Directiva 97/13. În
         sfârșit, respectarea obiectivelor prevăzute de directivele comunitare, în special de Directiva 97/13, nu ar figura printre
         derogările enumerate în mod limitativ la articolul 87 alineatul (2) CE.

      108    În schimb, în opinia Orange și a Comisiei, cei trei beneficiari ai licențelor UMTS se aflau de facto în aceeași situație, întrucât Orange și SFR nu au profitat din punct de vedere material de aceste licențe. În aceste condiții,
         principiul nediscriminării ar fi impus în mod inevitabil alinierea retroactivă a redevențelor. În orice caz, Orange contestă
         admisibilitatea acestui aspect al celui de al patrulea motiv, întrucât punerea în aplicare a principiului nediscriminării
         a fost deja contestată în fața Tribunalului pe baza acelorași argumente.

      109    În ceea ce privește legalitatea modificării condițiilor de atribuire a licențelor, pe de o parte, Comisia arată că Tribunalul
         a constatat faptul că principiul menționat al intangibilității nu figurează nici în Directiva 97/13, nici în vreo altă dispoziție
         aplicabilă din dreptul comunitar. În orice caz, în opinia Orange, un astfel de principiu nu poate repune în discuție obligația
         de respectare a principiului nediscriminării. Pe de altă parte, în opinia Comisiei, a SFR și a Orange, posibilitatea modificării
         condițiilor de atribuire a licențelor este prevăzută expres de Directiva 97/13. Republica Franceză invocă în această privință
         că o astfel de modificare era nu doar posibilă, dar chiar obligatorie în sensul articolului 11 alineatul (2) din această directivă,
         potrivit căruia redevențele trebuie să fie nediscriminatorii.

      110    În sfârșit, Comisia, Republica Franceză, SFR și Orange susțin că Tribunalul nu a considerat Directiva 97/13 o derogare suplimentară
         față de cele deja prevăzute la articolul 87 alineatul (2) CE, de la interdicția privind ajutoarele incompatibile, menționată
         la articolul 87 alineatul (1) CE. În schimb, Tribunalul ar fi făcut trimitere la această directivă numai pentru a conferi
         temei juridic imposibilității de a califica drept ajutor de stat măsura de aliniere a redevențelor.

      –       Aprecierea Curții
      111    În ceea ce privește, mai întâi, argumentul formulat de recurente potrivit căruia Tribunalul ar fi apreciat în mod greșit că
         Orange și SFR, pe de o parte, și Bouygues Télécom, pe de altă parte, se aflau în aceeași situație, trebuie constatat că, spre
         deosebire de cele susținute de Orange, acest argument este admisibil.

      112    În această privință, trebuie amintit că dacă un reclamant contestă interpretarea sau aplicarea dreptului comunitar de către
         Tribunal, aspectele de drept analizate în primă instanță pot fi rediscutate în cadrul procedurii de recurs (a se vedea Hotărârea
         din 13 iulie 2000, Salzgitter/Comisia, C‑210/98 P, Rec., p. I‑5843, punctul 43). Astfel, dacă un reclamant nu ar putea să
         se bazeze astfel în recurs pe motive și argumente utilizate deja în fața Tribunalului, procedura respectivă ar fi lipsită
         de o parte din sensul său (a se vedea în special Hotărârea din 6 martie 2003, Interporc/Comisia, C‑41/00 P, Rec., p. I‑2125,
         punctul 17, și Ordonanța Martinez/Parlamentul European, citată anterior, punctul 39).

      113    Or, argumentul legat de identitatea situației celor trei operatori vizați îndeplinește astfel de condiții, întrucât urmărește
         tocmai să conteste analiza acesteia efectuată de Tribunal în raport cu principiul nediscriminării.

      114    În ceea ce privește fondul, trebuie subliniat, astfel cum recurentele amintesc în mod întemeiat, că potrivit unei jurisprudențe
         constante, o discriminare nu poate consta decât în aplicarea unor reguli diferite unor situații comparabile sau în aplicarea
         aceleiași reguli unor situații diferite (Hotărârea din 14 februarie 1995, Schumacker, C‑279/93, Rec., p. I‑225, punctul 30,
         și Hotărârea din 18 decembrie 2007, Laval un Partneri, C‑341/05, Rep., p. I‑11767, punctul 115).

      115    În speță, atribuirea anterioară a licențelor UMTS în favoarea Orange și a SFR ar fi putut justifica și chiar impune stabilirea
         redevențelor aferente acestor licențe la o valoare superioară redevenței datorate de Bouygues Télécom numai dacă valoarea
         economică a acestor licențe putea fi considerată, doar pe baza acestei atribuiri anterioare, mai mare decât valoarea licenței
         atribuite Bouygues Télécom.

      116    Cu toate acestea, este clar că această situație nu se regăsește în speță.

      117    Astfel, Tribunalul a constatat la punctul 116 din hotărârea atacată că Orange și SFR nu au putut utiliza licențele care le
         fuseseră acordate.

      118    Or, astfel cum a amintit Tribunalul în mod întemeiat la punctele 100 și 110 din hotărârea atacată, deși este, desigur, adevărat
         că o licență are o valoare economică, această valoare depinde de momentul pătrunderii pe piață a fiecăruia dintre operatorii
         vizați (a se vedea de asemenea Hotărârea din 22 mai 2003, Connect Austria, C‑462/99, Rec., p. I‑5197, punctul 93).

      119    Altfel spus, valoarea economică a unei licențe rezultă în special din posibilitatea de care dispune beneficiarul acesteia
         de a se prevala de drepturile intrinseci acestei licențe, și anume, în speță, de posibilitatea ocupării spectrului de frecvențe
         aflat în domeniul public în vederea exploatării tehnologiei UMTS.

      120    Or, după cum a constatat Tribunalul la punctul 116 din hotărârea atacată, fără ca recurentele să conteste acest aspect în
         cadrul prezentului recurs, este cert că la momentul atribuirii licenței în favoarea Bouygues Télécom la 3 decembrie 2002,
         Orange și SFR nu au putut încă să lanseze serviciile lor UMTS și, prin urmare, să își exploateze licențele, și aceasta din
         motive independente de voința acestora, respectiv din cauza problemelor privind tehnologia UMTS și a unui context economic
         puțin favorabil dezvoltării acestei tehnologii. În consecință, valoarea economică a licențelor atribuite în favoarea Orange
         și SFR nu putea fi mai mare, doar pe baza caracterului anterior al acestora, decât valoarea licenței acordate Bouygues Télécom.

      121    În plus, la punctele 119-121 din hotărârea atacată, Tribunalul a respins, fără ca recurentele să repună în discuție această
         apreciere în cadrul prezentului recurs, și argumentele formulate de acestea prin care urmăreau să demonstreze că atribuirea
         anterioară a licențelor în favoarea Orange și a SFR le‑a produs acestora avantaje în ceea ce privește preemțiunea asupra spațiilor,
         imaginea mărcii și câștigarea de cote de piață.

      122    Prin urmare, faptul că licențele au fost atribuite celor trei operatori vizați la date diferite nu permite să se aprecieze
         că, la data atribuirii licenței în favoarea Bouygues Télécom, aceștia se aflau într‑o situație diferită în raport cu obiectivul
         Directivei 97/13, respectiv acela de a asigura că operatorii pătrund pe piața UMTS în aceleași condiții.

      123    În consecință, Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept atunci când s‑a pronunțat în sensul că cei trei operatori vizați
         se aflau în aceeași situație.

      124    În continuare, în ceea ce privește pretinsa existență a unui principiu al intangibilității criteriilor de atribuire, trebuie
         subliniat că, pe de o parte, contrar celor susținute de recurente, Curtea s‑a limitat să confirme, la punctul 60 din Hotărârea
         din 7 decembrie 2000, Telaustria și Telefonadress (C‑324/98, Rec., p. I‑10745), că autoritățile contractante sunt obligate
         să respecte principiul nediscriminării, chiar și atunci când încheie contracte care nu intră în domeniul de aplicare al Directivei
         93/38/CEE a Consiliului din 14 iunie 1993 privind coordonarea procedurilor de achiziții publice în sectoarele apei, energiei,
         transporturilor și telecomunicațiilor. (JO L 199, p. 84), fără a stabili în vreun fel existența unui astfel de principiu al
         intangibilității.

      125    Pe de altă parte, astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 192 din concluzii, din articolul 11 alineatul (2) din
         Directiva 97/13 rezultă că valoarea redevențelor trebuia să ia în considerare necesitatea de a promova dezvoltarea unor servicii
         inovatoare și a concurenței. Or, în speță nu se contestă faptul că, dacă autoritățile franceze nu ar fi adoptat măsura de
         aliniere a redevențelor UMTS, acestea s‑ar fi expus unui risc serios de retragere a candidaturilor depuse de Orange și de
         SFR. Prin urmare, redevențele datorate de primele două beneficiare au fost modificate pentru a fi aduse la același nivel cu
         cele aflate în sarcina Bouygues Télécom tocmai pentru a garanta dezvoltarea concurenței.

      126    În sfârșit, este de asemenea nefondat argumentul potrivit căruia Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept prin faptul că
         a apreciat că Directiva 97/13 a introdus o derogare la articolul 87 alineatul (1) CE, care se adăuga la cele enumerate limitativ
         la articolul 87 alineatul (2) CE.

      127    Astfel, după cum a subliniat avocatul general la punctul 196 din concluzii, trebuie amintit că articolul 87 alineatul (2)
         CE prevede derogările de la regula incompatibilității cu tratatul a ajutoarelor de stat.

      128    Or, prin faptul că a concluzionat, mai ales în lumina Directivei 97/13, că măsura de aliniere a redevențelor datorate de Orange
         și de SFR cu cele aflate în sarcina Bouygues Télécom nu constituia un ajutor de stat, Tribunalul nu a putut extinde cuprinsul
         articolului 87 alineatul (2) CE, întrucât această dispoziție se aplică numai măsurilor care constituie în mod clar un ajutor
         de stat.

      129    Întrucât niciunul dintre aceste trei aspecte ale celui de al patrulea motiv nu poate fi admis, acest motiv trebuie respins.

       Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe erori în încadrarea juridică a faptelor
      130    Al treilea motiv invocat de recurente, întemeiat pe pretinse erori săvârșite de Tribunal în încadrarea juridică a faptelor,
         se structurează de asemenea în trei aspecte.

      131    Republica Franceză și SFR contestă, cu titlu introductiv, admisibilitatea acestui motiv, întrucât ar viza, prin fiecare dintre
         aspecte, să critice aprecierea Tribunalului privind situația de fapt.

       Cu privire la primul aspect al celui de al treilea motiv
      –       Argumentele părților
      132    Prin intermediul primului aspect al celui de al treilea motiv, recurentele susțin că, prin calificarea celor două proceduri
         succesive de atribuire a licențelor UMTS drept o unică procedură, Tribunalul a săvârșit o eroare în încadrarea juridică a
         faptelor. În particular, prin aplicarea articolului 11 din Directiva 97/13, Tribunalul ar fi trebuit să se limiteze la analiza
         modalităților de organizare materială a procedurii și, prin urmare, ar fi trebuit să concluzioneze că era vorba într‑adevăr
         de două proceduri distincte. Or, tocmai o astfel de eroare ar fi stat la baza concluziei greșite a Tribunalului că nu există
         discriminare, situația celor trei beneficiari ai licențelor respective fiind considerată similară, deși în realitate ar fi
         fost diferită.

      133    Comisia, în principal, precum și Republica Franceză, SFR și Orange, în subsidiar, consideră că Tribunalul era îndreptățit
         să aprecieze că procedura de atribuire a licențelor UMTS constituise în realitate o unică procedură. În această privință,
         statul membru menționat, SFR și Orange subliniază că trimiterea la articolul 11 din Directiva 97/13 nu este relevantă în speță.

      134    În orice caz, în opinia Comisiei, acest aspect este inoperant, dat fiind că existența unei singure proceduri nu a fost determinantă
         în aprecierea respectării de către Tribunal a principiului egalității de tratament, acesta luând în considerare nu doar modalitățile
         de organizare a invitației de depunere a candidaturilor, ci și efectele acesteia. În plus, Comisia susține că principiul nediscriminării
         trebuie să se aplice avându‑se în vedere în mod global cele două invitații succesive de depunere a candidaturilor.

      135    SFR consideră că Tribunalul a interpretat în mod corect principiul egalității de tratament întemeindu‑se pe contextul pieței
         emergente a UMTS și considerând că niciunul dintre operatorii vizați nu pătrunsese pe piață.

      136    În sfârșit, Comisia susține că, în cadrul unei noi proceduri de atribuire, acelorași operatori li s‑ar elibera licențe UMTS
         în condiții identice.

      –       Aprecierea Curții
      137    Trebuie amintit că din articolul 225 CE și din articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție rezultă că recursul
         se limitează la chestiuni de drept. În consecință, Tribunalul este singurul competent să constate faptele, cu excepția cazului
         în care inexactitatea materială a constatărilor sale ar rezulta din înscrisurile aflate la dosar, și să aprecieze aceste fapte.
         Constatarea faptelor nu constituie, cu excepția cazului denaturării elementelor de probă prezentate în fața Tribunalului,
         o chestiune de drept supusă, ca atare, controlului Curții (Hotărârea din 2 martie 1994, Hilti/Comisia, C‑53/92 P, Rec., p. I‑667,
         punctul 42, Hotărârea din 21 iunie 2001, Moccia Irme și alții/Comisia, C‑280/99 P-C‑282/99 P, Rec., p. I‑4717, punctul 78,
         și Hotărârea din 7 iunie 2007, Wunenburger/Comisia, C‑362/05 P, Rep., p. I‑4333, punctul 66).

      138    Or, în acest caz, trebuie subliniat că, pentru a constata existența unei singure proceduri, Tribunalul nu a aplicat deloc,
         contrar celor susținute de recurente, articolul 11 din Directiva 97/13, care, de altfel, nu oferă niciun criteriu legal pentru
         a aprecia dacă o procedură de atribuire de licențe este unică sau cuprinde mai multe etape succesive. În realitate, Tribunalul
         s‑a limitat să constate, pe de o parte, la punctul 11 din hotărârea atacată, că procedura de atribuire a licențelor avea ca
         obiectiv acordarea a patru licențe și, pe de altă parte, la punctele 12, 14 și 15 din aceeași hotărâre, că autoritățile franceze
         au organizat o „invitație de depunere a unor candidaturi suplimentare” întrucât nu și‑au atins obiectivul inițial de atribuire
         a acestor patru licențe.

      139    În cadrul aprecierii sale cu privire la aceste circumstanțe, Tribunalul a dedus, la punctul 134 din hotărârea atacată, că
         „în pofida modalităților de organizare materială, procedura de atribuire a licențelor UMTS, inițiată în cursul lunii iulie
         2000 de către autoritățile franceze, a reprezentat în realitate o singură procedură”.

      140    În aceste condiții, problema organizării de către aceste autorități a unei singure proceduri sau a două proceduri este o problemă
         de apreciere a faptelor de către Tribunal, și nu un aspect de drept legat de încadrarea juridică a acestor fapte din perspectiva
         articolului 11 din Directiva 97/13, astfel cum susțin recurentele.

      141    Întrucât recurentele nu susțin că Tribunalul ar fi denaturat faptele sau elementele de probă care i‑au fost furnizate, primul
         aspect al celui de al treilea motiv trebuie, așadar, declarat inadmisibil.

       Cu privire la al doilea aspect al celui de al treilea motiv
      –       Argumentele părților
      142    Prin intermediul celui de al doilea aspect al celui de al treilea motiv, recurentele critică Tribunalul că a săvârșit o eroare
         în încadrarea juridică a faptelor, prin faptul că a apreciat că nu erau certe creanțele în discuție la care a renunțat statul
         francez.

      143    În această privință, recurentele invocă, pe de o parte, că licențele UMTS au fost acordate societăților Orange și SFR prin
         două ordine din 18 iulie 2001, mai precis ulterior expirării termenului în care puteau fi retrase candidaturile, care s‑a
         împlinit la 31 mai 2001. Recurentele susțin, pe de altă parte, că simpla posibilitate a operatorilor de a renunța la beneficiul
         licenței lor nu permite să se concluzioneze că aceste creanțe erau incerte, dat fiind că, potrivit unei jurisprudențe constante,
         o creanță este incertă numai atunci când existența acesteia depinde de producerea unui eveniment viitor și eventual sau de
         realizarea unei condiții suspensive.

      144    În schimb, Comisia, Republica Franceză, SFR și Orange apreciază că respectivele creanțe nu erau certe.

      145    Acestea susțin în special că, fără asigurările potrivit cărora Orange și SFR vor fi tratate în mod echitabil, care se regăsesc
         în conținutul scrisorilor ministeriale din 22 februarie 2001, aceste două societăți și‑ar fi retras probabil candidaturile,
         termenul de retragere nefiind împlinit încă la acea dată. În plus, în opinia Comisiei, respectivele creanțe nu erau încă exigibile
         anterior atribuirii licențelor societăților respective prin Ordinele din 18 iulie 2001.

      146    Orange adaugă că, în ceea ce privește autorizațiile de ocupare a domeniului public, posibilitatea de retragere a continuat
         să existe după data de 31 mai 2001, dat fiind că beneficiarii licențelor puteau oricând să renunțe la acestea și, în consecință,
         să sisteze plata redevențelor aferente.

      147    În orice caz, în opinia Comisiei, a Republicii Franceze și a societății Orange, acest al doilea aspect al celui de al treilea
         motiv este inoperant, întrucât este îndreptat împotriva unui motiv neesențial al hotărârii atacate, Tribunalul bazându‑și
         de asemenea aprecierea potrivit căreia renunțarea la creanțele în discuție nu constituia un ajutor de stat pe motive întemeiate
         pe excepția referitoare la structura sistemului.

      –       Aprecierea Curții
      148    Trebuie amintit că obiecțiile invocate împotriva motivelor neesențiale ale unei decizii a Tribunalului nu pot determina anularea
         acestei decizii și sunt, așadar, inoperante (a se vedea în special Hotărârea din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia,
         C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P-C‑208/02 P și C‑213/02 P, Rec., p. I‑5425, punctul 148 și jurisprudența citată).

      149    Or, pe de o parte, astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 131 din concluzii, deși Tribunalul a recunoscut la punctul
         106 din hotărârea atacată că autoritățile franceze renunțaseră în speță la resurse de stat într‑o proporție semnificativă,
         subliniind în același timp că acestea nu aveau caracter cert, nu este mai puțin adevărat că Tribunalul s‑a pronunțat la punctul
         111 din aceeași hotărâre în sensul că „împrejurarea că statul a putut renunța la resurse și că din reducerea redevențelor
         a putut rezulta un avantaj pentru beneficiari nu este suficientă pentru a caracteriza existența unui ajutor de stat incompatibil
         cu piața comună, ținând cont de specificitatea dreptului comunitar al telecomunicațiilor în raport cu dreptul comun în domeniul
         ajutoarelor de stat. Astfel, renunțarea la creanța în discuție în prezenta cauză era inevitabilă ca urmare a structurii sistemului,
         în plus față de constatarea […] că această creanță nu era certă.”

      150    Pe de altă parte, trebuie amintit că, pe baza considerațiilor menționate la punctele 87-95 din prezenta hotărâre, motivul
         formulat de recurente îndreptat împotriva motivelor hotărârii atacate și care vizează justificarea întemeiată pe natura, precum
         și pe structura sistemului în raport cu renunțarea la resurse de stat nu este fondat.

      151    În aceste condiții, presupunând că este admisibilă și fondată susținerea recurentelor potrivit căreia Tribunalul a săvârșit
         o eroare de drept prin calificarea creanțelor în cauză drept incerte, se impune constatarea faptului că o astfel de eroare,
         chiar dacă ar fi stabilită, nu ar putea în orice caz să răstoarne concluzia la care a ajuns Tribunalul la punctul 111 din
         hotărârea atacată.

      152    Prin urmare, al doilea aspect al celui de al treilea motiv trebuie respins ca inoperant.

       Cu privire la al treilea aspect al celui de al treilea motiv
      –       Argumentele părților
      153    Prin intermediul celui de treilea aspect al celui de al treilea motiv, recurentele susțin că Tribunalul a denaturat textul
         scrisorilor ministeriale din 22 februarie 2001 menționând că acestea conțineau o promisiune de „tratament egal” cu ceilalți
         operatori, în timp ce, în realitate, asigurarea nu viza decât un „tratament echitabil”. Or, angajamentul ministerial privind
         un tratament echitabil nu ar putea constitui o promisiune de aliniere retroactivă a valorii redevențelor datorate de primii
         beneficiari de licențe UMTS la valoarea licenței atribuite ulterior. O astfel de denaturare a textului scrisorilor în discuție
         nu ar fi de natură să afecteze legalitatea întregii hotărâri a Tribunalului.

      154    În opinia Comisiei, acest argument este inadmisibil întrucât problema echivalenței semantice a termenilor „echitate” și „egalitate”
         constituie un argument nou. Orange apreciază de asemenea că același argument este inadmisibil pentru motivul că repune în
         discuție o apreciere a faptelor de către Tribunal.

      155    În orice caz, Comisia consideră, în mod asemănător celor susținute de societatea Orange în subsidiar, că acest aspect al celui
         de al treilea motiv este inoperant, dat fiind că promisiunile ministeriale nu au jucat un rol esențial în constatările și
         în raționamentul Tribunalului.

      156    În subsidiar, Comisia apreciază că recurentele nu reușesc să infirme concluziile Tribunalului potrivit cărora primii doi beneficiari
         inițiali nu au avut în realitate un avantaj. La rândul lor, Republica Franceză și SFR susțin că este exclus ca Tribunalul
         să fi denaturat textul respectivelor scrisori.

      –       Aprecierea Curții
      157    După cum susțin Comisia și Orange, acest aspect al celui de al treilea motiv este de asemenea inoperant.

      158    Astfel, de la punctele 153 și 154 din hotărârea atacată rezultă în mod clar că Tribunalul și‑a întemeiat aprecierea pe faptul
         că era necesar ca autoritățile franceze să reducă redevențele datorate de SFR și de Orange în temeiul principiului egalității
         de tratament, precum impune și Directiva 97/13.

      159    Altfel spus, Tribunalul nu a considerat nicidecum că măsura de aliniere a redevențelor era impusă de asigurările privind un
         „tratament echitabil” oferite de autoritățile franceze prin scrisorile ministeriale din 22 februarie 2001.

      160    În consecință, chiar presupunând că este admisibil și fondat argumentul formulat de recurente potrivit căruia Tribunalul a
         denaturat în mod evident conținutul acestor scrisori în privința asigurărilor oferite, nu este mai puțin adevărat că o astfel
         de denaturare nu ar avea, în orice caz, vreo consecință în ceea ce privește temeinicia hotărârii atacate.

      161    Prin urmare, având în vedere jurisprudența amintită la punctul 148 din prezenta hotărâre, acest aspect al celui de al treilea
         motiv trebuie respins.

      162    Întrucât niciunul dintre cele patru motive invocate de recurente în susținerea recursului nu poate fi admis, recursul trebuie
         respins ca fiind în parte inadmisibil și în parte nefondat.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      163    Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului
         118 din același regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.

      164    Întrucât Comisia, Orange și SFR au solicitat obligarea recurentelor la plata cheltuielilor de judecată, iar acestea din urmă
         au căzut în pretenții, se impune obligarea recurentelor la plata cheltuielilor de judecată aferente acestei proceduri.

      165    Potrivit articolului 69 alineatul (4) din regulamentul menționat, aplicabil de asemenea în temeiul articolului 118 din acest
         regulament, statele membre care intervin în litigiu suportă propriile cheltuieli de judecată. În consecință, se impune ca
         Republica Franceză să suporte propriile cheltuieli de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:
      1)      Respinge recursul.
      2)      Obligă Bouygues SA și Bouygues Télécom SA la plata cheltuielilor de judecată.
      3)      Republica Franceză suportă propriile cheltuieli de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: franceza.