title: Hotărârea Curții (camera a doua) din 28 iulie 2011.#Synthon BV împotriva Merz Pharma GmbH & Co. KGaA.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) - Regatul Unit.#Dreptul brevetelor - Medicamente - Certificat suplimentar de protecție pentru medicamente - Regulamentul (CEE) nr. 1768/92 - Articolul 2 - Domeniu de aplicare - Evaluarea inocuității și a eficacității prevăzută de Directiva 65/65/CEE - Lipsă - Nulitate a certificatului.#Cauza C-195/09.

text:
      Cauza C‑195/09
      Synthon BV
      împotriva
      Merz Pharma GmbH & Co. KGaA
      [cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division
         (Patents Court)]

      „Dreptul brevetelor – Medicamente – Certificat suplimentar de protecție pentru medicamente – Regulamentul (CEE) nr. 1768/92 – Articolul 2 – Domeniu de aplicare – Evaluarea inocuității și a eficacității prevăzută de Directiva 65/65/CEE – Lipsă – Nulitatea certificatului”
      Sumarul hotărârii
      1.        Apropierea legislațiilor – Legislații uniforme – Proprietate industrială și comercială – Drept asupra brevetului – Certificat
            suplimentar de protecție pentru medicamente – Domeniu de aplicare – Produs introdus pe piață înainte de obținerea autorizației
            de introducere pe piață în conformitate cu Directiva 65/65 – Excludere
      (Regulamentul nr. 1768/92 al Consiliului, art. 2; Directiva 65/65 a Consiliului)
      2.        Apropierea legislațiilor – Legislații uniforme – Proprietate industrială și comercială – Drept asupra brevetului – Certificat
            suplimentar de protecție pentru medicamente – Eliberare pentru un produs care nu intră în domeniul de aplicare al Regulamentului
            nr. 1768 – Nulitatea certificatului
      [Regulamentul nr. 1768/92 al Consiliului, art. 2 alin. (3) și (15)]
      1.        Articolul 2 din Regulamentul nr. 1768/92 privind instituirea unui certificat suplimentar de protecție pentru medicamente trebuie
         interpretat în sensul că un produs care, în calitate de medicament de uz uman, a fost introdus pe piață în Comunitatea Europeană
         înainte să fi obținut o autorizație de introducere pe piață în conformitate cu Directiva 65/65 de apropiere a actelor cu putere
         de lege și a actelor administrative privind medicamentele și în special fără să fi fost supus evaluării inocuității și a eficacității
         sale nu intră în domeniul de aplicare al acestui regulament și, așadar, nu poate să facă obiectul unui certificat suplimentar
         de protecție.

      Astfel, din dispoziția menționată rezultă că numai produsul care este protejat printr‑un brevet valabil pe teritoriul statului
         membru în cauză și pentru care a fost obținută o autorizație de introducere pe piață după ce, în calitate de medicament, anterior
         introducerii acestuia pe piață în Comunitate, a făcut obiectul unei proceduri de autorizare administrative în conformitate
         cu Directiva 65/65, care cuprinde o evaluare a inocuității și a eficacității sale, ar putea face obiectul unui certificat
         suplimentar de protecție.

      (a se vedea punctele 44 și 51 și dispozitiv 1)
      2.        Un certificat suplimentar de protecție eliberat pentru un produs care nu intră în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 1768/92
         privind instituirea unui certificat suplimentar de protecție pentru medicamente, astfel cum este definit la articolul 2 din
         acesta, este nul.

      Chiar dacă nu este posibil să se deducă din modul de redactare sau din istoricul legislativ al articolului 15 alineatul (1)
         din respectivul regulament că lista cauzelor de nulitate ale unui certificat suplimentar de protecție prevăzute în acesta
         nu este limitativă, încălcarea unui articol din acest regulament, care nu a fost menționat de această dispoziție, poate conduce
         la nulitatea certificatului menționat în considerarea conexității sale cu articolul 3 din același regulament. Astfel, noțiunea
         de produs, prevăzută la articolul 3 menționat, privește în mod obligatoriu un produs care intră în domeniul de aplicare al
         Regulamentului nr. 1768/92, astfel cum este definit la articolul 2 din acesta. În consecință, eliberarea certificatului menționat
         pentru un produs care nu intră în acest domeniu de aplicare nu respectă sfera noțiunii de produs, iar certificatul este, în
         asemenea condiții, nul în temeiul articolului 15 din Regulamentul nr. 1768/92.

      (a se vedea punctele 55-57 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      28 iulie 2011(*)

      „Dreptul brevetelor – Medicamente – Certificat suplimentar de protecție pentru medicamente – Regulamentul (CEE) nr. 1768/92 – Articolul 2 – Domeniu de aplicare – Evaluarea inocuității și a eficacității prevăzută de Directiva 65/65/CEE – Lipsă – Nulitate a certificatului”
      În cauza C‑195/09,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de High Court of
         Justice (England & Wales) Chancery Division (Patents Court) (Regatul Unit), prin decizia din 3 aprilie 2009, primită de Curte
         la 29 mai 2009, în procedura

      Synthon BV
      împotriva
      Merz Pharma GmbH & Co. KGaA,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul J. N. Cunha Rodrigues, președinte de cameră, domnii A. Arabadjiev, A. Rosas, U. Lõhmus (raportor) și doamna
         P. Lindh, judecători,

      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 9 decembrie 2010,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Synthon BV, de domnul R. Williams, barrister, și de M. Herschdorfer, advocaat;
      –        pentru Merz Pharma GmbH & Co. KGaA, de A. von Falck, Rechtsanwalt, și de domnul R. Anderson, solicitor‑advocate;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnul H. Krämer, în calitate de agent,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 31 martie 2011,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 2, 13 și 19 din Regulamentul (CEE) nr. 1768/92
         al Consiliului din 18 iunie 1992 privind instituirea unui certificat suplimentar de protecție pentru medicamente (JO L 182,
         p. 1, Ediție specială, 13/vol. 11, p. 130), astfel cum a fost modificat prin Actul privind condițiile de aderare a Republicii
         Austria, a Republicii Finlanda și a Regatului Suediei și adaptările tratatelor care stau la baza Uniunii Europene (JO 1994,
         C 241, p. 21, și JO 1995, L 1, p. 1, denumit în continuare „Regulamentul nr. 1768/92”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Synthon BV (denumită în continuare „Synthon”), pe de o parte,
         și Merz Pharma GmbH & Co. KGaA (denumită în continuare „Merz”), pe de altă parte, cu privire la certificatul suplimentar de
         protecție (denumit în continuare „CSP”) eliberat pentru produsul „memantină” (denumit în continuare „memantina”).

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
       Regulamentul nr. 1768/92
      3        Primul‑al patrulea și al optulea considerent ale Regulamentului nr. 1768/92 prevăd:

      „întrucât cercetarea în domeniul farmaceutic contribuie decisiv la îmbunătățirea continuă a sănătății publice;
      întrucât medicamentele, în special cele apărute în urma unei cercetări îndelungi și costisitoare, nu continuă să fie dezvoltate
         în Comunitate și în Europa decât în cazul în care beneficiază de o reglementare favorabilă, care să prevadă o protecție suficientă
         pentru a încuraja o astfel de cercetare;

      întrucât, în prezent, perioada care se scurge între depunerea unei cereri de brevet pentru un nou medicament și autorizația
         de introducere pe piață [denumită în continuare «AIP»] a produsului respectiv reduce protecția efectivă conferită de brevet
         la o perioadă insuficientă pentru amortizarea investițiilor efectuate în cercetare;

      întrucât aceste împrejurări conduc la o protecție insuficientă care penalizează cercetarea farmaceutică;
      [...]
      întrucât durata protecției conferită de [CSP] trebuie să fie stabilită astfel încât acesta să permită o protecție efectivă
         suficientă; întrucât, de fapt, titularul atât al unui brevet, cât și al unui [CSP] trebuie să poată beneficia în total de
         cincisprezece ani de exclusivitate maximum, începând cu prima [AIP], în Comunitate, a medicamentului în cauză”.

      4        Articolul 1 din Regulamentul nr. 1768/92, intitulat „Definiții”, prevede:

      „În sensul prezentului regulament, se înțelege prin:
      [...]
      (b)      «produs»: principiul activ sau compoziția de principii active dintr‑un medicament;
      [...]”
      5        Articolul 2 din acest regulament, intitulat „Domeniul de aplicare”, are următorul cuprins:

      „Orice produs protejat de un brevet pe teritoriul unui stat membru și supus, în calitate de medicament, înainte de introducerea
         sa pe piață, unei proceduri de autorizare administrativă în temeiul Directivei 65/65/CEE [a Consiliului din 26 ianuarie 1965
         de apropiere a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind medicamentele (JO L 22, p. 369), astfel cum a
         fost modificată prin Directiva 89/341/CEE a Consiliului din 3 mai 1989 (JO L 142, p. 11, denumită în continuare „Directiva
         65/65”)] sau al Directivei 81/851/CEE [a Consiliului din 28 septembrie 1981 privind apropierea legislativă a statelor membre
         cu privire la produsele medicamentoase veterinare (JO L 317, p. 1), astfel cum a fost modificată prin Directiva 90/676/CEE
         a Consiliului din 13 decembrie 1990 (JO L 373, p. 15)] poate face obiectul unui [CSP] în condițiile și în conformitate cu
         modalitățile prevăzute de prezentul regulament.”

      6        Articolul 3 din regulamentul menționat, intitulat „Condițiile de obținere a [CSP‑ului]”, prevede:

      „[CSP‑ul] se eliberează în cazul în care în statul membru în care se prezintă cererea menționată la articolul 7 și la data
         prezentei cereri:

      (a)      produsul este protejat de un brevet de bază în vigoare;
      (b)      produsul, în calitate de medicament, a obținut o [AIP] în curs de validitate în conformitate cu Directiva [65/65] sau cu Directiva
         [81/851], după caz;

      (c)      produsul nu a făcut deja obiectul unui [CSP];
      (d)      autorizația menționată la litera (b) este prima [AIP] a produsului, în calitate de medicament.”
      7        Articolul 4 din același regulament, intitulat „Obiectul protecției”, prevede:

      „În limitele protecției conferite de brevetul de bază, protecția conferită de [CSP] se extinde numai la produsul prevăzut
         de [AIP] a medicamentului corespunzător, pentru orice utilizare a produsului, în calitate de medicament, care a fost autorizată
         înainte de expirarea [CSP‑ului].”

      8        În temeiul articolului 8 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1768/92, cererea de CSP trebuie să conțină:

      (a)      o cerere de eliberare a [CSP‑ului], menționând, în special:
      [...]
      (iv)      numărul și data primei [AIP] a produsului prevăzută la articolul 3 litera (b) și, în măsura în care aceasta nu este prima
         [AIP] în Comunitate, numărul și data autorizației menționate;

      (b)      o copie a [AIP], menționată la articolul 3 litera (b), prin care se identifică produsul și care cuprinde, în special, numărul
         și data autorizației, precum și rezumatul caracteristicilor produsului în conformitate cu articolul 4a din Directiva [65/65]
         sau cu articolul 5a din Directiva [81/851];

      (c)      în cazul în care autorizația menționată la litera (b) nu este prima [AIP] a produsului, în calitate de medicament, în Comunitate,
         indicația de identitate a produsului astfel autorizat și indicația dispoziției legale în temeiul căreia această procedură
         de autorizare a intervenit și, de asemenea, o copie a acestei autorizații în varianta publicată în Jurnalul Oficial.”

      9        Articolul 9 din acest regulament, intitulat „Depunerea cererii de [CSP]”, prevede:

      „(1)      Cererea de [CSP] trebuie depusă la serviciul competent privind proprietatea industrială a statului membru care a eliberat
         sau pentru care a fost eliberat brevetul de bază și în care a fost obținută [AIP] prevăzută la articolul 3 litera (b), cu
         excepția cazului în care statul membru desemnează o altă autoritate în acest scop.

      (2)      Mențiunea cererii de [CSP] se publică de autoritatea menționată la alineatul (1). Această mențiune trebuie să cuprindă cel
         puțin următoarele indicații:

      [...]
      (d)      numărul și data [AIP] menționate la articolul 3 litera (b), precum și produsul pe care aceasta îl identifică;
      (e)      după caz, numărul și data primei [AIP] în Comunitate.”
      10      Articolul 11 alineatul (1) literele (d) și (e) din regulamentul menționat prevede că numărul și data [AIP] prevăzute la articolul
         3 litera (b), precum și produsul pe care aceasta îl identifică și, după caz, numărul și data primei [AIP] în Comunitate trebuie
         să figureze în mențiunea cu privire la eliberarea CSP‑ului, publicată de autoritatea menționată la articolul 9 alineatul (1)
         din același regulament.

      11      Articolul 13 din Regulamentul nr. 1768/92, referitor la durata CSP‑ului, prevede:

      „(1)      [CSP‑ul] intră în vigoare la sfârșitul duratei legale a brevetului de bază pentru o durată egală cu perioada scursă între
         data depunerii cererii de brevet de bază și data primei [AIP] în Comunitate, redusă cu o perioadă de cinci ani.

      (2)      Fără a aduce atingere alineatului (1), durata [CSP‑ului] nu poate depăși cinci ani de la data intrării în vigoare a acestuia.”
      12      Articolul 15 din acest regulament prevede:

      „(1)      [CSP‑ul] este nul:
      (a)      în cazul în care a fost eliberat contrar dispozițiilor articolului 3;
      [...]
      (2)      Orice persoană poate prezenta o cerere sau intenta o acțiune în declararea nulității [CSP‑ului] pe lângă instituția competentă,
         în temeiul legislației interne, pentru a anula brevetul de bază corespunzător.”

      13      Articolul 19 din regulament, referitor la dispozițiile tranzitorii, prevede:

      „(1)      Pentru orice produs care, la data aderării, este protejat de un brevet valabil și pentru care prima [AIP], ca medicament,
         în Comunitate sau pe teritoriile Austriei, Finlandei sau Suediei, a fost obținută după 1 ianuarie 1985, se poate acorda un
         [CSP].

      În ceea ce privește [CSP‑urile] care trebuie eliberate în Danemarca și în Germania, data de 1 ianuarie 1985 se înlocuiește
         cu 1 ianuarie 1988.

      [...]
      (2)      Cererea de [CSP] menționată la alineatul (1) trebuie să fie prezentată în termen de șase luni de la data intrării în vigoare
         a prezentului regulament.”

       Directiva 65/65
      14      Capitolul II din Directiva 65/65, intitulat „[AIP] pentru medicamente”, cuprindea articolele 3-10.

      15      Articolul 3 din Directiva 65/65 prevedea:

      „Niciun medicament nu poate fi introdus pe piață într‑un stat membru fără o autorizație eliberată în prealabil de autoritățile
         competente din statul membru respectiv.” [traducere neoficială]

      16      Articolul 4 al doilea paragraf din această directivă enumera informațiile și documentele care trebuiau să însoțească cererea
         de AIP, între care se menționa, printre altele, rezultatul unui test de siguranță și de eficacitate pentru medicamentul vizat,
         și anume rezultatele analizelor fizico‑chimice, biologice sau microbiologice, ale testelor toxicologice și farmacologice,
         precum și ale studiilor clinice.

      17      Conform articolului 5 din directiva menționată, AIP pentru medicamente era refuzată în cazul în care, „după verificarea informațiilor
         și a documentelor menționate la articolul 4, se [constata] că medicamentul [era] nociv în condiții normale de utilizare, că
         nu [avea] eficacitate terapeutică ori că aceasta [era] insuficient argumentată de către solicitant sau că, din punctul de
         vedere al compoziției calitative și cantitative, nu [corespundea] datelor declarate” [traducere neoficială]. De asemenea,
         autorizația era refuzată „în cazul în care informațiile și documentele prezentate în sprijinul cererii nu [erau] conforme
         cu dispozițiile articolului 4” [traducere neoficială].

      18      Articolul 24 din aceeași directivă prevedea:

      „Cerințele prevăzute în prezenta directivă se aplică progresiv medicamentelor care au primit [AIP] în temeiul dispozițiilor
         precedente, în termenele și condițiile prevăzute la articolul 39 alineatele (2) și (3) din A doua directivă 75/319/CEE [a
         Consiliului din 20 mai 1975 de apropiere a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind medicamentele brevetate
         (JO L 147, p. 13)].” [traducere neoficială]

       Directiva 75/319
      19      Din articolul 39 alineatul (2) din Directiva 75/319 rezultă că termenul acordat statelor membre pentru a aplica progresiv
         dispozițiile acestui regulament în cazul medicamentelor introduse pe piață în temeiul dispozițiilor anterioare a expirat la
         21 mai 1990.

      20      Potrivit articolului 39 alineatul (3) din această directivă, până la 21 mai 1978, statele membre trebuiau să comunice Comisiei
         Comunităților Europene numărul medicamentelor care intrau sub incidența articolului 39 alineatul (2) și, pentru fiecare dintre
         anii următori, numărul acestor medicamente pentru care nu fusese încă acordată [AIP] în temeiul articolului 3 din Directiva
         65/65.

       Reglementările naționale
      21      În Germania, în temeiul articolului 3 din anexa 7 la Legea privind reforma legislației privind medicamentele (Gesetz zur Neuordnung
         des Arzneimittelrechts) din 24 august 1976 (denumită în continuare „Legea germană din 1976”), care a transpus Directiva 65/65,
         produsele introduse deja pe piață în acest stat membru și care erau încă prezente pe respectiva piață la 1 ianuarie 1978,
         data intrării în vigoare a acestei legi, în mod automat, au făcut obiectul unei autorizări care permitea continuarea comercializării
         acestora fără vreun alt test, cu condiția ca ele să fi fost notificate. În măsura în care notificarea a intervenit în cele
         șase luni care precedă 1 ianuarie 1978, începând cu această dată, autorizarea trebuia să rămână în vigoare timp de 12 ani.

      22      În Luxemburg, dispozițiile Directivei 65/65 au fost transpuse prin Legea din 11 aprilie 1983 privind introducerea pe piață
         și publicitatea medicamentelor brevetate și a medicamentelor prefabricate (Mémorial A 1983, p. 702, denumită în continuare „Legea luxemburgheză din 1983”). Regulamentul Marelui Ducat din 29 aprilie 1983 a
         prevăzut modalitățile de punere în aplicare a acestei legi.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      23      Din dosar rezultă că memantina era comercializată de Merz pe piața germană încă înainte de 1 septembrie 1976, în calitate
         de medicament de uz uman, cu marca Akatinol. Utilizat în tratamentul bolii Parkinson și pentru alte indicații, acest medicament
         făcea obiectul unei autorizații acordate în conformitate cu o reglementare germană din 1961, care nu prevedea evaluarea inocuității
         și a eficacității medicamentelor. În temeiul articolului 3 din anexa 7 la Legea germană din 1976, memantina a beneficiat în
         Germania de o AIP (denumită în continuare „AIP germană”), fără să fi fost supusă procedurilor impuse de Directiva 65/65.

      24      La 30 iunie 1983, Merz a solicitat autorităților luxemburgheze competente o AIP pentru medicamentul menționat, care a fost
         acordată la 19 septembrie 1983 (denumită în continuare „AIP luxemburgheză”), în conformitate cu Legea luxemburgheză din 1983.
         Cu toate acestea, autoritățile respective s‑au referit la AIP germană acordată anterior și nu au efectuat o examinare a inocuității
         și a eficacității memantinei.

      25      La 14 aprilie 1989, Merz a depus o cerere de brevet european pentru produsul clorhidrat de memantină. Decizia de trimitere
         precizează că, în pofida faptului că memantina se comercializa deja, brevetul a fost acordat pentru motivul că proteja o a
         doua utilizare medicală a acesteia din urmă, în special în prepararea unui medicament destinat tratamentului bolii Alzheimer.
         Brevetul respectiv a expirat la 13 aprilie 2009.

      26      Potrivit deciziei de trimitere, AIP germană și luxemburgheză au fost retrase atunci când, la 15 mai 2002, în temeiul Regulamentului
         (CEE) nr. 2309/93 al Consiliului din 22 iulie 1993 de stabilire a procedurilor Comunității privind autorizarea și supravegherea
         medicamentelor de uz uman și veterinar și de instituire a unei Agenții Europene pentru Evaluarea Medicamentelor (JO L 214,
         p. 1), o serie de AIP valabile în Comunitatea Europeană (denumită în continuare „AIP din 2002”) au fost acordate H. Lundbeck
         A/S, care era titularul unei licențe acordate de Merz. Această AIP a fost acordată pentru medicamentul Ebixa, marcă aleasă
         pentru a comercializa a doua utilizare medicală a memantinei. Din observațiile scrise depuse de Merz rezultă că, înainte de
         această acordare, Agenția Europeană pentru Evaluarea Medicamentelor efectuase o evaluare a inocuității și a eficacității Ebixa
         în conformitate cu Directiva 65/65.

      27      La 13 noiembrie 2002, Merz a depus în Regatul Unit, la Oficiul de Brevete, o cerere de CSP pentru memantină. În cererea sa,
         Merz a menționat brevetul de bază valabil în Regatul Unit și AIP din 2002, fără a menționa AIP germană sau AIP luxemburgheză.
         CSP‑ul a fost eliberat la 14 august 2003 pentru o durată de cinci ani.

      28      Prin acțiunea formulată la High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court), Synthon, fabricant
         de medicamente generice, a solicitat ca respectivul CSP să fie declarat nul sau ca durata protecției pe care o conferă să
         fie „stabilită la zero”.

      29      Având îndoieli în ceea ce privește atât domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 1768/92, cât și interpretarea care trebuie
         dată noțiunii „primă AIP în Comunitate” prevăzute la articolele 13 și 19 din acest regulament, respectiva High Court of Justice
         a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      În sensul articolelor 13 și 19 din Regulamentul [nr. 1768/92], o autorizație reprezintă o «primă [AIP] în Comunitate» dacă
         a fost eliberată în temeiul unei reglementări naționale care este conformă cu Directiva [65/65] sau trebuie să se stabilească
         în plus că, pentru a elibera autorizația în cauză, autoritățile naționale au efectuat o evaluare a datelor, astfel cum impune
         procedura administrativă prevăzută de această directivă?

      2)      În sensul articolelor 13 și 19 din Regulamentul [nr. 1768/92], expresia «primă [AIP] în Comunitate» include autorizațiile
         care, potrivit legislației interne, pot coexista cu un sistem de autorizare care este conform cu Directiva [65/65]?

      3)      Un produs a cărui primă [AIP] în Comunitate a fost acordată fără să fi făcut obiectul procedurii administrative prevăzute
         de Directiva [65/65] se încadrează în domeniul de aplicare al Regulamentului [nr. 1768/92], astfel cum este definit la articolul
         2 din acesta?

      4)      În cazul unui răspuns negativ la cea de a treia întrebare, [CSP‑ul] eliberat pentru un astfel de produs este nul?”
       Cu privire la cererea de redeschidere a procedurii orale
      30      Prin scrisoarea din 24 mai 2011, Merz a solicitat redeschiderea procedurii orale, arătând în esență că, în concluziile sale,
         avocatul general a examinat problema celei de a doua utilizări medicale a produsului, care a fost prezentată de Comisie în
         cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 28 iulie 2011, Generics (UK) (C‑427/09, nepublicată încă în Repertoriu), în temeiul
         articolului 4 din Regulamentul nr. 1768/92, fără ca părțile să se fi referit la acest articol sau la această problemă în observațiile
         lor scrise.

      31      Ținând seama de însuși scopul contradictorialității, care este de a evita influențarea Curții prin argumente care nu au putut
         să fie discutate de părți, Curtea, din oficiu, la propunerea avocatului general sau la cererea părților, poate dispune redeschiderea
         procedurii orale, în conformitate cu articolul 61 din Regulamentul de procedură, în cazul în care consideră că nu este suficient
         lămurită sau că trebuie să soluționeze cauza în temeiul unui argument care nu a fost pus în discuția părților (a se vedea
         în special Ordonanța din 4 februarie 2000, Emesa Sugar, C‑17/98, Rec., p. I‑665, punctul 18, precum și Hotărârea din 8 septembrie
         2009, Liga Portuguesa de Futebol Profissional și Bwin International, C‑42/07, Rep., p. I‑7633, punctul 31 și jurisprudența
         citată).

      32      Cu toate acestea, în cauză, Curtea, după ascultarea avocatului general, apreciază că dispune de toate elementele necesare
         pentru a răspunde la întrebările adresate și că observațiile prezentate în fața acesteia în ședință, printre altele și de
         Merz, s‑au referit la aceste elemente.

      33      Prin urmare, cererea de redeschidere a procedurii orale trebuie respinsă.

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la a treia întrebare
      34      Prin intermediul celei de a treia întrebări formulate, care trebuie examinată în primul rând, instanța de trimitere solicită,
         în esență, să se stabilească dacă articolul 2 din Regulamentul nr. 1768/92 trebuie interpretat în sensul că un produs care
         a fost introdus pe piață în Comunitate fără să fi fost supus în prealabil, în calitate de medicament de uz uman, unei proceduri
         administrative de autorizare în temeiul Directivei 65/65 și în special unei evaluări a inocuității și a eficacității sale
         intră în domeniul de aplicare al acestui regulament și poate, în consecință, să facă obiectul unui CSP.

      35      Din articolul 2 din Regulamentul nr. 1768/92 rezultă că, în scopul obținerii unui CSP, este necesar ca produsul în cauză să
         fie protejat de un brevet valabil pe teritoriul național și ca acesta să fi fost supus anterior introducerii acestuia pe piață,
         în calitate de medicament, unei proceduri administrative de autorizare în conformitate cu Directiva 65/65.

      36      În primul rând, în ceea ce privește noțiunea „introducere pe piață” a produsului în sensul articolului 2 din Regulamentul
         nr. 1768/92, Merz susține că această noțiune privește piața statului membru în care a fost formulată cererea de brevet. Un
         produs intră în domeniul de aplicare al regulamentului atât timp cât acesta este protejat de un brevet valabil pe teritoriul
         statului membru în cauză și, în calitate de medicament, a făcut obiectul, înainte de introducerea sa pe piață în acest stat
         membru, al unei proceduri administrative de autorizare, astfel cum este definită de Directiva 65/65, pentru respectivul stat
         membru.

      37      În această privință, trebuie să se constate că din modul de redactare a articolului 2 din Regulamentul nr. 1768/92 nu rezultă
         că, prin noțiunea „introducere pe piață”, legiuitorul a avut în vedere piața Comunității sau pe cea a statului membru pentru
         care a fost formulată cererea de CSP și pe teritoriul căruia este valabil brevetul.

      38      În aceste condiții, în vederea stabilirii pieței vizate de articolul menționat, trebuie să se interpreteze această dispoziție
         în raport cu contextul și cu obiectivul urmărit de reglementarea din care face parte această dispoziție (a se vedea în acest
         sens Hotărârea din 17 noiembrie 1983, Merck, 292/82, Rec., p. 3781, punctul 12, Hotărârea din 1 martie 2007, Schouten, C‑34/05,
         Rep., p. I‑1687, punctul 25, Hotărârea din 12 februarie 2009, Klarenberg, C‑466/07, Rep., p. I‑803, punctul 37, și Hotărârea
         din 3 decembrie 2009, Yaesu Europe, C‑433/08, Rep., p. I‑11487, punctul 24).

      39      În ceea ce privește contextul articolului 2 din Regulamentul nr. 1768/92, este adevărat că, astfel cum susține Merz, referirea
         făcută în această dispoziție la „protejarea printr‑un brevet pe teritoriul statului membru” ar putea să lase impresia că piața
         vizată de dispoziția menționată este piața națională a statului membru pentru care a fost solicitat CSP‑ul. Această interpretare
         ar fi, de altfel, coerentă cu conceptul de CSP considerat ca fiind titlu național.

      40      Cu toate acestea, astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 39 din concluzii, o asemenea interpretare ar presupune
         să fie prevăzute deja la articolul 2 din acest regulament condițiile stabilite în vederea obținerii CSP‑ului enumerate la
         articolul 3 literele (a) și (b) din Regulamentul nr. 1768/92, potrivit cărora produsul este protejat de un brevet de bază
         în statul membru în care a fost formulată cererea de CSP și a obținut, în acest stat membru, în calitate de medicament, o
         AIP în conformitate cu Directiva 65/65. Ar rezulta că acest articol 2 nu ar face decât să anticipeze conținutul articolului
         3 literele (a) și (b) din regulamentul menționat. O asemenea interpretare ar înlătura, așadar, aceluiași articol 2 orice rațiune
         de a fi.

      41      Or, astfel cum rezultă din titlurile articolelor 2 și 3 din Regulamentul nr. 1768/92, și anume „Domeniul de aplicare” și „Condițiile
         de obținere a [CSP‑ului]”, acest regulament are în vedere mai întâi, la articolul 2, să prevadă în general care sunt produsele
         care pot face obiectul unui CSP, înainte de a stabili, la articolul 3, condițiile în care aceste produse pot prilejui eliberarea
         unui CSP.

      42      Prin urmare, aceste considerații tind să se opună unei interpretări a termenului „piață” prevăzut la articolul 2 din Regulamentul
         nr. 1768/92 ca vizând piața unui stat membru. În schimb, ele susțin o referire la piața comunitară.

      43      În al doilea rând, în ceea ce privește procedura de autorizare administrativă la care produsul, în calitate de medicament,
         trebuie să fie supus în temeiul Directivei 65/65, din articolul 3 litera (b) din Regulamentul nr. 1768/92, precum și din articolul
         3 din această directivă rezultă că procedura este aceea la care se referă capitolul II din directiva menționată, pentru obținerea
         unei AIP. Această procedură cuprinde o evaluare a inocuității și a eficacității medicamentului al cărei rezultat trebuie,
         în conformitate cu articolul 4 alineatul (2) din Directiva 65/65, să însoțească cererea de AIP.

      44      Din aceasta rezultă că articolul 2 din Regulamentul nr. 1768/92 trebuie interpretat în sensul că numai produsul care este
         protejat printr‑un brevet valabil pe teritoriul statului membru în cauză și pentru care a fost obținută o AIP după ce, în
         calitate de medicament, anterior introducerii acestuia pe piață în Comunitate, a făcut obiectul unei proceduri de autorizare
         administrative în conformitate cu Directiva 65/65, care cuprinde o evaluare a inocuității și a eficacității sale, ar putea
         face obiectul unui CSP.

      45      Această interpretare a articolului 2 din Regulamentul nr. 1768/92 este confirmată de obiectivul urmărit de acest regulament.

      46      Astfel, după cum rezultă din primul-al patrulea considerent, în vederea asigurării unei protecții suficiente pentru a încuraja
         cercetarea în domeniul farmaceutic, prin crearea unui CSP pentru medicamente pentru care s‑a acordat o AIP, regulamentul menționat
         urmărește să complinească durata insuficientă de protecție efectivă conferită de brevet pentru amortizarea investițiilor efectuate
         pentru cercetarea respectivă, ținând seama de perioada scursă între depunerea unei cereri de brevet pentru un nou medicament
         și AIP a acestuia (a se vedea în acest sens, în special, Hotărârea din 12 iunie 1997, Yamanouchi Pharmaceutical, C‑110/95,
         Rec., p. I‑3251, punctul 7, Hotărârea din 16 septembrie 1999, Farmitalia, C‑392/97, Rec., p. I‑5553, punctul 19, și Hotărârea
         din 3 septembrie 2009, AHP Manufacturing, C‑482/07, Rep., p. I‑7295, punctul 30).

      47      Or, ar fi contrar acestui obiectiv de compensare a termenului aferent obținerii unei AIP, care necesită o evaluare lungă și
         oneroasă a inocuității și a eficacității medicamentului în cauză, ca un CSP, care reprezintă o prelungire a exclusivității,
         să poată fi eliberat pentru un produs care a putut deja să fie comercializat pe piața comunitară, în calitate de medicament,
         înainte de a face obiectul unei proceduri de autorizare administrativă în conformitate cu Directiva 65/65, care cuprinde și
         evaluarea inocuității și a eficacității acestuia.

      48      În plus, interpretarea articolului 2 din Regulamentul nr. 1768/92 propusă de Merz ar conduce la o diferență de tratament nejustificată
         în raport cu obiectivul urmărit de acest regulament între anumite produse introduse pe piață înainte de data prevăzută la
         articolul 19 alineatul (1) din regulamentul menționat. Astfel, deși, în temeiul acestei ultime dispoziții, produsele pentru
         care o AIP conformă a fost acordată înainte de această dată nu pot beneficia de un CSP, iar aceasta chiar dacă AIP a fost
         acordată în conformitate cu Directiva 65/65, produsele comercializate anterior datei menționate pe baza unor titluri neconforme
         și pentru care s‑ar fi obținut o AIP în conformitate cu Directiva 65/65, ulterior acestei date, într‑un stat membru, ar putea
         face obiectul unui CSP.

      49      În speță, este cert că memantina a fost comercializată în Comunitate, în calitate de medicament, în temeiul AIP germane și
         luxemburgheze în cauză în acțiunea principală, fără să fi fost supusă, în prealabil, evaluării inocuității și a eficacității
         prevăzute de Directiva 65/65. O asemenea evaluare a avut loc pentru prima oară în cadrul acordării AIP din 2002.

      50      Rezultă că un asemenea produs nu intră în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 1768/92, astfel cum este definit la articolul
         2 din acesta din urmă, și, prin urmare, nu poate face obiectul unui CSP.

      51      Având în vedere toate cele de mai sus, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că articolul 2 din Regulamentul nr. 1768/92
         trebuie interpretat în sensul că un produs, precum cel în cauză în acțiunea principală, care, în calitate de medicament de
         uz uman, a fost introdus pe piață în Comunitate înainte să fi obținut o AIP în conformitate cu Directiva 65/65 și în special
         fără să fi fost supus evaluării inocuității și a eficacității sale nu intră în domeniul de aplicare al acestui regulament
         și, așadar, nu poate să facă obiectul unui CSP.

       Cu privire la a patra întrebare
      52      Prin intermediul celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă un CSP eliberat
         pentru un produs care nu intră în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 1768/92, astfel cum este definit la articolul
         2 din acesta, este nul.

      53      Cauzele de nulitate ale CSP‑ului sunt prevăzute la articolul 15 din regulamentul menționat. Încălcarea articolului 2 din același
         regulament nu figurează printre aceste cauze.

      54      În schimb, în temeiul articolului 15 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 1768/92, CSP‑ul este nul dacă a fost eliberat
         cu nerespectarea dispozițiilor articolului 3 din acest regulament.

      55      Curtea a statuat deja, la punctele 90 și 91 din Hotărârea din 11 decembrie 2003, Hässle (C‑127/00, Rec., p. I‑14781), că,
         și dacă nu este posibil să se deducă din modul de redactare sau din istoricul legislativ al articolului 15 alineatul (1) din
         respectivul regulament că lista cauzelor de nulitate ale unui CSP prevăzute în acesta nu este limitativă, încălcarea unui
         articol din acest regulament, care nu a fost menționat de această dispoziție – în acel caz articolul 19 din regulament –,
         poate conduce la nulitatea CSP‑ului în considerarea conexității sale cu articolul 3 din același act normativ.

      56      Or, noțiunea „produs” prevăzută la articolul 3 din Regulamentul nr. 1768/92 privește în mod obligatoriu un produs care intră
         în domeniul de aplicare al regulamentului, astfel cum este definit la articolul 2 din acesta. În consecință, eliberarea unui
         CSP pentru un produs care nu intră în domeniul de aplicare al regulamentului menționat nu ar respecta sfera respectivei noțiuni
         „produs”. Așadar, un CSP eliberat în asemenea condiții este nul, în temeiul articolului 15 din Regulamentul nr. 1768/92.

      57      Prin urmare, trebuie să se răspundă la a patra întrebare că un CSP eliberat pentru un produs care nu intră în domeniul de
         aplicare al Regulamentului nr. 1768/92, astfel cum este definit la articolul 2 din acesta, este nul.

       Cu privire la prima și la a doua întrebare
      58      Ținând seama de răspunsurile date la a treia și la a patra întrebare, nu este necesar să se răspundă la prima și la a doua
         întrebare.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      59      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      1)      Articolul 2 din Regulamentul (CEE) nr. 1768/92 al Consiliului din 18 iunie 1992 privind instituirea unui certificat suplimentar
            de protecție pentru medicamente, astfel cum a fost modificat prin Actul privind condițiile de aderare a Republicii Austria,
            a Republicii Finlanda și a Regatului Suediei și adaptările tratatelor care stau la baza Uniunii Europene, trebuie interpretat
            în sensul că un produs, precum cel în cauză în acțiunea principală, care, în calitate de medicament de uz uman, a fost introdus
            pe piață în Comunitatea Europeană înainte să fi obținut o autorizație de introducere pe piață în conformitate cu Directiva
            65/65/CEE a Consiliului din 26 ianuarie 1965 de apropiere a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind
            medicamentele, astfel cum a fost modificată prin Directiva 89/341/CEE a Consiliului din 3 mai 1989, și în special fără să
            fi fost supus evaluării inocuității și a eficacității sale nu intră în domeniul de aplicare al acestui regulament, cu modificările
            ulterioare, și, așadar, nu poate să facă obiectul unui certificat suplimentar de protecție.
      2)      Un certificat suplimentar de protecție eliberat pentru un produs care nu intră în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 1768/92,
            cu modificările ulterioare, astfel cum este definit la articolul 2 din acesta, este nul.
      Semnături
      * Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanţă (camera a treia) din data de 18 septembrie 2003. # Daniel Callebaut împotriva Comisiei Comunităţilor Europene. # Funcţionari - Promovare. # Cauza T-241/02.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 29 octombrie 2009. # Bowland Dairy Products Ltd împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Acțiune în despăgubire - Regulamentul (CE) nr. 178/2002 - Sistemul rapid de alertă - Notificare suplimentară - Competența autorităților naționale - Aviz al Comisiei care nu are efect juridic - Modificarea obiectului litigiului - Inadmisibilitate. # Cauza T-212/06.

text:
         HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a cincea)
      29 octombrie 2009 (
            *1
         )
      „Acțiune în despăgubire — Regulamentul (CE) nr. 178/2002 — Sistemul rapid de alertă — Notificare suplimentară — Competența autorităților naționale — Aviz al Comisiei care nu are efect juridic — Modificarea obiectului litigiului — Inadmisibilitate”
      În cauza T-212/06,

         Bowland Dairy Products Ltd, cu sediul în Barrowford, Lancashire (Regatul Unit), reprezentată de domnii J. Milligan, solicitor, D. Anderson, QC, și A. Robertson, barrister,
      reclamantă,
      împotriva

         Comisiei Comunităților Europene, reprezentată de domnii P. Oliver, J.-P. Keppenne și L. Parpala, în calitate de agenți,
      pârâtă,
      având ca obiect, în primul rând, o cerere de anulare a unui pretins refuz al Comisiei de a difuza, în cadrul sistemului rapid de alertă prevăzut la articolul 50 din Regulamentul (CE) nr. 178/2002 al Parlamentului European și al Consiliului din 28 ianuarie 2002 de stabilire a principiilor și a cerințelor generale ale legislației alimentare, de instituire a Autorității Europene pentru Siguranța Alimentară și de stabilire a procedurilor în domeniul siguranței produselor alimentare (JO L 31, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 8, p. 68), o notificare suplimentară prin care Food Standards Agency din Regatul Unit își exprima acordul pentru comercializarea brânzei albe produse de reclamantă și, în al doilea rând, o cerere de reparare a unui pretins prejudiciu suferit de reclamantă ca urmare a acestui refuz,
      TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂ AL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera a cincea),
      compus din domnii M. Vilaras, președinte, M. Prek (raportor) și V. M. Ciucă, judecători,
      grefier: doamna C. Kantza, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 5 martie 2009,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

         Cadrul juridic

               1

               Regulamentul (CE) nr. 178/2002 al Parlamentului European și al Consiliului din 28 ianuarie 2002 de stabilire a principiilor și a cerințelor generale ale legislației alimentare, de instituire a Autorității Europene pentru Siguranța Alimentară și de stabilire a procedurilor în domeniul siguranței produselor alimentare (JO L 31, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 8, p. 68) stabilește procedurile referitoare la siguranța produselor alimentare.

               2

               Capitolul IV din Regulamentul nr. 178/2002, intitulat „Sistemul rapid de alertă, gestionarea crizelor și urgențe”, stabilește un sistem rapid de alertă pentru produsele alimentare și hrana pentru animale (denumit în continuare „SARA”).

               3

               Articolul 50 din Regulamentul nr. 178/2002 prevede:
               „Sistemul rapid de alertă
               (1)   Prin prezentul document se instituie, sub forma unei rețele, un sistem rapid de alertă pentru notificarea unui risc direct sau indirect asupra sănătății umane, derivând din produse alimentare sau din hrana pentru animale. Acest sistem implică statele membre, Comisia și Autoritatea [Europeană pentru Siguranța Alimentară]. Fiecare dintre acestea desemnează un punct de contact, care este membru al rețelei. Comisia răspunde de administrarea rețelei.
               (2)   În cazul în care un membru al rețelei deține o informație legată de existența unui risc grav, direct sau indirect, asupra sănătății umane, derivând din produse alimentare sau din hrana pentru animale, această informație se notifică de îndată Comisiei prin sistemul rapid de alertă. Comisia transmite de îndată această informație membrilor rețelei.
               Autoritatea [Europeană pentru Siguranța Alimentară] poate include în notificare orice informație științifică sau tehnică de natură să faciliteze o acțiune [rapidă și] adecvată de gestiune a riscurilor de către statele membre.
               (3)   Fără a aduce atingere altor elemente din legislația comunitară, statele membre notifică de îndată Comisia prin sistemul rapid de alertă:

                        (a)

                        orice măsură pe care au adoptat-o pentru a restricționa introducerea pe piață sau a determina retragerea de pe piață sau returnarea produselor alimentare sau a hranei pentru animale în vederea protejării sănătății umane, necesitând o acțiune rapidă;

                        (b)

                        orice recomandare sau acord cu operatori profesioniști care are drept scop, în mod voluntar sau obligatoriu, prevenirea, limitarea sau impunerea unor condiții specifice pentru introducerea pe piață sau eventuala folosire a produselor alimentare și hranei pentru animale din cauza unui risc major asupra sănătății, necesitând o acțiune rapidă;

                        (c)

                        orice respingere, legată de un risc direct sau indirect asupra sănătății umane, a unui lot, container sau transport de produse alimentare sau de hrană pentru animale de către o autoritate competentă la un punct de control la frontieră din cadrul Uniunii Europene.

                  Notificarea este însoțită de o explicare detaliată a motivelor pentru acțiunea întreprinsă de autoritățile competente din statul membru în care a fost emisă notificarea. Ea este urmată în timp util de informații suplimentare, în special în cazul în care măsurile pe care se bazează notificarea sunt modificate sau retrase.
               Comisia transmite de îndată membrilor rețelei notificarea și informațiile suplimentare primite în conformitate cu paragrafele (1) și (2).”

         Istoricul cauzei

               4

               Reclamanta, Bowland Dairy Products Ltd, este o societate de drept englez al cărui obiect de activitate este producerea de brânză proaspătă, în general, și de brânză albă, în special. Din 1999, această societate este autorizată de Pendle Environmental Health Office, autoritate locală cu competențe în domeniul alimentației aflată în subordinea Food Standards Agency (denumită în continuare „FSA”), să producă brânză albă din diferite tipuri de lapte.

               5

               La 9 iunie 2006, Oficiul alimentar și veterinar (OAV), direcție care face parte din Direcția Generală (DG) Sănătate și Protecția Consumatorilor a Comisiei Comunităților Europene, a inspectat, în prezența unui reprezentant al FSA, birourile și laboratorul de control al calității ale reclamantei. Constatările inspecției efectuate de OAV au fost prezentate într-o notă internă a DG Sănătate și Protecția Consumatorilor din și reflectate în proiectul de raport final al misiunii pe care OAV a efectuat-o în Regatul Unit din până la .

               6

               La 14 iunie 2006, FSA a emis în cadrul SARA o notificare de alertă rapidă prin care a identificat următorul risc: „Producție defectuoasă de produse lactate. Regim de control neadaptat pentru detectarea antibioticelor”. FSA a aplicat notificarea în privința „[o]ricărui tip de brânză albă purtând marca sanitară UK PE 023.EEC”, și anume a oricărui tip de brânză albă produsă de reclamantă. La , în cadrul SARA, au fost transmise informații suplimentare.

               7

               Între 16 și , reclamanta și-a închis localurile.

               8

               La 20 iunie 2006, FSA a efectuat un audit al localurilor reclamantei. Într-o scrisoare transmisă către DG Sănătate și Protecția Consumatorilor la , FSA a precizat preocupările pe care le avea în privința practicilor constatate la reclamantă și măsurile care au fost luate în această privință. FSA a concluzionat că reluarea activității de către reclamantă în temeiul măsurilor preconizate nu prezenta probleme pentru sănătatea publică și nu încălca dreptul comunitar.

               9

               La 26 iunie 2006, FSA a autorizat reclamanta să își reia activitatea de producție de brânză albă, activitate pe care reclamanta a reluat-o în aceeași zi.

               10

               Între DG Sănătate și Protecția Consumatorilor și FSA au avut loc discuții noi în legătură cu concluziile OAV din 9 iunie 2006 și cu cele ale auditului efectuat de FSA și s-a organizat o întâlnire la .

               11

               Prin mesajul electronic din 19 iulie 2006, domnul F. din cadrul FSA a prezentat Comisiei, precizând că dorea să primească comentariile sau sugestiile acesteia, următorul proiect de notificare suplimentară:
               „La 20 iunie 2006, autoritățile britanice au efectuat un audit complet la Bowland Dairy Products Ltd. În urma acestui audit, două loturi de brânză albă produsă din lapte considerat ca nefiind adecvat consumului uman au fost returnate în Regatul Unit din Germania și au fost distruse sub supraveghere la 27 iunie.
               În plus, s-a constatat că este necesară luarea unor măsuri corective și drept urmare au fost puse în aplicare măsuri de ameliorare a procedurii de analiză a riscurilor și de control al aspectelor critice, a controlului calității și a specificațiilor laptelui la recepție.
               Prin urmare, autoritățile britanice acceptă comercializarea brânzei albe produse de Bowland.”

               12

               Prin mesajul electronic din 20 iulie 2006, Comisia a comunicat un răspuns către FSA care are următorul conținut:
               „Domnule [F.],
               Ieri, am avut și noi plăcerea de a explica, din nou, poziția [DG Sănătate și Protecția Consumatorilor] în privința laptelui cu conținut de antibiotice și a laptelui diluat. Intenționăm să propunem statelor membre după pauza estivală un instrument juridic prin care să se urmărească precizarea a ceea ce trebuie făcut cu aceste două ingrediente și a modalităților de control al acestor produse atunci când sunt utilizate în producția de brânză.
               Referitor la proiectul dumneavoastră de mesaj destinat sistemului rapid de alertă, vă mulțumim că ne-ați consultat. În privința ultimei fraze, «Prin urmare, autoritățile britanice acceptă comercializarea brânzei albe produse de Bowland», înțelegem că aceasta este poziția dumneavoastră, însă nu reprezintă și poziția [DG Sănătate și Protecția Consumatorilor]. În urma conversației noastre de ieri, am înțeles că începând cu 26 iunie (dată la care Bowland și-a reluat producția) Bowland utilizează din nou lapte al cărui conținut în antibiotice nu s-a confirmat a fi inferior limitei maxime de reziduuri și lapte diluat, deși absența produșilor chimici nu a fost confirmată prin mijloace adecvate.
               În consecință, [DG Sănătate și Protecția Consumatorilor] nu poate susține declarația care figurează în mesajul dumneavoastră.
               Nu vom putea aproba proiectul dumneavoastră de text decât dacă confirmați că aceste două tipuri de lapte nu sunt utilizate pentru producția de brânză albă.
               Alternativ, putem difuza mesajul dumneavoastră prin SARA, însă în această situație va fi însoțit de un mesaj al [DG Sănătate și Protecția Consumatorilor] care va preciza că «serviciile Comisiei consideră că brânza albă produsă de Bowland nu poate fi comercializată».
               Cu deosebită considerație,
               [E. P.]”

               13

               Prin mesajul electronic din 23 august 2006, adresat domnului P., domnul Y. din cadrul FSA a solicitat DG Sănătate și Protecția Consumatorilor comunicarea prin intermediul SARA a unei note redactate în termeni identici cu cei folosiți în proiectul din . În aceeași zi, autoritățile Regatului Unit au notificat același mesaj punctului de contact al SARA la Comisie.

               14

               La 24 august 2006, Comisia a difuzat această notificare prin intermediul SARA. De asemenea, Comisia a difuzat o notă a serviciilor sale care conținea proiectul de minută a întâlnirii din din care reieșea dezacordul DG Sănătate și Protecția Consumatorilor în privința autorizației date reclamantei de FSA (denumită în continuare „nota din ”).

         Procedura și concluziile părților

               15

               Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 11 august 2006, reclamanta a introdus prezenta acțiune.

               16

               Prin înscris separat depus la grefă în aceeași zi, reclamanta a introdus o cerere de măsuri provizorii prin care solicita Tribunalului să dispună, pe de o parte, suspendarea executării deciziei atacate conținute în mesajul electronic din 20 iulie 2006 și, pe de altă parte, difuzarea în cadrul SARA a notificării suplimentare a FSA.

               17

               La 25 august 2006, reclamanta a transmis Tribunalului o copie a unei scrisori pe care o comunicase în aceeași zi către DG Sănătate și Protecția Consumatorilor și în care indica faptul că ar solicita Tribunalului să considere că cererea sa de măsuri provizorii și acțiunea sa principală sunt formulate nu numai împotriva mesajului electronic din , ci și împotriva notei din .

               18

               Prin Ordonanța din 12 septembrie 2006, Bowland Dairy Products/Comisia (T-212/06 R, nepublicată în Recueil), președintele Tribunalului a ordonat Comisiei retragerea notei din până la data pronunțării ordonanței prin care urma să se soluționeze procedura de măsuri provizorii. La , Comisia a pus în executare această ordonanță.

               19

               Prin scrisoarea din 24 octombrie 2006, reclamanta s-a desistat de cererile sale de măsuri provizorii și de concluziile sale referitoare la anulare. Cu toate acestea, reclamanta a indicat că își menține cererea introductivă în ceea ce privește despăgubirea pentru prejudiciul pe care l-ar fi suferit.

               20

               Prin Ordonanța din 29 noiembrie 2006, președintele Tribunalului a dispus radierea cauzei T-212/06 R.

               21

               La cererea Comisiei, prezentată prin înscris separat la 28 martie 2007 și necontestată de reclamantă în observațiile sale scrise din , Tribunalul a decis, la , cu titlu de măsuri de organizare a procedurii, ca aspectul cuantumului despăgubirilor să nu fie abordat atât timp cât nu se va fi dovedit dacă Comunitatea Europeană este răspunzătoare pentru prejudiciul invocat de reclamantă.

               22

               Cauza a fost atribuită Camerei a treia. Întrucât compunerea camerelor Tribunalului a fost modificată, judecătorul raportor a fost repartizat la Camera a șasea, căreia, în consecință, i-a fost repartizată prezenta cauză. Întrucât judecătorul raportor s-a aflat într-un caz de împiedicare de a participa la judecată, președintele Tribunalului a reatribuit cauza Camerei a cincea prin decizia din 7 ianuarie 2008.

               23

               Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a cincea) a decis deschiderea procedurii orale. Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 5 martie 2009.

               24

               Prin cererea introductivă, reclamanta solicită Tribunalului anularea mesajului electronic din 20 iulie 2006. Mai târziu, prin scrisoarea din , reclamanta a indicat că își extinde cererea de anulare și în privința notei din . Ulterior, prin scrisoarea din , concluziile sale referitoare la anulare au fost retrase.

               25

               Prin memoriul în replică, reclamanta a solicitat Tribunalului:

                        —

                        obligarea Comisiei la plata cu titlu de despăgubiri a sumei reprezentând pierderile pe care le-a suferit ca urmare a mesajului electronic din 20 iulie 2006 și a notei din , plus dobânzile aferente acestei sume;

                        —

                        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

               26

               Comisia solicită Tribunalului:

                        —

                        respingerea cererii ca fiind, în parte, inadmisibilă și, în orice situație, neîntemeiată;

                        —

                        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

         În drept

               27

               În prealabil, trebuie subliniat că, pe parcursul procedurii scrise, reclamanta și-a retras concluziile referitoare la anularea mesajului electronic din 20 iulie 2006 și a notei din . Această desistare a fost confirmată în ședință. În consecință, Tribunalul nu va examina decât concluziile referitoare la despăgubiri.

         Argumentele părților

               28

               Reclamanta a criticat Comisia pentru că a condiționat difuzarea notificării suplimentare a FSA, impunând ca aceasta din urmă să confirme că reclamanta nu utiliza lapte cu conținut de antibiotice sau lapte diluat în producția sa de brânză albă sau, alternativ, ca această difuzare să fie însoțită de un mesaj din partea DG Sănătate și Protecția Consumatorilor care să precizeze că serviciile Comisiei considerau că brânza albă produsă de reclamanta nu putea fi comercializată.

               29

               Reclamanta consideră, în special, că mesajul electronic din 20 iulie 2006 constituie un refuz definitiv al Comisiei de a difuza notificarea suplimentară a FSA, dacă aceasta nu era însoțită de o contranotificare din care să reiasă dezacordul Comisiei. Caracterul definitiv al acestui refuz ar fi demonstrat de împrejurarea că mesajul electronic din răspunde la mesajul electronic al FSA din care, în opinia reclamantei, nu poate fi perceput altfel decât drept cerere de difuzare. În plus, reclamanta susține că Tribunalul trebuie să considere că prezenta acțiune urmărește obținerea reparării prejudiciului cauzat nu numai prin mesajul electronic din , ci și prin nota din , deși aceasta a fost difuzată prin SARA după introducerea cererii introductive.

               30

               Pe de o parte, în această privință, reclamanta arată că efectul notei din 24 august 2006 este identic cu acela al mesajului electronic din și că argumentele și pretențiile invocate împotriva acestor două acte sunt de asemenea identice.

               31

               Pe de altă parte, reclamanta se referă la Ordonanța Bowland Dairy Products/Comisia, punctul 18 de mai sus, prin care s-a ordonat Comisiei, cu titlu de măsură provizorie, să își retragă nota din 24 august 2006 până la data pronunțării ordonanței prin care procedura de măsuri provizorii urma să fie soluționată. Reclamanta consideră că, având în vedere dispozițiile articolului 242 CE și ale articolului 104 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, președintele Tribunalului nu ar fi putut să ordone retragerea notei din dacă aceasta nu ar fi fost considerată ca făcând parte din obiectul acțiunii.

               32

               Comisia consideră că mesajul electronic din 20 iulie 2006 nu constituie un refuz de difuzare a notificării suplimentare a FSA întrucât, la acea dată, nu era sesizată cu o cerere definitivă în acest sens. În realitate, mesajul electronic al FSA din ar constitui o simplă consultare asupra proiectului de notificare suplimentară.

               33

               În plus, Comisia susține că obiectul acțiunii nu cuprinde nota din 24 august 2006, având în vedere că aceasta este ulterioară introducerii cererii introductive. Comisia subliniază că completarea obiectului inițial al acțiunii prin intermediul unei scrisori adresate Comisiei ar fi o procedură neobișnuită și vădit neconformă cu Statutul Curții de Justiție și cu Regulamentul de procedură.

         Aprecierea Tribunalului

               34

               În primul rând, trebuie amintit că, potrivit articolului 21 primul paragraf din Statutul Curții, aplicabil procedurii în fața Tribunalului în conformitate cu articolul 53 primul paragraf din același statut, „Curtea este sesizată printr-o cerere adresată grefierului”, iar „[c]ererea trebuie să cuprindă […] obiectul litigiului, concluziile și o expunere sumară a motivelor invocate”.

               35

               De asemenea, articolul 44 alineatul (1) literele (c) și (d) din Regulamentul de procedură prevede că cererea prevăzută de articolul 21 din Statutul Curții cuprinde obiectul litigiului, expunerea sumară a motivelor invocate și concluziile reclamantului.

               36

               Deși articolul 48 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, permite, în anumite condiții, prezentarea de motive noi pe parcursul procesului, această dispoziție nu poate, în niciun caz, să fie interpretată în sensul că permite reclamantului să sesizeze Tribunalul cu concluzii noi și să modifice astfel obiectul litigiului (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 12 iulie 2001, Banatrading/Conseil, T-3/99, Rec., p. II-2123, punctul 28 și jurisprudența citată).

               37

               În al doilea rând, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe bine stabilite, pentru angajarea răspunderii extracontractuale a Comunității trebuie întrunite mai multe condiții, și anume: nelegalitatea conduitei imputate instituțiilor, existența unui prejudiciu real și existența unei legături de cauzalitate între conduita respectivă și prejudiciul invocat. În cazul în care una dintre aceste condiții nu este îndeplinită, acțiunea trebuie să fie respinsă în totalitate, fără a fi necesară examinarea celorlalte condiții (a se vedea Hotărârea Curții din 29 septembrie 1982, Oleifici Mediterranei/CEE, 26/81, Rec., p. 3057, punctul 16, Hotărârea Tribunalului din , Exporteurs in Levende Varkens și alții/Comisia, T-481/93 și T 484/93, Rec., p. II-2941, punctul 80, și Hotărârea Tribunalului din , Bouychou/Comisia, T-344/04, nepublicată în Repertoriu, punctul 33 și jurisprudența citată).

               38

               Din această jurisprudență rezultă că actul sau comportamentul instituției pârâte, care s-ar afla la originea prejudiciului invocat, face parte din obiectul unei acțiuni în despăgubire și trebuie să fie precizat în cererea introductivă. Pentru același motiv, concluziile unei asemenea acțiuni trebuie să fie înțelese în sensul că se referă la repararea prejudiciului care se pretinde că a fost cauzat prin actul sau comportamentul precizat în cererea introductivă.

               39

               În al treilea rând, trebuie subliniat că prin articolul 50 alineatul (1) din Regulamentul nr. 178/2002 se instituie SARA care implică, în calitate de membri ai rețelei, statele membre, Comisia și Autoritatea Europeană pentru Siguranța Alimentară (EFSA), Comisia având responsabilitatea administrării rețelei. În cadrul rețelei, statele membre notifică Comisiei măsurile enumerate la alineatul (3) primul paragraf literele (a)-(c) ale aceluiași articol, precum și, în temeiul celui de al doilea paragraf al aceluiași alineat, informații suplimentare, în special în cazul în care măsurile pe care se bazează notificarea sunt modificate sau retrase. Comisia, în ceea ce o privește, are obligația de a transmite de îndată membrilor rețelei notificarea și informațiile suplimentare pe care le primește în temeiul primului și al celui de al doilea paragraf. Cu toate acestea, în calitate de membru al rețelei, Comisia poate în același timp, în temeiul articolului 50 alineatul (2) din Regulamentul nr. 178/2002, să transmită celorlalți membri ai rețelei orice informație de care dispune legată de existența unui risc grav, direct sau indirect, asupra sănătății umane, derivând din produse alimentare sau din hrana pentru animale.

               40

               Din aceste dispoziții rezultă că autoritatea competentă din fiecare stat membru în cauză este singura responsabilă în privința redactării notificărilor prevăzute la articolul 50 alineatul (3) din Regulamentul nr. 178/2002, precum și a transmiterii acestora către Comisie în vederea comunicării lor către ceilalți membri ai rețelei.

               41

               Desigur, nu se poate exclude posibilitatea ca, chiar într-un caz care intră în competența autorităților naționale, Comisia să poată să își exprime opinia, care nu are totuși efecte juridice și nu este obligatorie pentru acele autorități (Hotărârea Curții din 27 martie 1980, Sucrimex și Westzucker/Comisia, 133/79, Rec., p. 1299, punctul 16, și Ordonanța Curții din , Italia/Comisia, 151/88, Rec., p. 1255, punctul 22, Hotărârea Tribunalului din , Van Parys și Pacific Fruit Company/Comisia, T-160/98, Rec., p. II-233, punctul 65). În consecință, concluziile referitoare la despăgubirile întemeiate pe împrejurarea că Comisia și-ar fi exprimat o asemenea opinie sunt inadmisibile (Ordonanța Tribunalului din , Lademporiki și Parousis & Sia/Comisia, T-92/06, nepublicată în Recueil, punctul 26; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea Sucrimex și Westzucker/Comisia, citată anterior, punctele 22 și 25).

               42

               În speță, trebuie subliniat că mesajul electronic din 20 iulie 2006 a fost transmis către FSA ca răspuns la mesajul electronic al acesteia din . Or, din acest din urmă mesaj rezultă că FSA dorea să primească sugestii și comentarii din partea Comisiei, inclusiv sugestii referitoare la o redactare alternativă a notificării. În plus, FSA sublinia că intenționa să difuzeze notificarea prin SARA cât mai curând posibil și că ar fi dorit ca, în acest scop, să primească un răspuns rapid din partea Comisiei.

               43

               Prin urmare, mesajul electronic din 20 iulie 2006 se limitează la exprimarea opiniei Comisiei ca răspuns la o cerere făcută în acest sens de FSA. În consecință și conform jurisprudenței evocate la punctul 41 de mai sus, concluziile referitoare la despăgubiri cuprinse în acțiune și întemeiate pe împrejurarea că, drept răspuns la o cerere a FSA, Comisia și-a exprimat opinia cu privire la textul unei notificări de informații suplimentare, în sensul articolului 50 alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 178/2002, pe care FSA intenționa să o transmită acesteia în vederea comunicării către ceilalți membri ai rețelei, sunt inadmisibile și trebuie respinse.

               44

               În ceea ce privește cererea reclamantei prin care se urmărește ca, în susținerea concluziilor referitoare la despăgubiri, să se țină seama și de nota din 24 august 2006, din considerațiile și jurisprudența menționate la punctele 34-36 de mai sus rezultă că și aceasta trebuie să fie respinsă ca inadmisibilă întrucât se urmărește modificarea obiectului litigiului, precum și a concluziilor inițiale ale acțiunii (a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea Banatrading/Consiliul, punctul 36 de mai sus, punctul 29).

               45

               Împrejurarea că, prin Ordonanța Bowland Dairy Products/Comisia, punctul 18 de mai sus, președintele Tribunalului a ordonat retragerea notei din 24 august 2006 nu poate, contrar afirmațiilor reclamantei, să pună în discuție această concluzie. În această privință, este suficient să se sublinieze că se are în vedere o ordonanță pronunțată în cadrul unei proceduri de măsuri provizorii care nu prejudecă fondul acțiunii principale.

               46

               Din considerațiile care precedă rezultă că prezenta acțiune în despăgubire trebuie respinsă ca inadmisibilă.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               47

               Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, aceasta trebuie obligată la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv a celor aferente procedurii de măsuri provizorii, conform concluziilor Comisiei.

               Pentru aceste motive,
               TRIBUNALUL (Camera a cincea)
               declară și hotărăște:

                           1)

                           Respinge acțiunea ca inadmisibilă.

                           2)

                           Obligă Bowland Dairy Products Ltd la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv a celor aferente procedurii de măsuri provizorii.

                     Vilaras
                     Prek
                     Ciucă
                     Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 29 octombrie 2009.
                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 10 decembrie 1998. # Glob-Sped AG împotriva Hauptzollamt Lörrach. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesfinanzhof - Germania. # Cauza C-328/97.


title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 3 septembrie 2015.#UAB „Fast Bunkering Klaipėda” împotriva Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos.#Cerere de decizie preliminară formulată de Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės.#Trimitere preliminară – Fiscalitate – Taxa pe valoarea adăugată (TVA) – Directiva 2006/112/CE – Articolul 148 litera (a) – Livrare de bunuri – Noțiune – Scutire – Livrare de bunuri pentru alimentarea și aprovizionarea navelor utilizate pentru navigația în largul mării – Livrare către intermediari care acționează în nume propriu.#Cauza C-526/13.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑526/13,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Lituania), prin decizia din 30 septembrie 2013, primită de Curte la 7 octombrie 2013, în procedura,
            „Fast Bunkering Klaipėda” UAB
            împotriva
            Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos,
            CURTEA (Camera a patra),
            compusă din domnul L. Bay Larsen, președinte de cameră, doamna K. Jürimäe, domnii J. Malenovský (raportor) și M. Safjan și doamna A. Prechal, judecători,
            avocat general: doamna E. Sharpston,
            grefier: domnul M. Aleksejev, administrator,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 4 decembrie 2014,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru „Fast Bunkering Klaipėda” UAB, de I. Misiūnas, atstovas;
            – pentru guvernul lituanian, de D. Kriaučiūnas, de R. Krasuckaitė și de D. Stepanienė, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de C. Colelli și A. Collabolletta, avvocati dello Stato;
            – pentru Comisia Europeană, de C. Soulay și A. Steiblytė, în calitate de agenți,
            după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 5 martie 2015,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 148 din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între „Fast Bunkering Klaipėda” UAB (denumită în continuare „FBK”), pe de o parte, și Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos (Direcția națională a impozitelor din cadrul Ministerului de Finanțe al Republicii Lituania), pe de altă parte, cu privire la situația livrării de carburant către intermediari care acționează în nume propriu din perspectiva taxei pe valoarea adăugată (TVA).
            Cadrul juridic
            Dreptul internațional
            3. Convenția privind aviația civilă internațională, semnată la Chicago (Statele Unite) la 7 decembrie 1944, a fost ratificată de toate statele membre ale Uniunii Europene, aceasta din urmă nefiind însă ea însăși parte la convenția menționată. Această convenție prevede printre altele norme referitoare la înmatricularea aeronavelor, precum și la autorizațiile de zbor.
            Dreptul Uniunii
            4. Directiva 2006/112 a abrogat și a înlocuit, începând cu data de 1 ianuarie 2007, A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO L 145, p. 1, denumită în continuare „A șasea directivă”).
            5. Articolul 14 din Directiva 2006/112 prevede:
            „(1) «Livrare de bunuri» înseamnă transferul dreptului de a dispune de bunuri corporale în calitate de proprietar.
            (2) Pe lângă operațiunea prevăzută la alineatul (1), fiecare dintre următoarele operațiuni este considerată livrare de bunuri:
            […]
            (c) transferul de bunuri în temeiul unui contract de comision la cumpărare sau vânzare.
            […]”
            6. Articolul 131 din această directivă prevede:
            „Scutirile prevăzute la capitolele 2-9 se aplică […] în conformitate cu condițiile pe care statele membre le stabilesc în scopul de a asigura aplicarea corectă și directă a acestor scutiri și de a preveni orice posibilă evaziune, fraudă sau abuz.”
            7. Articolul 146 alineatul (1) din Directiva 2006/112 prevede:
            „Statele membre scutesc următoarele operațiuni:
            (a) livrarea de bunuri expediate sau transportate la o destinație din afara Comunității de către vânzător sau în contul acestuia;
            […]”
            8. Articolul 148 litera (a) din Directiva 2006/112 reia, în termeni similari, dispozițiile articolului 15 punctul 4 din A șasea directivă. Acest articol 148 prevede următoarele:
            „Statele membre scutesc următoarele operațiuni:
            (a) livrarea de bunuri pentru alimentarea și aprovizionarea navelor utilizate pentru navigația în largul mării și pentru transportul de călători cu plată sau utilizate pentru activități comerciale, industriale sau de pescuit […]
            […]
            (e) livrarea de bunuri pentru alimentarea și aprovizionarea aeronavelor utilizate de companiile aeriene care efectuează în principal transport internațional cu plată;
            (f) livrarea, modificarea, repararea, întreținerea, navlosirea și închirierea navelor prevăzute la litera (a) și livrarea, închirierea, repararea și întreținerea echipamentelor, inclusiv echipamente de pescuit, încorporate sau utilizate pe navele respective;
            […]”
            Dreptul lituanian
            9. Articolul 44 din Legea nr.°IX‑751 a Republicii Lituania din 5 martie 2002 privind taxa pe valoarea adăugată (Žin., 2002, nr. 35-1271), astfel cum a fost modificată prin Legea nr.°X‑261 din 21 iunie 2005 (Žin., 2005, nr. 81-2944, denumită în continuare „Legea privind TVA‑ul”), prevede:
            „1. Livrarea de bunuri pentru alimentarea și aprovizionarea navelor prevăzute la articolul 43 alineatul 1 din prezenta lege [și anume «navele maritime, destinate transportului internațional de călători și/sau de mărfuri și/sau prestării altor servicii cu plată»] […] este taxată cu cota de TVA de 0 %.
            […]
            3. În înțelesul prezentei legi, sunt considerate bunuri pentru alimentare și aprovizionare […] combustibilul (carburantul) și lubrifianții. […]”
            Situația de fapt din cauza principală și întrebarea preliminară
            10. FBK este înregistrată în scopuri de TVA în Lituania.
            11. Între data de 1 octombrie 2008 și data de 31 decembrie 2011, FBK a aprovizionat cu carburant, în apele teritoriale lituaniene, navele utilizate pentru navigația în largul mării. Carburantul în cauză provenea din state terțe și era depozitat în Lituania în regim de antrepozit vamal. Potrivit acestui regim, perceperea TVA‑ului datorat pentru importul acestui carburant era suspendată atât timp cât acesta nu era introdus pe piață în Uniunea Europeană.
            12. Atunci când FBK primea o comandă, carburantul corespunzător era scos din antrepozitul vamal și FBK îndeplinea formalitățile necesare. Carburantul era apoi vândut „fără cheltuieli la bord”, mai precis, fără cheltuielile de transport și celelalte cheltuieli și taxe aferente, precum și fără asigurări, iar FBK îl încărca ea însăși în rezervoarele vaselor.
            13. Comenzile nu erau însă adresate FBK de operatorii navelor, ci de intermediari cu sediul în diferite state membre, cărora FBK le factura vânzările. Acești intermediari acționau în nume propriu atât față de FBK, cât și față de operatorii acestor nave, cumpărând de la FBK și revânzând către aceștia din urmă. În ședință, reprezentantul FBK a explicat că respectivii intermediari nu recepționau fizic niciodată nici cea mai mică cantitate de carburant livrată, rolul lor fiind, în esență, acela de a centraliza comenzile și de a garanta plata carburantului livrat. Abia după ce carburantul era încărcat în rezervoarele vaselor, FBK era în măsură să determine cantitatea efectiv transferată și să întocmească astfel factura corespunzătoare.
            14. Plecând de la premisa că vânzarea carburantului în cauză era scutită de TVA în temeiul legislației lituaniene care transpunea articolul 148 litera (a) din Directiva 2006/112, FBK a aplicat acestor livrări de carburant o cotă de TVA de 0 %.
            15. În urma unui control fiscal cu privire la perioada indicată la punctul 11 din prezenta hotărâre, Klaipėdos apskrities valstybinė mokesčių inspekcija (Direcția de impozite a districtului Klaipėda) a întocmit, la data de 15 februarie 2013, un raport, ocazie cu care a indicat că, întrucât carburantul în cauză nu a fost vândut de FBK în mod direct operatorilor de nave, ci intermediarilor care acționează în nume propriu, aceștia din urmă trebuie considerați ca fiind cei care au revândut carburantul operatorilor menționați. În consecință, FBK nu ar fi putut aplica scutirea prevăzută la articolul 44 alineatul (1) din Legea privind TVA‑ul, deoarece această scutire nu se aplică decât în cazul livrării de bunuri operatorilor de nave maritime destinate transportului internațional de pasageri și/sau de mărfuri.
            16. Pe baza raportului întocmit la data de 15 februarie 2013, Klaipėdos apskrities valstybinė mokesčių inspekcija a rectificat, prin decizia din 26 martie 2013, declarația de impunere a FBK în ceea ce privește aplicarea unei cote de TVA de 0 % livrărilor de carburant în litigiu cu suma de 37 847 771 litas lituanieni (LTL), adică aproximativ 11 milioane de euro.
            17. Împotriva deciziei adoptate de Klaipėdos apskrities valstybinė mokesčių inspekcija, FBK a introdus, la data de 15 aprilie 2013, o contestație la Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos.
            18. Prin decizia din 27 iunie 2013, Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos a respins această contestație pentru motivul că, potrivit jurisprudenței Curții rezultate din Hotărârile Velker International Oil Company (C‑185/89, EU:C:1990:262) și Elmeka (C‑181/04-C‑183/04, EU:C:2006:563), scutirea prevăzută la articolul 148 litera (a) din Directiva 2006/112 pentru livrarea de bunuri pentru alimentarea și aprovizionarea navelor utilizate pentru navigația în largul mării, transpus prin articolul 44 alineatul (1) din Legea privind TVA‑ul, nu se poate aplica decât ultimei etape a lanțului de comercializare a bunurilor în cauză, atunci când sunt livrate operatorului navei care le va utiliza.
            19. La 30 iulie 2013, FBK a formulat o cale de atac împotriva acestei decizii la Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Comisia pentru litigii fiscale din cadrul Guvernului Republicii Lituania).
            20. Această instanță consideră că există îndoieli în ceea ce privește posibilitatea de a aplica raționamentul urmat de Curte în Hotărârea Velker International Oil Company (C‑185/89, EU:C:1990:262) într‑o situație în care, pe de o parte, bunurile în cauză sunt încărcate de o persoană impozabilă în rezervoarele navelor care le vor utiliza și, pe de altă parte, există, în fapt, controale la fața locului care permit garantarea utilizării efective a bunurilor pentru alimentarea și aprovizionarea navelor utilizate pentru navigația în largul mării. Astfel, în Hotărârea A (C‑33/11, EU:C:2012:482), Curtea a admis că scutirea prevăzută la actualul articol 148 litera (f) din Directiva 2006/112 pentru livrarea de aeronave poate fi aplicată livrărilor anterioare etapei finale a lanțului de comercializare, printre altele, pentru motivul că, ținând seama de tipul de bunuri în cauză și mai ales de mecanismele de înregistrare și de autorizare de care este condiționată exploatarea lor, această extindere a scutirii nu pare a fi de natură să dea naștere unor constrângeri pentru statele membre și pentru operatorii interesați care ar fi incompatibile cu aplicarea corectă și directă a scutirilor, prevăzută la actualul articol 131 din Directiva 2006/112.
            21. În aceste condiții, Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
            „Articolul 148 litera (a) din Directiva 2006/112 trebuie interpretat în sensul că dispoziția privind scutirea de TVA cuprinsă în acesta este aplicabilă nu numai livrărilor de bunuri pentru aprovizionare și alimentare către operatorul unei nave utilizate pentru navigația în largul mării, care utilizează aceste bunuri ca atare, ci și altor livrări către alte persoane decât operatorul navei, și anume unor intermediari care acționează în nume propriu, în cazul în care în momentul livrării destinația finală a bunurilor este cunoscută dinainte și este stabilită în mod corespunzător, iar autorității fiscale îi sunt prezentate elemente de probă justificative în conformitate cu cerințele legislative?”
            Cu privire la întrebarea preliminară
            22. Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 148 litera (a) din Directiva 2006/112 trebuie interpretat în sensul că scutirea prevăzută de această dispoziție este aplicabilă livrării de bunuri pentru aprovizionare și alimentare către intermediari care acționează în nume propriu, în cazul în care în momentul livrării destinația finală a bunurilor este cunoscută dinainte, este stabilită în mod corespunzător, iar autorității fiscale îi sunt prezentate elemente de probă justificative în conformitate cu cerințele legislative naționale.
            23. Trebuie amintit că articolul 148 litera (a) din Directiva 2006/112 prevede că sunt scutite de TVA livrarea de bunuri pentru alimentarea și aprovizionarea navelor utilizate pentru navigația în largul mării și pentru transportul de călători cu plată sau utilizate pentru activități comerciale, industriale sau de pescuit.
            24. Este necesar să se evidențieze de la bun început că această dispoziție este redactată în aceiași termeni precum articolul 15 punctul 4 din A șasea directivă, pe care Dir ectiva 2006/112 a abrogat‑o și a înlocuit‑o.
            25. În consecință, jurisprudența Curții referitoare la articolul 15 punctul 4 din A șasea directivă este, în principiu, relevantă pentru interpretarea articolului 148 litera (a) din Directiva 2006/112.
            26. Or, potrivit acestei jurisprudențe, operațiunile privind alimentarea și aprovizionarea navelor utilizate pentru navigația în largul mării sunt scutite întrucât astfel de operațiuni sunt asimilate operațiunilor de export (Hotărârea Velker International Oil Company, C‑185/89, EU:C:1990:262, punctul 21).
            27. În consecință, la fel cum scutirea prevăzută pentru operațiunile de export se aplică exclusiv în cazul livrărilor finale de bunuri exportate de vânzător sau în numele său, scutirea prevăzută la articolul 148 litera (a) din Directiva 2006/112 nu poate fi extinsă asupra livrării acestor bunuri într‑o etapă anterioară de comercializare (a se vedea în acest sens Hotărârea Velker International Oil Company, C‑185/89, EU:C:1990:262, punctul 22).
            28. O asemenea concluzie este de altfel susținută de împrejurarea că extinderea scutirii la etapele anterioare livrării finale de bunuri către operatorul navei care urmează a le utiliza pentru alimentare și aprovizionare ar impune ca statele membre să instituie mecanisme de control și de supraveghere pentru a asigura destinația finală a acestor bunuri livrate cu scutire de taxă. Departe de a conduce la o simplificare administrativă, aceste mecanisme ar reprezenta pentru statele membre și pentru persoanele impozabile implicate constrângeri care ar fi incompatibile cu aplicarea corectă și directă a scutirilor prevăzute la articolul 131 din Directiva 2006/112 (a se vedea în acest sens Hotărârea Velker International Oil Company, C‑185/89, EU:C:1990:262, punctul 24).
            29. Rezultă că, pentru a beneficia de scutirea prevăzută la articolul 148 litera (a) din Directiva 2006/112, o livrare de bunuri pentru alimentare și aprovizionare trebuie făcută către operatorul navelor utilizate pentru navigația în largul mării care le va utiliza și trebuie, în consecință, să intervină în etapa finală a lanțului de comercializare a acestor bunuri.
            30. Prin urmare, trebuie analizat dacă o livrare de bunuri pentru alimentare și aprovizionare către intermediari care acționează în nume propriu precum cei din litigiul principal îndeplinește condițiile enunțate la punctele precedente.
            31. În această privință, este necesar să se sublinieze că Directiva 2006/112 nu utilizează noțiunea de intermediar care acționează în nume propriu.
            32. În aceste condiții, din articolul 14 alineatul (2) litera (c) din această directivă reiese că transferul de bunuri în temeiul unui contract de comision la cumpărare sau vânzare trebuie considerat livrare de bunuri.
            33. Or, un contract de comision constituie, în principiu, un acord prin care un intermediar se angajează să îndeplinească în nume propriu, dar pe seama unei terțe persoane, una sau mai multe operațiuni juridice.
            34. În consecință, o livrare de bunuri pentru alimentare și aprovizionare către intermediari care acționează în nume propriu, chiar și atunci când aceștia acționează pe seama operatorilor de nave care urmează să le utilizeze, trebuie delimitată, în scopul aplicării articolului 148 litera (a) din Directiva 2006/112, de o livrare către acești operatori.
            35. Astfel, o livrare de bunuri către un intermediar care acționează în nume propriu nu intervine în ultima etapă a lanțului de comercializare a acestor bunuri, dat fiind că acesta este considerat dobânditorul lor, dar nu în scopul de a le utiliza, ci pentru a le revinde unui terț.
            36. Rezultă de aici că o livrare de bunuri pentru alimentare și aprovizionare către intermediari care acționează în nume propriu precum cei în discuție în litigiul principal nu poate fi, în principiu, considerată o livrare precum cea menționată la articolul 148 litera (a) din Directiva 2006/112 și, prin urmare, să beneficieze de scutirea prevăzută de această dispoziție.
            37. Cu toate acestea, Curtea a admis, desigur, referitor la articolul 15 punctul 6 din A șasea directivă, ale cărui dispoziții sunt preluate aproape identic în textul articolului 148 litera (f) din Directiva 2006/112, că scutirea prevăzută la acest articol se poate aplica livrării unei aeronave către un operator economic care nu este el însuși o companie aeriană care operează cu plată în principal pe rute aeriene internaționale, dar care achiziționează aeronava respectivă în scopul utilizării sale exclusive de către o astfel de companie, fără a se transfera acesteia din urmă dreptul de a dispune de aeronavă în calitate de proprietar, în cazul în care această utilizare este cunoscută și stabilită în mod corespunzător. În această privință, Curtea a subliniat printre altele că, ținând seama de tipul de bunuri în cauză și mai ales de mecanismele de înregistrare și de autorizare de care este condiționată exploatarea lor, verificarea caracterului efectiv al unei astfel de utilizări nu este de natură să dea naștere unor constrângeri pentru statele membre și pentru operatorii interesați care ar fi incompatibile cu aplicarea corectă și directă a scutirilor (a se vedea în acest sens Hotărârea A, C‑33/11, EU:C:2012:482, punctele 56 și 57).
            38. Instanța de trimitere ridică problema dacă această jurisprudență este relevantă pentru interpretarea articolului 148 litera (a) din Directiva 2006/112 și dacă poate conduce la aplicarea articolului menționat livrării de bunuri pentru alimentare și aprovizionare către intermediari care acționează în nume propriu, în cazul în care în momentul livrării destinația finală a acestor bunuri este cunoscută, este stabilită în mod corespunzător, iar autorității fiscale îi sunt prezentate elemente de probă justificative în conformitate cu cerințele legislative naționale.
            39. În această privință, trebuie amintit, cu titlu introductiv, că, la punctul 53 din Hotărârea A (C‑33/11, EU:C:2012:482), Curtea a arătat în mod expres că, referitor la interpretarea articolului 15 punctul 6 din A șasea directivă, dispoziție al cărei text este identic cu cel al articolului 148 litera (f) din Directiva 2006/112, nu se impunea o transpunere a soluțiilor reținute în Hotărârea Velker International Oil Company (C‑185/89, EU:C:1990:262) în ceea ce privește interpretarea articolului 15 punctul 4 din A șasea directivă, dispoziție al cărei text este identic cu cel al articolului 148 litera (a) din Directiva 2006/112.
            40. În continuare, este necesar să se arate că, deși scutirile prevăzute la articolul 148 literele (a) și (f) din Directiva 2006/112 au în comun faptul că aplicarea lor depinde de utilizarea care urmează a fi dată bunurilor în cauză, nu este mai puțin adevărat că bunurile avute în vedere, respectiv carburantul în prima ipoteză și o aeronavă în cea de a doua, sunt de natură radical diferită, astfel încât nu se impune în niciun fel o eventuală analogie între cele două regimuri de scutire care le corespund.
            41. Pe de altă parte, scutirile de TVA menționate la articolul 148 din Directiva 2006/112 constituie noțiuni autonome de drept al Uniunii, care trebuie, în consecință, să facă obiectul unei interpretări și al unei aplicări uniforme în întreaga Uniune (a se vedea în acest sens Hotărârea Unterpertinger, C‑212/01, EU:C:2003:625, punctul 34).
            42. În Hotărârea A (C‑33/11, EU:C:2012:482), Curtea, pentru a ajunge la concluzia potrivit căreia scutirea în cauză poate fi aplicată livrării unei aeronave efectuate în condițiile precizate la punctul 37 din prezenta hotărâre, s‑a întemeiat îndeosebi pe existența unor norme referitoare la înmatricularea și la autorizările de zbor existente în toate statele membre în special datorită faptului că toate aceste state sunt semnatare ale Convenției privind aviația civilă internațională, menționată la punctul 3 din prezenta hotărâre.
            43. Or, nu s‑a demonstrat faptul că în toate statele membre există norme sau mecanisme de autorizare comune care permit garantarea utilizării efective a bunurilor pentru alimentarea și aprovizionarea navelor utilizate pentru navigația în largul mării.
            44. Rezultă de aici că aplicarea uniformă a articolului 148 litera (a) din Directiva 2006/112 nu ar putea fi asigurată, fără să se repună în discuție obiectivul simplificării administrative menționat la punctul 28 din prezenta hotărâre, în cazul în care această dispoziție ar trebui interpretată în sensul că este aplicabilă unei livrări de bunuri către operatori economici care nu sunt operatori ai unor nave utilizate pentru navigația în largul mării, dar care le achiziționează în scopul utilizări lor exclusive de către astfel de operatori, chiar în condițiile în care această destinație este cunoscută, este stabilită în mod corespunzător, iar autorității fiscale îi sunt prezentate elemente de probă justificative în conformitate cu cerințele legislative naționale.
            45. În consecință, chiar dacă unele state, cum pare a fi cazul Republicii Lituania, au instituit în mod individual mecanisme vizând garantarea utilizării efective a bunurilor pentru alimentarea și aprovizionarea navelor utilizate pentru navigație în largul mării, jurisprudența prezentată la punctul 37 din prezenta hotărâre nu poate fi considerată relevantă pentru interpretarea articolului 148 litera (a) din Directiva 2006/112.
            46. Rezultă din cele ce precedă că scutirea prevăzută la articolul 148 litera (a) din Directiva 2006/112 nu este, în principiu, aplicabilă livrărilor către intermediari care acționează în nume propriu, chiar dacă în momentul livrării destinația finală a bunurilor este cunoscută, este stabilită în mod corespunzător, iar autorității fiscale îi sunt prezentate elemente de probă justificative în conformitate cu cerințele legislative naționale.
            47. În aceste condiții, atât din dosarul aflat la dispoziția Curții, cât și din explicațiile furnizate de reprezentantul FBK în ședință rezultă că, în cauza principală, FBK încărca ea însăși carburantul direct în rezervoarele navelor cărora le era destinat acest combustibil. Ea transmitea ulterior factura corespunzătoare intermediarilor care acționau în nume propriu, dat fiind că numai după finalizarea încărcării se putea determina cantitatea exactă de carburant astfel livrată.
            48. În aceste condiții, nu poate fi exclus faptul că transferul proprietății carburantului către acești intermediari se realizează numai la finalizarea încărcării. Dacă aceasta este situația, fapt ce revine instanței de trimitere să verifice, este necesar să se sublinieze că un astfel de transfer de proprietate a survenit cel mai devreme în același timp cu momentul în care operatorii navelor au fost abilitați să dispună în fapt de carburant ca și cum ar fi avut calitatea de proprietari ai acestuia.
            49. Astfel, după cum a arătat avocatul general la punctele 42-44 din concluzii, din momentul în care carburantul este încărcat în rezervorul unei nave, operatorul acesteia este în mod normal considerat a fi abilitat să dispună în fapt de acesta ca și cum ar avea calitatea de proprietar.
            50. În consecință, trebuie să se constate că, în astfel de condiții, deși, potrivit formelor prevăzute de dreptul național aplicabil, proprietatea carburantului a fost în mod oficial transferată intermediarilor și că se prezuma că aceștia din urmă au acționat în nume propriu, în niciun moment acești intermediari nu au fost în măsură să dispună de cantitățile livrate întrucât dreptul de a dispune de acestea aparținea operatorilor de nave din momentul încărcării carburantului de către FBK.
            51. Or, pentru ca o operațiune să poată fi calificată drept livrare de bunuri către o persoană în sensul articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2006/112, este necesar ca respectiva operațiune să fi avut ca efect abilitarea acestei persoane să dispună în fapt de bunuri ca și cum ar fi proprietarul lor. Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, noțiunea „livrare de bunuri” prevăzută la acest articol nu se referă la transferul de proprietate în formele prevăzute de dreptul național aplicabil, ci include orice operațiune de transfer al unui bun corporal de către o parte care abilitează cealaltă parte să dispună de acesta în fapt ca și cum ar fi proprietarul acestui bun (Hotărârea Evita‑K, C‑78/12, EU:C:2013:486, punctul 33 și jurisprudența citată).
            52. În consecință, în ipoteza evocată la punctul 48 din prezenta hotărâre, operațiunile realizate de un operator economic precum FBK nu pot fi calificate drept livrări către intermediari care acționează în nume propriu, ci ar trebui considerate ca reprezentând livrări făcute direct operatorilor de nave, susceptibile să beneficieze în acest temei de scutirea prevăzută la articolul 148 litera (a) din Directiva 2006/112.
            53. Ținând seama de ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 148 litera (a) din Directiva 2006/112 trebuie interpretat în sensul că scutirea prevăzută de această dispoziție nu este, în principiu, aplicabilă livrării de bunuri pentru aprovizionare și alimentare către intermediari care acționează în nume propriu, chiar dacă în momentul livrării destinația finală a bunurilor este cunoscută, este stabilită în mod corespunzător, iar autorității fiscale îi sunt prezentate elemente de probă justificative în conformitate cu cerințele legislative naționale. Cu toate acestea, în împrejurări precum cele din litigiul principal, scutirea menționată se poate aplica dacă transferul proprietății bunurilor în cauză către acești intermediari în formele prevăzute de dreptul național aplicabil a intervenit cel mai devreme în același timp cu momentul în care operatorii navelor utilizate pentru navigația în largul mării au fost abilitați să dispună în fapt de aceste bunuri ca și cum ar fi avut calitatea de proprietari, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            54. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
            Articolul 148 litera (a) Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată trebuie interpretat în sensul că scutirea prevăzută de această dispoziție nu este, în principiu, aplicabilă livrării de bunuri pentru aprovizionare și alimentare către intermediari care acționează în nume propriu, chiar dacă în momentul livrării destinația finală a bunurilor este cunoscută, este stabilită în mod corespunzător, iar autorității fiscale îi sunt prezentate elemente de probă justificative în conformitate cu cerințele legislative naționale. Cu toate acestea, în împrejurări precum cele din litigiul principal, scutirea menționată se poate aplica dacă transferul proprietății bunurilor în cauză către acești intermediari în formele prevăzute de dreptul național aplicabil a intervenit cel mai devreme în același timp cu momentul în care operatorii navelor utilizate pentru navigația în largul mării au fost abilitați să dispună în fapt de aceste bunuri ca și cum ar fi avut calitatea de proprietari, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.