title: Hotărârea Curții (Camera a doua) din 1 martie 2012.#Dermod Patrick O’Brien împotriva Ministry of Justice, fost Department for Constitutional Affairs.#Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Supreme Court of the United Kingdom.#Acordul-cadru privind munca pe fracțiune de normă — Noțiunea „lucrători pe fracțiune de normă care au un contract de muncă sau un raport de muncă” — Judecători care își exercită activitatea cu fracțiune de normă, remunerați pe baza unor indemnizații acordate pentru fiecare zi lucrată — Refuzul acordării unei pensii pentru limită de vârstă.#Cauza C-393/10.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      1 martie 2012 (
            *1
         )
      „Acordul-cadru privind munca pe fracțiune de normă — Noțiunea «lucrători pe fracțiune de normă care au un contract de muncă sau un raport de muncă» — Judecători care își exercită activitatea cu fracțiune de normă, remunerați pe baza unor indemnizații acordate pentru fiecare zi lucrată — Refuzul acordării unei pensii pentru limită de vârstă”
      În cauza C-393/10,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Supreme Court of the United Kingdom (Regatul Unit), prin decizia din 28 iulie 2010, primită de Curte la 4 august 2010, în procedura

         Dermod Patrick O’Brien

      împotriva

         Ministry of Justice, fost Department for Constitutional Affairs,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul J. N. Cunha Rodrigues, președinte de cameră, domnii U. Lõhmus, A. Rosas, A. Ó Caoimh și A. Arabadjiev (raportor), judecători,
      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 8 septembrie 2011,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru domnul O’Brien, de R. Allen, QC, și de R. Crasnow, barrister;

               —

               pentru Council of Immigration Judges, de I. Rogers, barrister;

               —

               pentru guvernul Regatului Unit, de S. Behzadi-Spencer, în calitate de agent, asistată de T. Ward, QC;

               —

               pentru Irlanda, de D. O’Hagan, în calitate de agent, asistat de B. Doherty, barrister;

               —

               pentru guvernul leton, de M. Borkoveca și de Z. Rasnača, precum și de I. Kalniņš, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul portughez, de L. Inez Fernandes, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de M. van Beek și de N. Yerrell, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 17 noiembrie 2011,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea clauzei 2 alineatul (1) din Acordul-cadru privind munca pe fracțiune de normă, încheiat la 6 iunie 1997 (denumit în continuare „Acordul-cadru privind munca pe fracțiune de normă”), cuprins în anexa la Directiva 97/81/CE a Consiliului din 15 decembrie 1997 privind Acordul-cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă, încheiat de UCIPE, CEIP și CES (JO 1998, L 14, p. 9, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 35), astfel cum a fost modificată prin Directiva 98/23/CE a Consiliului din 7 aprilie 1998 (JO L 131, p. 10, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 46, denumită în continuare „Directiva 97/81”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul O’Brien, Queen’s Counsel și fost „recorder” în cadrul Crown Court, pe de o parte, și Ministry of Justice, fost Department for Constitutional Affairs, pe de altă parte, cu privire la refuzul acestuia din urmă de a-i plăti o pensie pentru limită de vârstă calculată pro rata temporis în raport cu pensia pentru limită de vârstă a unui judecător cu normă întreagă care iese la pensie la vârsta de 65 de ani și care a desfășurat aceeași activitate ca domnul O’Brien.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               În conformitate cu Directiva 98/23 privind extinderea la Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord a aplicării Directivei 97/81, termenul în care acest stat membru trebuia să realizeze transpunerea directivei menționate a expirat la 7 aprilie 2000.

               4

               Articolul 1 din Directiva 97/81 precizează că scopul acesteia este punerea în aplicare a Acordului-cadru privind munca pe fracțiune de normă.

               5

               În considerentul (11) al acestei directive se afirmă:
               „întrucât părțile semnatare au dorit să încheie un acord-cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă care să stabilească principiile generale și cerințele minime legate de munca pe fracțiune de normă; întrucât acestea și-au exprimat dorința de a stabili un cadru general de eliminare a discriminărilor împotriva lucrătorilor pe fracțiune de normă și de a contribui la dezvoltarea posibilităților de muncă pe fracțiune de normă pe o bază acceptabilă atât pentru angajatori, cât și pentru lucrători.”

               6

               Considerentul (16) al directivei menționate este formulat după cum urmează:
               „întrucât, în ceea ce privește termenii utilizați în [A]cordul-cadru [privind munca pe fracțiune de normă], fără a fi definiți în mod specific în acesta, prezenta directivă conferă statelor membre libertatea de a defini acei termeni în conformitate cu legislația și practicile naționale, la fel ca și în cazul altor directive de politică socială care utilizează termeni asemănători, cu condiția ca definițiile menționate să respecte conținutul [acestui] acord-cadru.”

               7

               Dispozițiile Acordului-cadru privind munca pe fracțiune de normă pertinente în ceea ce privește acțiunea principală sunt următoarele:
               „Clauza 1: Obiectul
               Obiectul prezentului acord-cadru este:

                        (a)

                        să asigure eliminarea discriminării împotriva lucrătorilor pe fracțiune de normă și de a îmbunătăți calitatea muncii pe fracțiune de normă;

                        (b)

                        să faciliteze dezvoltarea muncii pe fracțiune de normă pe bază voluntară și de a contribui la organizarea flexibilă a timpului de lucru într-un mod care să ia în considerare atât nevoile angajatorilor, cât și pe cele ale lucrătorilor.

                  Clauza 2: Domeniul de aplicare

                        (1)

                        Prezentul acord-cadru se aplică lucrătorilor [pe fracțiune de normă] care au un contract de muncă sau un raport de muncă, conform definiției date de legislația, de convenția colectivă sau de practica în vigoare în fiecare stat membru.

                        (2)

                        După consultarea partenerilor sociali în conformitate cu legislația, convențiile colective sau practicile existente la nivel național, statele membre și partenerii sociali la nivelul adecvat în conformitate cu practicile relațiilor industriale naționale pot, din motive obiective, să excludă total sau parțial din termenii prezentului acord lucrătorii pe fracțiune de normă care lucrează în mod ocazional. Aceste excluderi trebuie revizuite periodic pentru a se stabili dacă motivele obiective ale acestor excluderi rămân valabile.

                  Clauza 3: Definiții
               În sensul prezentului acord:

                        1.

                        «lucrător pe fracțiune de normă» reprezintă un salariat al cărui program normal de lucru, calculat pe o bază săptămânală sau ca medie pe o perioadă de încadrare în muncă de până la un an, este mai mic decât programul normal de lucru al unui lucrător cu normă întreagă comparabil;

                        2.

                        «lucrător cu normă întreagă comparabil» reprezintă un lucrător cu normă întreagă din aceeași unitate care are același tip de contract de muncă sau raport de muncă, care este încadrat în aceeași muncă sau activitate ori într-o muncă sau activitate asemănătoare, având în vedere și alte considerații care pot include vechimea în muncă și calificarea sau aptitudinile.

                  […]

                  Clauza 4: Principiul nediscriminării

                        (1)

                        În ceea ce privește condițiile de încadrare în muncă, lucrătorii pe fracțiune de normă nu sunt tratați într-un mod mai puțin favorabil decât lucrătorii cu normă întreagă comparabili numai din cauză că primii lucrează pe fracțiune de normă, cu excepția cazului în care tratamentul diferențiat este justificat de motive obiective.

                        (2)

                        Acolo unde este cazul, se aplică principiul pro rata temporis.

                        (3)

                        Modalitățile de aplicare a prezentei clauze sunt definite de statele membre și de partenerii sociali, având în vedere legislația europeană, legislația, convențiile colective și practicile naționale.

                        (4)

                        În cazurile justificate din motive obiective, după consultări cu partenerii sociali în conformitate cu legislația, convențiile colective sau practicile la nivel național, statele membre și/sau partenerii sociali pot, acolo unde este cazul, acorda accesul la anumite condiții de încadrare în muncă, dacă se întrunesc anumite aspecte legate de perioada de serviciu, timpul lucrat sau remunerarea. Condițiile privind accesul lucrătorilor pe fracțiune de normă la condiții speciale de ocupare a forței de muncă ar trebui revizuite periodic având în vedere principiul nediscriminării enunțat în clauza 4 alineatul (1).

                  […]”

         Dreptul național

               8

               Regatul Unit a pus în aplicare Directiva 97/81 și Acordul-cadru privind munca pe fracțiune de normă prin intermediul Regulamentului din 2000 privind lucrătorii cu fracțiune de normă (prevenirea unui tratament mai puțin favorabil) [Part time Workers (Prevention of Less Favourable Treatment) Regulations 2000, denumit în continuare „Regulamentul privind lucrătorii cu fracțiune de normă”], adoptat la 8 iunie 2000 și intrat în vigoare la 1 iulie 2000.

               9

               Articolul 1 punctul 2 din Regulamentul privind lucrătorii cu fracțiune de normă cuprinde printre altele următoarele definiții:
               „«contract de muncă» înseamnă un contract de servicii sau de ucenicie, explicit sau implicit, și (dacă este vorba despre un contract explicit) care a fost încheiat oral sau în scris;
               «lucrător» înseamnă o persoană care a încheiat, care lucrează în temeiul sau care (cu excepția cazului în care prezentul regulament prevede altfel), atunci când perioada angajării s-a terminat, a lucrat în temeiul:

                        (a)

                        unui contract de muncă sau

                        (b)

                        al oricărui alt tip de contract, explicit sau implicit, și (în cazul unui contract explicit) care a fost încheiat oral sau în scris, contract prin care persoana în cauză se angajează să presteze sau să execute personal orice tip de muncă sau orice servicii pentru cealaltă parte contractantă, a cărei poziție, în temeiul contractului, nu este cea a unui client al unei activități profesionale sau comerciale desfășurate de persoana în cauză.”

               10

               Articolul 5 din Regulamentul privind lucrătorii cu fracțiune de normă interzice aplicarea în mod nejustificat a unui tratament mai puțin favorabil lucrătorilor cu fracțiune de normă.

               11

               În cadrul părții IV din acest regulament, intitulată „Categorii speciale de persoane”, articolul 12 din acesta, intitulat „Angajarea în serviciul Coroanei”, prevede la alineatul (1) că respectivul regulament se aplică, în ceea ce privește încadrarea în muncă în serviciul Coroanei și în ceea ce privește persoanele angajate în serviciul Coroanei, în același mod în care se aplică celorlalte tipuri de locuri de muncă și celorlalți angajați sau lucrători. Alineatul (2) al acestui articol precizează că prin „angajare în serviciul Coroanei” se înțelege încadrarea în muncă în cadrul sau în serviciul unui minister, al unui funcționar sau al unei instituții care exercită, în numele Coroanei, funcții conferite de lege.

               12

               Cu toate acestea, articolul 17 din Regulamentul privind lucrătorii cu fracțiune de normă, intitulat „Persoanele care exercită funcții judiciare”, prevede că acesta nu se aplică „persoanelor care exercită funcții judiciare dacă acestea sunt remunerate prin indemnizații acordate pentru fiecare zi lucrată”.

               13

               Articolul 21 din Legea din 1971 privind instanțele judecătorești (Courts Act 1971), în forma sa inițială, prevedea:
               „(1)   Majestatea Sa poate numi, în orice moment, persoane calificate, numite «recorders», în calitate de judecători cu fracțiune de normă în cadrul Crown Court și care pot desfășura orice altă activitate judiciară care le este conferită în conformitate cu prevederile prezentei legi sau cu orice altă dispoziție.
               (2)   Persoanele numite în calitate de «recorder» trebuie să fi fost recomandate Majestății Sale de Lord Chancellor; o persoană nu poate fi numită în calitate de «recorder» decât dacă este barrister sau solicitor cu o vechime de cel puțin 10 ani.
               (3)   La numirea unei persoane în calitate de «recorder», se va preciza durata acestei numiri, precum și frecvența și durata situațiilor în care aceasta va trebui să fie disponibilă pentru a îndeplini funcția de «recorder».
               […]
               (7)   Persoanele numite în calitate de «recorder» vor primi, din fondurile puse la dispoziție de Parlament, o remunerație stabilită de Lord Chancellor, cu aprobarea ministrului funcției publice.”

               14

               Astfel cum reiese din decizia de trimitere, sistemul de pensii al profesiilor judiciare este reglementat în principal de Legea din 1981 privind pensiile profesiilor judiciare (Judicial Pensions Act 1981), astfel cum a fost modificată prin Legea din 1993 privind pensiile și pensionarea persoanelor din cadrul profesiilor judiciare (Judicial Pensions and Retirement Act 1993). În conformitate cu articolul 1 alineatul (6) din această lege, astfel cum a fost modificată, prin „funcție judiciară care îndeplinește condițiile prevăzute” pentru accesul la sistemul de pensii al profesiilor judiciare se înțelege orice funcție enumerată în anexa 1 la legea menționată, atunci când pentru exercitarea funcției respective se primește un salariu. În plus, instanța de trimitere precizează că nu există nicio dispoziție expresă referitoare la pensia persoanelor care exercită funcția de «recorder» sau a altor judecători care sunt remunerați pe baza unor indemnizații acordate pentru fiecare zi lucrată.

               15

               Astfel cum reiese din dosar, Regatul Unit nu a adoptat măsuri în temeiul clauzei 2 alineatul (2) din Acordul-cadru privind munca pe fracțiune de normă.

         Acțiunea principală și întrebările preliminare

               16

               Din dosarul de care dispune Curtea reiese că, în Regatul Unit, judecătorii sunt descriși în mod tradițional ca fiind „titulari ai unei funcții oficiale” care lucrează în afara cadrului unui contract.

               17

               De la intrarea în vigoare a Legii din 1971 privind instanțele judecătorești, numărul judecătorilor care lucrează cu fracțiune de normă a crescut în mod considerabil. Printre aceștia, trebuie operată o distincție între cei care sunt remunerați pe baza unor indemnizații acordate pentru fiecare zi lucrată, printre care se numără „recorders”, precum domnul O’Brien, și cei care primesc un salariu. „Recorders” lucrează în principal în Crown Courts. Remunerația lor pentru o zi de activitate reprezintă 1/20 din salariul unui Circuit Judge cu normă întreagă. Spre deosebire de judecătorii cu normă întreagă și de judecătorii cu fracțiune de normă salariați, „recorders” nu au dreptul la pensie pentru limită de vârstă.

               18

               Domnul O’Brien a fost înscris în barou în 1962 și a fost numit Queen’s Counsel în 1983. A lucrat ca „recorder” începând cu anul 1978 și până la ieșirea sa la pensie, în cursul anului 2005, la împlinirea vârstei de 65 de ani. În acel moment, invocând Directiva 97/81, precum și Regulamentul privind lucrătorii cu fracțiune de normă, a solicitat o pensie pentru limită de vârstă calculată pro rata temporis în raport cu cea la care ar avea dreptul un Circuit Judge cu normă întreagă care ar fi ieșit la pensie la aceeași dată. Department for Constitutional Affairs a refuzat cererea, considerând că domnul O’Brien nu putea pretinde o pensie pentru limită de vârstă.

               19

               În aceste condiții, domnul O’Brien a inițiat o procedură la Employment Tribunal în luna septembrie 2005. Instanța a admis acțiunea, însă apelul declarat la Employment Appeal Tribunal împotriva acestei decizii a fost admis, ca urmare a formulării tardive a acțiunii în primă instanță. În continuare, s-a dispus ca aspectele de fond și cele referitoare la termenul de introducere a acțiunii să fie tratate împreună de Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) în calitate de cauză de referință („test case”). În luna decembrie 2008, această instanță a admis apelul domnului O’Brien referitor la problema termenului, dar a dispus ca Employment Tribunal să respingă cererea pe fond. În aceste condiții, domnul O’Brien a sesizat instanța de trimitere.

               20

               Această instanță subliniază că funcția judiciară este una dintre cele mai vechi și mai importante funcții oficiale din dreptul național. Instanța subliniază de asemenea că un „recorder” este titularul unei funcții oficiale care îi conferă un nivel înalt de independență în luarea hotărârilor și nu este supus instrucțiunilor vreunei autorități superioare în ceea ce privește modul în care își îndeplinește atribuțiile de judecător. Cu toate acestea, Supreme Court of the United Kingdom subliniază că, în opinia sa, funcția judiciară prezintă cele mai multe dintre caracteristicile raporturilor de muncă.

               21

               Supreme Court of the United Kingdom deduce din jurisprudența Curții că nu există o definiție univocă a noțiunii „lucrător”. Aceasta reține de asemenea că efectul clauzei 2 alineatul (1) din Acordul-cadru privind munca pe fracțiune de normă coroborate cu considerentul (16) al Directivei 97/81 este acela de a conferi dreptului național posibilitatea de a interpreta noțiunea „lucrător”, însă că dreptul național nu se poate substitui principiilor care stau la baza dreptului Uniunii într-un mod care să le aducă atingere.

               22

               Instanța de trimitere ridică problema dacă admisibilitatea unei abateri a dreptului național de la o eventuală normă a Uniunii trebuie analizată în funcție de toate sau de unele dintre următoarele considerații, și anume, în primul rând, numărul de persoane afectate, în al doilea rând, poziția specială pe care o are puterea judecătorească, pentru care independența în luarea hotărârilor este un element esențial, și, în al treilea rând, caracterul mai mult sau mai puțin voluntar al acestei abateri. În privința acestui din urmă aspect, Supreme Court of the United Kingdom remarcă faptul că excluderea, realizată prin articolul 17 din Regulamentul privind lucrătorii cu fracțiune de normă, a judecătorilor cu fracțiune de normă remunerați pe baza unor indemnizații acordate pentru fiecare zi lucrată pare să fie o excludere deliberată a unei categorii specifice, în condițiile în care colegii lor care exercită aceeași activitate sau o activitate similară, cu normă întreagă sau cu fracțiune de normă, însă salariați, au dreptul la pensia pentru limită de vârstă.

               23

               În acest context, Supreme Court of the United Kingdom a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Dreptul național este cel care trebuie să stabilească dacă judecătorii, în general, sunt sau nu sunt «lucrători care au un contract de muncă sau un raport de muncă» în sensul clauzei 2 alineatul (1) din [A]cordul-cadru [privind munca pe fracțiune de normă] sau există o normă comunitară în temeiul căreia trebuie răspuns la această întrebare?

                        2)

                        Dacă judecătorii, în general, sunt lucrători care au un contract de muncă sau un raport de muncă în sensul clauzei 2 alineatul (1) din [A]cordul-cadru [privind munca pe fracțiune de normă], dreptul național poate realiza o distincție a) între judecătorii cu normă întreagă și cei cu fracțiune de normă sau b) între diferite categorii de judecători cu fracțiune de normă, în ceea ce privește acordarea dreptului la pensie?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la admisibilitate

               24

               Guvernul leton are îndoieli cu privire la admisibilitatea cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare. Ar fi contrar principiului încrederii legitime și principiului securității juridice să se considere că Directiva 97/81 se poate aplica în ceea ce privește fapte care s-au desfășurat în principal înaintea intrării în vigoare a acesteia în Regatul Unit și care au continuat puțin timp după această intrare în vigoare, cu atât mai mult cu cât dreptul la pensia pentru limită de vârstă solicitat de domnul O’Brien s-ar fi născut după expirarea termenului de transpunere a acestei directive.

               25

               Curtea a declarat deja, în ceea ce privește aplicabilitatea ratione temporis a directivei menționate, că o normă nouă se aplică imediat, cu excepția unei derogări, efectelor viitoare ale unei situații care a apărut sub incidența normei vechi. Curtea a stabilit că, prin urmare, calculul vechimii impuse pentru dobândirea dreptului la o pensie pentru limită de vârstă este reglementat de dispozițiile aceleiași directive, inclusiv în ceea ce privește perioadele de activitate anterioare datei de intrare în vigoare a acesteia (Hotărârea din 10 iunie 2010, Bruno și alții, C-395/08 și C-396/08, Rep., p. I-5119, punctele 53-55).

               26

               În consecință, cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare trebuie declarată admisibilă.

         Cu privire la fond

      Cu privire la prima întrebare

               27

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă dreptul Uniunii trebuie interpretat în sensul că este de competența statelor membre să definească noțiunea „lucrători […] care au un contract de muncă sau un raport de muncă” din cuprinsul clauzei 2 alineatul (1) din Acordul-cadru privind munca pe fracțiune de normă.

               28

               Trebuie subliniat că domeniul de aplicare ratione personae al Acordului-cadru privind munca pe fracțiune de normă este definit de clauza 2 alineatul (1) din acest acord. Potrivit acestei dispoziții, respectivul acord se aplică „lucrătorilor [pe fracțiune de normă] care au un contract de muncă sau un raport de muncă, conform definiției date de legislația, de convenția colectivă sau de practica în vigoare în fiecare stat membru”. Nici Directiva 97/81, nici Acordul-cadru privind munca pe fracțiune de normă nu conțin o definiție a termenilor „lucrător”, „contract de muncă” sau „raport de muncă”.

               29

               În considerentul (16) al Directivei 97/81 se afirmă că, în ceea ce privește termenii utilizați în Acordul-cadru privind munca pe fracțiune de normă, fără a fi definiți în mod specific în acesta, Directiva 97/81 conferă statelor membre libertatea de a defini acei termeni în conformitate cu legislația și practicile naționale, la fel ca și în cazul altor directive de politică socială care utilizează termeni asemănători, cu condiția ca definițiile menționate să respecte conținutul acestui acord-cadru.

               30

               Astfel cum recunosc părțile din acțiunea principală, în acord cu toate guvernele care au depus observații și cu Comisia Europeană, noțiunea de lucrător din dreptul Uniunii nu este univocă, ci variază în funcție de domeniul de aplicare avut în vedere (Hotărârea din 12 mai 1998, Martínez Sala, C-85/96, Rec., p. I-2691, punctul 31, și Hotărârea din 13 ianuarie 2004, Allonby, C-256/01, Rec., p. I-873, punctul 63).

               31

               În speță, trebuie să se constate că, astfel cum reiese din modul de redactare a considerentului (11) al Directivei 97/81, Acordul-cadru privind munca pe fracțiune de normă nu are ca obiect armonizarea tuturor normelor naționale referitoare la contractele de muncă sau la raporturile de muncă pe fracțiune de normă, ci urmărește numai, prin instituirea unor principii generale și a unor cerințe minime, să „stabil[ească] un cadru general de eliminare a discriminărilor împotriva lucrătorilor pe fracțiune de normă”.

               32

               Din considerațiile de mai sus reiese că, prin adoptarea acestei directive, legiuitorul Uniunii a considerat că noțiunea „lucrători pe fracțiune de normă care au un contract de muncă sau un raport de muncă” trebuia să fie interpretată în sensul dreptului național.

               33

               Curtea a confirmat această abordare amintind că un lucrător se încadrează în domeniul de aplicare al Acordului-cadru privind munca pe fracțiune de normă atunci când are un contract de muncă sau un raport de muncă definit de legislația, de convențiile colective sau de practicile în vigoare în statul membru în cauză (a se vedea Hotărârea din 12 octombrie 2004, Wippel, C-313/02, Rec., p. I-9483, punctul 40).

               34

               Puterea de apreciere acordată statelor membre prin Directiva 97/81 pentru a defini noțiunile utilizate în Acordul-cadru privind munca pe fracțiune de normă nu este însă nelimitată. Astfel cum a arătat avocatul general la punctele 36 și 37 din concluzii, anumiți termeni folosiți în acest acord-cadru pot fi definiți potrivit dreptului și/sau practicilor naționale cu condiția să fie respectat efectul util al acestei directive și principiile generale ale dreptului Uniunii.

               35

               Astfel, statele membre nu pot să aplice o reglementare care poate pune în pericol realizarea obiectivelor urmărite printr-o directivă și, prin urmare, să o lipsească pe aceasta de efectul său util (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 aprilie 2011, El Dridi, C-61/11 PPU, Rep., p. I-3015, punctul 55).

               36

               În special, un stat membru nu poate exclude în mod discreționar, cu încălcarea efectului util al Directivei 97/81, anumite categorii de persoane de la acordarea beneficiului protecției oferite prin această directivă și prin Acordul-cadru privind munca pe fracțiune de normă [a se vedea, prin analogie cu Directiva 1999/70/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 privind acordul-cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP (JO L 175, p. 43, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 129, denumit în continuare „Acordul-cadru privind munca pe durată determinată”), Hotărârea din 13 septembrie 2007, Del Cerro Alonso, C-307/05, Rep., p. I-7109, punctul 29].

               37

               Această interpretare este confirmată de dispozițiile acestor două acte, care nu cuprind nicio indicație din care să se poată deduce că anumite categorii de activități ar fi excluse din domeniul lor de aplicare. Dimpotrivă, astfel cum reiese din chiar textul clauzei 2 alineatul (1) din Acordul-cadru privind munca pe fracțiune de normă, domeniul de aplicare al acestuia este conceput în mod larg, avându-se în vedere în mod general lucrătorii cu fracțiune de normă care au un contract de muncă sau un raport de muncă definit în legislația, convențiile colective sau practicile în vigoare în fiecare stat membru. Definiția noțiunii „lucrători cu fracțiune de normă” în sensul acestui acord-cadru, prevăzută de clauza 3 alineatul (1) din acesta, cuprinde toți lucrătorii, fără a face distincție în funcție de calitatea publică sau privată a angajatorului lor (a se vedea, prin analogie cu Acordul-cadru privind munca pe durată determinată, Hotărârea din 22 decembrie 2010, Gavieiro Gavieiro și Iglesias Torres, C-444/09 și C-456/09, Rep., p. I-14031, punctele 39 și 40, precum și jurisprudența citată).

               38

               Trebuie să se considere, astfel cum a arătat Comisia, că definiția „lucrătorilor […] care au un contract de muncă sau un raport de muncă” în sensul clauzei 2 alineatul (1) din Acordul-cadru privind munca pe fracțiune de normă va influența domeniul de aplicare și efectul util al principiului egalității de tratament consacrat de respectivul acord-cadru.

               39

               În speță, potrivit guvernului Regatului Unit, este acceptat de multă vreme în dreptul național că judecătorii, care sunt titulari ai unei funcții judiciare, nu sunt angajați printr-un contract de muncă și că dreptul național nu recunoaște nici existența unui tip de „raport de muncă” distinct de raportul creat printr-un contract. Pentru aceste motive, potrivit Ministry of Justice și guvernului menționat, categoria judecătorilor, în general, nu se încadrează în domeniul de aplicare al Directivei 97/81. În consecință, articolul 17 din Regulamentul privind lucrătorii cu fracțiune de normă, care precizează că acest regulament nu se aplică în ceea ce privește judecătorii cu fracțiune de normă remunerați pe baza unor indemnizații acordate pentru fiecare zi lucrată, nu s-ar justifica decât din motive de redundanță.

               40

               Potrivit interpretării noțiunii „lucrător care are un contract de muncă sau un raport de muncă” realizate de dreptul național, astfel cum este sugerată de guvernul Regatului Unit, exercitarea unei funcții judiciare exclude de la bun început existența unui contract sau a unui raport de muncă, lipsind astfel judecătorii de posibilitatea de a beneficia de protecția prevăzută de Directiva 97/81 și de Acordul-cadru privind munca pe fracțiune de normă.

               41

               În această privință, trebuie subliniat că simplul fapt că judecătorii sunt calificați drept titulari ai unei funcții judiciare nu este suficient, în sine, pentru a-i exclude de la posibilitatea de a beneficia de drepturile prevăzute de acest acord-cadru.

               42

               Astfel, reiese din cuprinsul punctelor 34-38 din prezenta hotărâre și, în special, din necesitatea de a asigura efectul util al principiului egalității de tratament consacrat prin acordul-cadru menționat că o astfel de excludere nu poate fi admisă decât dacă natura raportului de muncă în cauză este substanțial diferită de cea a raportului dintre angajatori și angajații care intră, potrivit dreptului național, în categoria lucrătorilor, în caz contrar respectiva excludere fiind considerată arbitrară.

               43

               Revine instanței de trimitere sarcina de a examina în ultimă instanță în ce măsură raportul dintre judecători și Ministry of Justice este, prin natura sa, substanțial diferit de un raport de muncă dintre un angajator și un angajat. Curtea poate totuși să indice instanței de trimitere câteva principii și criterii de care aceasta va trebui să țină seama în cadrul analizei sale.

               44

               În această privință, trebuie subliniat, astfel cum a făcut-o avocatul general la punctul 48 din concluzii, că, în cadrul analizei prin care urmează să se determine dacă natura respectivului raport este substanțial diferită de cea a raportului de muncă dintre angajatori și angajații care intră, potrivit dreptului național, în categoria lucrătorilor, instanța de trimitere va trebui, în conformitate cu spiritul și cu finalitatea Acordului-cadru privind munca pe fracțiune de normă, să ia în considerare distincția dintre această categorie și cea a profesiilor independente.

               45

               Din această perspectivă, trebuie să se țină seama de modul în care sunt numiți și revocați judecătorii, dar și de modul în care este organizată activitatea lor. În această privință, reiese din decizia de trimitere că judecătorii trebuie să lucreze conform unui program și în cadrul unor intervale de timp bine definite, chiar dacă își pot organiza activitatea într-un mod mai flexibil decât membrii altor profesii.

               46

               Pe de altă parte, trebuie să se constate, astfel cum reiese din decizia de trimitere, că judecătorii au dreptul la indemnizația de boală, la alocații de maternitate și de paternitate, precum și la alte prestații similare.

               47

               Trebuie subliniat că faptul că judecătorii sunt supuși unor condiții de exercitare a activității lor și că pot fi considerați lucrători, în sensul clauzei 2 alineatul (1) din Acordul-cadru privind munca pe fracțiune de normă, nu aduce nicidecum atingere principiului independenței puterii judecătorești și nici posibilității statelor membre de a prevedea existența unui statut special căruia să îi fie supuși magistrații.

               48

               Astfel cum a subliniat Supreme Court of the United Kingdom la punctul 27 din decizia de trimitere, judecătorii rămân independenți în exercitarea funcției de a judeca în sine, în sensul articolului 47 al doilea paragraf din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.

               49

               Aceste constatări nu sunt puse sub semnul întrebării de argumentul guvernului leton potrivit căruia aplicarea dreptului Uniunii în ceea ce privește puterea judecătorească ar implica nerespectarea identităților naționale ale statelor membre, ceea ce ar fi contrar articolului 4 alineatul (2) TUE. Astfel, trebuie să se constate că aplicarea, în privința judecătorilor cu fracțiune de normă remunerați pe baza unor indemnizații acordate pentru fiecare zi lucrată, a Directivei 97/81 și a Acordului-cadru privind munca pe fracțiune de normă nu poate avea efect asupra identității naționale, ci ar urmări numai să le permită acestora să beneficieze de principiul general al egalității de tratament, care constituie unul dintre obiectivele acestor texte, și să îi protejeze astfel împotriva discriminărilor aplicate lucrătorilor cu fracțiune de normă.

               50

               Această concluzie este valabilă și în ceea ce privește argumentul potrivit căruia judecătorii, în general, nu s-ar încadra în domeniul de aplicare al Directivei 97/81 și al Acordului-cadru privind munca pe fracțiune de normă, întrucât, în temeiul articolului 51 TFUE, libera circulație a lucrătorilor nu s-ar aplica activităților care sunt asociate exercitării autorității publice. Astfel, trebuie subliniat că acest acord-cadru nu privește libera circulație a lucrătorilor.

               51

               În aceste condiții, trebuie să se răspundă la prima întrebare adresată că dreptul Uniunii trebuie interpretat în sensul că este de competența statelor membre să definească noțiunea „lucrători […] care au un contract de muncă sau un raport de muncă” din cuprinsul clauzei 2 alineatul (1) din Acordul-cadru privind munca pe fracțiune de normă și, în special, să stabilească dacă judecătorii se încadrează în sfera acestei noțiuni, cu condiția ca aceasta să nu aibă ca rezultat excluderea arbitrară a acestei categorii de persoane de la posibilitatea de a beneficia de protecția oferită de Directiva 97/81 și de acest acord-cadru. O excludere de la posibilitatea de a beneficia de această protecție nu poate fi admisă decât dacă raportul dintre judecători și Ministry of Justice este, prin natura sa, substanțial diferit de cel dintre angajatori și angajații care intră, potrivit dreptului național, în categoria lucrătorilor.

         Cu privire la a doua întrebare

               52

               Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, în ipoteza în care judecătorii s-ar încadra, potrivit dreptului național, în sfera noțiunii „lucrători […] care au un contract de muncă sau un raport de muncă” din cuprinsul clauzei 2 alineatul (1) din Acordul-cadru privind munca pe fracțiune de normă, acesta din urmă trebuie interpretat în sensul că se opune posibilității ca, în ceea ce privește accesul la sistemul de pensii pentru limită de vârstă, dreptul național să instituie o distincție între judecătorii cu normă întreagă și cei cu fracțiune de normă sau între diferite categorii de judecători cu fracțiune de normă.

               53

               Astfel cum reiese din dosarul prezentat Curții, această întrebare decurge din faptul că articolul 17 din Regulamentul privind lucrătorii cu fracțiune de normă prevede în mod expres că acesta din urmă nu se aplică titularilor unei funcții judiciare remunerați prin indemnizații acordate pentru fiecare zi lucrată, precum „recorders”. Prin urmare, aceștia nu pot invoca articolul 5 din regulamentul menționat, care interzice aplicarea în mod nejustificat a unui tratament mai puțin favorabil lucrătorilor cu fracțiune de normă, astfel încât, spre deosebire de judecătorii cu normă întreagă și de judecătorii salariați cu fracțiune de normă, aceștia nu se pot afilia sistemului de pensii al profesiilor judiciare și nu pot beneficia de o pensie în temeiul respectivului regim la momentul pensionării.

               54

               Potrivit clauzei 4 alineatul (1) din Acordul-cadru privind munca pe fracțiune de normă, este interzis ca, în ceea ce privește condițiile de încadrare în muncă, lucrătorii pe fracțiune de normă să fie tratați într-un mod mai puțin favorabil decât lucrătorii cu normă întreagă comparabili numai din cauză că primii lucrează pe fracțiune de normă, cu excepția cazului în care tratamentul diferențiat este justificat de motive obiective. Potrivit clauzei 4 alineatul (2) din acest acord-cadru, atunci când este cazul, se aplică principiul pro rata temporis.

               55

               Trebuie arătat că noțiunea „condiții de încadrare în muncă”, menționată în clauza 4 din Acordul-cadru privind munca pe fracțiune de normă, include pensiile pentru limită de vârstă care depind de un raport de încadrare în muncă între lucrător și angajator (a se vedea printre altele Hotărârea Bruno și alții, citată anterior, punctul 42).

               56

               Diferența de tratament pe care ar suferi-o judecătorii cu fracțiune de normă remunerați pe baza unor indemnizații acordate pentru fiecare zi lucrată rezultă din faptul că, din cauza modului în care sunt remunerați, aceștia nu pot beneficia nici de o pensie în temeiul sistemului de pensii al profesiilor judiciare la momentul pensionării, nici de protecția oferită de articolul 17 din Regulamentul privind lucrătorii cu fracțiune de normă.

               57

               Guvernul Regatului Unit susține, în această privință, că Directiva 97/81 și Acordul-cadru privind munca pe fracțiune de normă nu au în vedere decât discriminările dintre judecătorii cu fracțiune de normă și judecătorii cu normă întreagă, iar nu pe cele dintre diferitele categorii de judecători cu fracțiune de normă a căror activitate este exercitată potrivit unor sisteme diferite.

               58

               În această privință, trebuie să se constate că, astfel cum a arătat chiar guvernul Regatului Unit în cursul ședinței, la momentul la care a fost adoptat Regulamentul privind lucrătorii cu fracțiune de normă, toți judecătorii cu fracțiune de normă, cu câteva excepții, erau remunerați pe baza unor indemnizații acordate pentru fiecare zi lucrată. Acesta este, așadar, contextul în care trebuie analizată situația judecătorilor cu fracțiune de normă remunerați în acest mod. Astfel, atunci când dispozițiile naționale rezervă salariaților dreptul de a se afilia sistemului de pensii al profesiilor judiciare, aceasta are ca rezultat faptul că se rezervă acest drept judecătorilor cu normă întreagă și, prin aceasta, se exclud judecătorii cu fracțiune de normă, întrucât, cu câteva excepții, aceștia sunt remunerați pe baza unor indemnizații acordate pentru fiecare zi lucrată.

               59

               În aceste condiții, faptul că judecătorii cu fracțiune de normă salariați sunt tratați în același mod, din punctul de vedere al dreptului la pensia pentru limită de vârstă, cu judecătorii cu normă întreagă nu este pertinent. Prin urmare, nu este necesar să se examineze dacă Directiva 97/81 și Acordul-cadru privind munca pe fracțiune de normă permit distincțiile create de dreptul național, pentru definirea dreptului la pensia pentru limită de vârstă, între judecătorii cu fracțiune de normă a căror activitate este exercitată potrivit unor sisteme diferite.

               60

               Prin urmare, trebuie să se verifice dacă refuzul de a acorda o pensie pentru limită de vârstă judecătorilor cu fracțiune de normă remunerați pe baza unor indemnizații acordate pentru fiecare zi lucrată are drept rezultat faptul că aceștia sunt tratați mai puțin favorabil decât lucrătorii cu normă întreagă aflați într-o situație comparabilă.

               61

               În această privință, clauza 3 din Acordul-cadru privind munca pe fracțiune de normă conține criterii de definire a „lucrătorului cu normă întreagă comparabil”. Acesta este definit, la punctul 2 primul paragraf din această clauză, drept „un lucrător cu normă întreagă din aceeași unitate care are același tip de contract de muncă sau raport de muncă, care este încadrat în aceeași muncă sau activitate ori într-o muncă sau activitate asemănătoare, având în vedere și alte considerații care pot include vechimea în muncă și calificarea sau aptitudinile”. Trebuie să se constate că aceste criterii sunt întemeiate pe conținutul activității persoanelor în cauză.

               62

               Prin urmare, nu se poate susține că judecătorii cu normă întreagă și „recorders” nu se află în situații comparabile ca urmare a diferenței referitoare la cariera acestora, cei din urmă având întotdeauna posibilitatea de a exercita profesia de avocat. Astfel, este mai important faptul că aceștia desfășoară, în esență, aceeași activitate. În această privință, părțile implicate, inclusiv guvernul Regatului Unit, au explicat în cadrul ședinței că „recorders” și judecătorii cu normă întreagă exercitau aceleași funcții. S-a precizat astfel că activitatea lor este identică și că aceasta se exercită în cadrul acelorași instanțe și al acelorași ședințe de judecată.

               63

               Potrivit clauzei 4 din Acordul-cadru privind munca pe fracțiune de normă și principiului nediscriminării, tratamentul diferit al unui lucrător cu fracțiune de normă în raport cu un lucrător cu normă întreagă comparabil nu poate fi justificat decât de motive obiective.

               64

               Or, noțiunea „motive obiective”, astfel cum figurează în cuprinsul clauzei 4 alineatul (1) din Acordul-cadru privind munca pe fracțiune de normă, trebuie interpretată în sensul că nu permite justificarea unei diferențe de tratament între lucrătorii cu fracțiune de normă și cei cu normă întreagă prin faptul că această diferențiere este prevăzută printr-o normă generală și abstractă. Dimpotrivă, noțiunea amintită impune ca inegalitatea de tratament în cauză să răspundă unei necesități reale, să fie în măsură să asigure îndeplinirea obiectivului urmărit și să fie necesară pentru realizarea acestui scop [a se vedea, prin analogie cu clauza 5 punctul 1 litera (a) din Acordul-cadru privind munca pe durată determinată, Hotărârea Del Cerro Alonso, citată anterior, punctele 57 și 58].

               65

               Întrucât în cursul procedurii desfășurate în fața Curții nu a fost invocat niciun motiv care să justifice o astfel de diferență de tratament, va reveni instanței de trimitere sarcina de a examina dacă poate fi justificată inegalitatea de tratament dintre judecătorii cu normă întreagă și cei cu fracțiune de normă remunerați pe baza unor indemnizații acordate pentru fiecare zi lucrată.

               66

               Trebuie amintit că considerații de ordin bugetar nu pot justifica o discriminare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 octombrie 2003, Schönheit și Becker, C-4/02 și C-5/02, Rec., p. I-12575, punctul 85, precum și Hotărârea din 22 aprilie 2010, Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, C-486/08, Rep., p. I-3527, punctul 46).

               67

               Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că Acordul-cadru privind munca pe fracțiune de normă trebuie interpretat în sensul că se opune posibilității ca, în ceea ce privește accesul la sistemul de pensii pentru limită de vârstă, dreptul național să instituie o distincție între judecătorii cu normă întreagă și cei cu fracțiune de normă remunerați pe baza unor indemnizații acordate pentru fiecare zi lucrată, cu excepția cazului în care o astfel de diferență de tratament este justificată de motive obiective, fapt care trebuie apreciat de instanța de trimitere.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               68

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:

                           1)

                           Dreptul Uniunii trebuie interpretat în sensul că este de competența statelor membre să definească noțiunea „lucrători […] care au un contract de muncă sau un raport de muncă” din cuprinsul clauzei 2 alineatul (1) din Acordul-cadru privind munca pe fracțiune de normă, încheiat la 6 iunie 1997, cuprins în anexa la Directiva 97/81/CE a Consiliului din 15 decembrie 1997 privind Acordul-cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă, încheiat de UCIPE, CEIP și CES, astfel cum a fost modificată prin Directiva 98/23/CE a Consiliului din 7 aprilie 1998, și, în special, să stabilească dacă judecătorii se încadrează în sfera acestei noțiuni, cu condiția ca aceasta să nu aibă ca rezultat excluderea arbitrară a acestei categorii de persoane de la posibilitatea de a beneficia de protecția oferită de Directiva 97/81, astfel cum a fost modificată prin Directiva 98/23, și de acest acord-cadru. O excludere de la posibilitatea de a beneficia de această protecție nu poate fi admisă decât dacă raportul dintre judecători și Ministry of Justice este, prin natura sa, substanțial diferit de cel dintre angajatori și angajații care intră, potrivit dreptului național, în categoria lucrătorilor.

                           2)

                           Acordul-cadru privind munca pe fracțiune de normă, încheiat la 6 iunie 1997, cuprins în anexa la Directiva 97/81, astfel cum a fost modificată prin Directiva 98/23, trebuie interpretat în sensul că se opune posibilității ca, în ceea ce privește accesul la sistemul de pensii pentru limită de vârstă, dreptul național să instituie o distincție între judecătorii cu normă întreagă și cei cu fracțiune de normă remunerați pe baza unor indemnizații acordate pentru fiecare zi lucrată, cu excepția cazului în care o astfel de diferență de tratament este justificată de motive obiective, fapt care trebuie apreciat de instanța de trimitere.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: engleza.


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din 18 iulie 2013. # Laurence Prinz împotriva Region Hannover (C-523/11) și Philipp Seeberger împotriva Studentenwerk Heidelberg (C-585/11). # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht Hannover - Germania și Verwaltungsgericht Karlsruhe - Germania. # Cetățenia Uniunii - Articolele 20 TFUE și 21 TFUE - Dreptul de liberă circulație și de ședere - Ajutor pentru formare acordat resortisantului unui stat membru pentru studii efectuate într-un alt stat membru - Obligația de reședință în statul membru de origine timp de cel puțin trei ani înaintea începerii studiilor. # Cauze conexate C-523/11 și C-585/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      18 iulie 2013 (
            *1
         )
      „Cetățenia Uniunii — Articolele 20 TFUE și 21 TFUE — Dreptul de liberă circulație și de ședere — Ajutor pentru formare acordat resortisantului unui stat membru pentru studii efectuate într-un alt stat membru — Obligația de reședință în statul membru de origine timp de cel puțin trei ani înaintea începerii studiilor”
      În cauzele conexate C-523/11 și C-585/11,
      având ca obiect cereri de decizie preliminară formulate în temeiul articolului 267 TFUE de Verwaltungsgericht Hannover (Germania) și de Verwaltungsgericht Karlsruhe (Germania), prin deciziile din 5 octombrie și, respectiv, din 16 noiembrie 2011, primite de Curte la 13 octombrie și, respectiv la 24 noiembrie 2011, în procedurile

         Laurence Prinz

      împotriva

         Region Hannover (C-523/11),
      și

         Philipp Seeberger

      împotriva

         Studentenwerk Heidelberg (C-585/11),
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul M. Ilešič, președinte de cameră, domnul K. Lenaerts, vicepreședinte al Curții, îndeplinind funcția de judecător al Camerei a treia, domnii E. Jarašiūnas, A. Ó Caoimh (raportor) și C. G. Fernlund, judecători,
      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: doamna A. Impellizzeri, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 29 noiembrie 2012,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru domnul Seeberger, de M. Y. Popper, Rechtsanwalt;

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze și de J. Möller, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul danez, de V. Pasternak Jørgensen și de C. Thorning, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul elen, de G. Papagianni, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul olandez, de B. Koopman și de C. Wissels, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul austriac, de C. Pesendorfer și de G. Eberhard, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul finlandez, de M. Pere și de J. Leppo, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul suedez, de A. Falk, de C. Stege și de U. Persson, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de S. Grünheid, de D. Roussanov și de V. Kreuschitz, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 21 februarie 2013,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererile de decizie preliminară privesc interpretarea articolelor 20 TFUE și 21 TFUE.

               2

               Aceste cereri au fost prezentate în cadrul unor litigii între doamna Prinz, cetățean german, pe de o parte, și Region Hannover (Regiunea Hanovra, Serviciul de ajutor pentru formare), pe de altă parte și, respectiv, domnul Seeberger, de asemenea cetățean german, pe de o parte, și Studentenwerk Heidelberg, Amt für Ausbildungsförderung (Serviciul de asistență pentru studenți Heidelberg, Biroul de ajutoare pentru formare, denumit în continuare „Studentenwerk”), pe de altă parte, cu privire la dreptul la un ajutor pentru formare pentru studii efectuate în instituții de învățământ situate în alte state membre decât Republica Federală Germania.

         Cadrul juridic

               3

               Sub titlul „Formarea în străinătate”, articolul 5 din Legea federală privind încurajarea educației și a formării [Bundesgesetz über individuelle Förderung der Ausbildung (Bundesausbildungsförderungsgesetz)], astfel cum a fost modificată, la 1 ianuarie 2008, prin Legea a douăzeci și doua de modificare a Legii federale privind încurajarea educației și a formării (BGB1. I, p. 3254, denumită în continuare „BAföG”), prevede:
               „(1)   Domiciliul permanent în sensul prezentei legi este stabilit în locul în care se află, nu doar temporar, centrul de interese al persoanei interesate, fără a fi obligatoriu să existe voința de a se stabili în acest loc cu titlu permanent; o persoană care beneficiază de dreptul de ședere într-un loc numai în scopul formării nu are domiciliul permanent stabilit în acest loc.
               (2)   Studenții al căror domiciliu permanent se află pe teritoriul Germaniei și care efectuează studii într-o instituție de formare situată în străinătate beneficiază de ajutor pentru formare dacă:
               [...]

                        3.

                        studentul este admis sau își continuă formarea într-o instituție de formare a unui stat membru al Uniunii Europene sau în Elveția.

                  [...]”

               4

               Articolul 6 din BAföG, intitulat „Acordarea ajutorului pentru formare în străinătate cetățenilor germani”, prevede că cetățenii germani al căror domiciliu permanent se află în alt stat, unde frecventează o instituție de formare sau de unde frecventează o instituție situată într-un stat vecin, pot beneficia de ajutor pentru formare atunci când împrejurările specifice ale cazului concret o justifică.

               5

               Articolul 16 din BAföG, intitulat „Durata de acordare a ajutorului pentru formare în străinătate”, are următorul cuprins:
               „(1)   Pentru o formare în străinătate în sensul articolului 5 alineatul (2) punctul 1 sau alineatul (5), ajutorul pentru formare se acordă pentru o perioadă de maximum un an [...]
               [...]
               (3)   În cazurile prevăzute la articolul 5 alineatul (2) punctele 2 și 3, ajutorul pentru formare se acordă fără a se ține seama de restricția temporală prevăzută la alineatele (1) și (2); totuși, în cazurile prevăzute la articolul 5 alineatul (2) punctul 3, ajutorul pentru formare este acordat pentru o perioadă mai mare de un an numai atunci când, la începutul unei șederi în străinătate după 31 decembrie 2007, studentul are domiciliul permanent pe teritoriul german de cel puțin trei ani.”

         Istoricul litigiilor principale și întrebările preliminare

         Cauza C-523/11

               6

               Doamna Prinz, născută în anul 1991 în Germania, a trăit timp de zece ani împreună cu familia sa în Tunisia, unde tatăl său era angajat al unei întreprinderi germane. După întoarcerea în Germania în cursul lunii ianuarie 2007, reclamanta a absolvit școala la Frankfurt (Germania), unde a obținut bacalaureatul („Abitur”) în luna iunie 2009. La 1 septembrie 2009, a început studiile la Universitatea Erasmus din Rotterdam (Țările de Jos).

               7

               Printr-o decizie din 30 aprilie 2010, în răspuns la o cerere de ajutor pentru formare formulată de doamna Prinz la 18 august 2009 pentru anul universitar 2009/2010, Region Hannover a acordat acest ajutor pentru perioada septembrie 2009-august 2010.

               8

               Cererea de ajutor formulată de doamna Prinz pentru anul universitar 2010/2011 a fost în schimb respinsă printr-o decizie din 4 mai 2010, pentru motivul că reclamanta, întrucât nu îndeplinea condiția privind reședința stabilită de BAföG, nu avea dreptul la ajutor pentru formare pe durată nedeterminată, având în vedere că drepturile sale erau limitate, în temeiul articolului 16 alineatul (3) din legea menționată, la o perioadă de un an.

               9

               La 1 iunie 2010, doamna Prinz a formulat o acțiune împotriva acestei decizii. Aceasta a arătat că îndeplinea condiția menționată, având în vedere că avusese reședința în Germania din luna septembrie 1993 până în luna aprilie 1994 și din luna ianuarie 2007 până în luna august 2009, cu alte cuvinte timp de trei ani și patru luni. Reclamanta a susținut de asemenea că condiția privind reședința stabilită de BAföG este contrară articolului 21 TFUE și a invocat legăturile pe care le-a întreținut cu statul membru în cauză, arătând că s-a născut pe teritoriul acestuia, că are cetățenia germană, că a părăsit acest stat membru exclusiv ca urmare a transferului tatălui său și că a menținut legături permanente cu țara sa de origine. Potrivit doamnei Prinz, o ședere cu o durată suplimentară de patru luni nu ar fi consolidat în mod semnificativ aceste legături.

               10

               Region Hannover susține că perioada minimă de trei ani prevăzută la articolul 16 alineatul (3) din BAföG trebuie să fie, în mod obligatoriu, neîntreruptă. Această lege nu ar încălca în niciun fel dreptul Uniunii privind libera circulație și ședere, având în vedere că acest drept nu ar impune statelor membre nicio obligație de a acorda un ajutor, fără limitare, resortisanților proprii.

               11

               Instanța de trimitere ridică problema compatibilității cu dreptul Uniunii a unei condiții privind reședința precum cea în discuție în litigiul principal. Aceasta consideră că, similar condiției aplicabile înainte de intrarea în vigoare a Legii a douăzeci și doua de modificare a Legii federale privind încurajarea educației și a formării, și anume obligația privind efectuarea unor studii de o durată minimă de un an într-o instituție de formare germană, condiția în discuție în litigiul principal ar putea fi de natură să descurajeze un cetățean al Uniunii să înceapă o formare în alt stat membru, având în vedere că, după o perioadă de un an, nu va mai beneficia de ajutorul pentru formare. Deși, potrivit acestei instanțe, poate fi legitim ca un stat membru să acorde ajutoare pentru formare numai studenților care au dovedit un anumit grad de integrare în societatea acestui stat membru, criteriul întemeiat pe o ședere continuă de trei ani în Germania înainte de începerea șederii în străinătate nu este de natură să dovedească existența acestei integrări.

               12

               În aceste condiții, Verwaltungsgericht Hannover a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Constituie o restricție nejustificată în temeiul dreptului [Uniunii] adusă dreptului de liberă circulație și de ședere al cetățenilor Uniunii, recunoscut la articolele 20 [TFUE] și 21 [TFUE], faptul că unui resortisant german, care are domiciliul permanent pe teritoriul național și care efectuează studii într-o instituție de formare dintr-un stat membru al Uniunii Europene, i se acordă numai pentru un an ajutorul pentru formare prevăzut de [(BAföG)], pentru frecventarea acestei instituții de formare străine, întrucât, la începutul șederii în străinătate, nu avea domiciliul permanent pe teritoriul german de cel puțin trei ani?”

         Cauza C-585/11

               13

               Domnul Seeberger, născut în Germania în anul 1983, a trăit în această țară până în anul 1994 împreună cu părinții săi, de asemenea cetățeni germani. Acesta a frecventat școala primară la München (Germania), din 1989 până în 1994, și ulterior un liceu. Din 1994 până în luna decembrie 2005, a avut reședința împreună cu părinții săi în Mallorca (Spania), unde tatăl său desfășura o activitate independentă de consultant de afaceri.

               14

               În cursul lunii ianuarie 2006, părinții domnului Seeberger s-au instalat la Köln (Germania). Deși domnul Seeberger nu a fost înscris în Registrul de evidență a populației din München decât începând din 26 octombrie 2009, acesta afirmă că avea domiciliul permanent în Germania începând din luna ianuarie 2006.

               15

               În luna septembrie 2009, domnul Seeberger a început să studieze științe economice la universitatea din Insulele Baleare, la Palma de Mallorca (Spania), și a introdus la Studentenwerk o cerere de ajutor pentru această formare.

               16

               Studentenwerk a respins această cerere pentru motivul că, având în vedere că nu îndeplinea condiția privind reședința, prevăzută la articolul 16 alineatul (3) din BAföG, reclamantul nu putea să beneficieze de acest ajutor, în temeiul articolului 5 alineatul (2) prima teză punctul 3 din legea menționată.

               17

               Invocând dreptul său la libera circulație în calitate de cetățean al Uniunii, domnul Seeberger a introdus o reclamație împotriva acestei decizii, care a fost respinsă de Studentenwerk printr-o decizie din 14 iunie 2010.

               18

               Într-o acțiune introdusă la Verwaltungsgericht Karlsruhe, domnul Seeberger a susținut că condiția privind reședința prevăzută la articolul 16 alineatul (3) din BAföG aducea atingere dreptului său de liberă circulație, din moment ce aceasta îl obliga fie să renunțe la un domiciliu permanent în alt stat membru, fie să își transfere din nou domiciliul permanent în timp util în Germania pentru a nu compromite acordarea unui ajutor pentru formare pentru studiile urmate în Spania. În această privință, el subliniază că admiterea sa pentru efectuarea studiilor superioare este recunoscută doar în Spania și că dorește să își finalizeze complet studiile în acest stat membru.

               19

               Studentenwerk arată că, întrucât obligația de reședință prevăzută de BAföG este aplicabilă în aceeași măsură tuturor resortisanților proprii, ea este admisibilă și în privința cetățenilor Uniunii din alte state membre care au dreptul de liberă circulație. Această obligație ar concretiza doar interesul legitim al statului membru care oferă prestații sociale de a limita acordarea acestor prestații din bugetul public, finanțat din impozite, la categorii de persoane care pot demonstra o minimă legătură cu statul membru care acordă prestația.

               20

               În decizia de trimitere, Verwaltungsgericht Karlsruhe constată că condiția privind reședința în discuție în litigiul principal nu se aplică ajutorului pentru o formare urmată în Germania. Acesta arată că o astfel de condiție privind reședința, din cauza inconvenientelor pe plan personal, a costurilor suplimentare, precum și a eventualelor întârzieri pe care le implică, ar putea fi de natură să îi descurajeze pe unii cetățeni ai Uniunii să părăsească Germania în scopul efectuării unor studii în alt stat membru. Această instanță are îndoieli cu privire la aspectul dacă este justificată cerința potrivit căreia solicitantul ajutorului trebuie să își fi stabilit domiciliul în Germania de cel puțin trei ani în momentul în care începe să urmeze formarea și ridică problema dacă un anumit grad de integrare în societatea acestui stat membru, pe care acesta din urmă poate să o impună în mod legitim, nu ar trebui recunoscut în prezenta cauză principală pentru faptul că reclamantul, cetățean german, a fost crescut de părinții săi în Germania și a urmat școala pe teritoriul său până când a trecut în clasa a VI-a, când s-a mutat din acest stat, la vârsta de doisprezece ani, împreună cu familia sa, pentru motivul că tatăl său și-a exercitat drepturile în temeiul articolelor 45 TFUE și 49 TFUE. Potrivit instanței menționate, un criteriu întemeiat pe o dată precisă și pe perioada de trei ani care precedă debutul formării în străinătate pare, a priori, a fi prea puțin în măsură să dovedească integrarea cerută.

               21

               În aceste condiții, Verwaltungsgericht Karlsruhe a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Dreptul Uniunii se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia acordarea ajutorului pentru formare în vederea efectuării studiilor în alt stat membru este refuzată exclusiv pentru motivul că, la momentul începerii studiilor, solicitantul, care și-a exercitat dreptul de liberă circulație, nu avea domiciliul permanent în statul de origine de cel puțin trei ani?”

         Cu privire la întrebările preliminare

               22

               Prin intermediul acestor întrebări, care trebuie analizate împreună, instanțele de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă articolele 20 TFUE și 21 TFUE trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări a unui stat membru care subordonează acordarea, pentru o perioadă mai mare de un an, a unui ajutor pentru formare pentru studii efectuate în alt stat membru unei condiții unice, precum cea prevăzută la articolul 16 alineatul (3) din BAföG, care impune solicitantului să fi avut un domiciliu permanent, în sensul acestei legi, pe teritoriul național timp de cel puțin trei ani înainte de începerea studiilor menționate.

               23

               Trebuie amintit mai întâi că, în calitate de resortisanți germani, doamna Prinz și domnul Seeberger se bucură de statutul de cetățeni ai Uniunii în temeiul articolului 20 alineatul (1) TFUE și, prin urmare, au posibilitatea de a se prevala, inclusiv, dacă este cazul, în raport cu statul lor membru de origine, de drepturile aferente unui astfel de statut (a se vedea Hotărârea din 26 octombrie 2006, Tas-Hagen și Tas, C-192/05, Rec., p. I-10451, punctul 19, și Hotărârea din 23 octombrie 2007, Morgan și Bucher, C-11/06 și C-12/06, Rep., p. I-9161, punctul 22).

               24

               După cum s-a pronunțat Curtea în mai multe rânduri, statutul de cetățean al Uniunii are vocația de a fi statutul fundamental al resortisanților statelor membre, ceea ce permite acelor resortisanți care se găsesc în aceeași situație să obțină același tratament juridic în domeniul de aplicare ratione materiae al Tratatului FUE, independent de cetățenia acestora și fără a aduce atingere excepțiilor prevăzute în această privință (Hotărârea din 20 septembrie 2001, Grzelczyk, C-184/99, Rec., p. I-6193, punctul 31, Hotărârea din 11 iulie 2002, D’Hoop, C-224/98, Rec., p. I-6191, punctul 28, și Hotărârea din 21 februarie 2013, N. C-46/12, punctul 27).

               25

               Printre situațiile care intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii figurează cele referitoare la exercitarea libertăților fundamentale garantate de tratat, în special cele care intră sub incidența libertății de circulație și de ședere pe teritoriul statelor membre, astfel cum sunt recunoscute prin articolul 21 TFUE (Hotărârea Tas-Hagen și Tas, citată anterior, punctul 22, Hotărârea din 11 septembrie 2007, Schwarz și Gootjes-Schwarz, C-76/05, Rep., p. I-6849, punctul 87 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea Morgan și Bucher, citată anterior, punctul 23).

               26

               În această privință, trebuie amintit că, astfel cum au subliniat guvernul german și Comisia, deși statele membre sunt competente, în temeiul articolului 165 alineatul (1) TFUE, în ceea ce privește conținutul învățământului și organizarea sistemelor lor educaționale, ele trebuie să exercite această competență cu respectarea dreptului Uniunii și, în special, a dispozițiilor tratatului privind libertatea de circulație și de ședere pe teritoriul statelor membre, astfel cum este recunoscută prin articolul 21 alineatul (1) TFUE (a se vedea Hotărârea Morgan și Bucher, citată anterior, punctul 24 și jurisprudența citată).

               27

               În continuare, trebuie să se sublinieze că o reglementare națională care dezavantajează anumiți resortisanți naționali pentru simplul fapt că aceștia și-au exercitat libertatea de circulație și de ședere într-un alt stat membru constituie o restricție privind libertățile recunoscute oricărui cetățean al Uniunii prin articolul 21 alineatul (1) TFUE (a se vedea Hotărârea din 18 iulie 2006, De Cuyper, C-406/04, Rec., p. I-6947, punctul 39, Hotărârea Tas-Hagen și Tas, citată anterior, punctul 31, precum și Hotărârea Morgan și Bucher, citată anterior, punctul 25).

               28

               Astfel, facilitățile oferite de tratat în materie de circulație a cetățenilor Uniunii nu ar putea produce efecte depline dacă un resortisant al unui stat membru ar putea fi descurajat să le exercite ca urmare a obstacolelor datorate șederii sale în alt stat membru în temeiul unei reglementări din statul său de origine care îl sancționează pentru simplul fapt că a exercitat aceste facilități (a se vedea în acest sens Hotărârea D’Hoop, citată anterior, punctul 31, Hotărârea din 29 aprilie 2004, Pusa, C-224/02, Rec., p. I-5763, punctul 19, precum și Hotărârea Morgan și Bucher, citată anterior, punctul 26).

               29

               Această considerație este deosebit de importantă în domeniul educației, având în vedere obiectivele urmărite de articolul 6 litera (e) TFUE și de articolul 165 alineatul (2) a doua liniuță TFUE, și anume, printre altele, favorizarea mobilității studenților și a profesorilor (a se vedea Hotărârea D’Hoop, citată anterior, punctul 32, Hotărârea din 7 iulie 2005, Comisia/Austria, C-147/03, Rec., p. I-5969, punctul 44, precum și Hotărârea Morgan și Bucher, citată anterior, punctul 27).

               30

               În consecință, din moment ce un stat membru prevede un sistem de ajutoare pentru formare care permite studenților să beneficieze de astfel de ajutoare în cazul în care efectuează studii în alt stat membru, acesta trebuie să se asigure că modalitățile de alocare a respectivelor ajutoare nu creează o restricție nejustificată a dreptului de circulație și de ședere pe teritoriul statelor membre prevăzut la articolul 21 TFUE (a se vedea Hotărârea Morgan și Bucher, citată anterior, punctul 28).

               31

               Trebuie să se constate că o condiție privind reședința neîntreruptă de trei ani, precum cea prevăzută la articolul 16 alineatul (3) din BAföG, chiar și atunci când se aplică fără distincție resortisanților germani și celorlalți cetățeni ai Uniunii, constituie o restricție privind dreptul de liberă circulație și de ședere de care se bucură toți cetățenii Uniunii în temeiul articolului 21 TFUE.

               32

               O astfel de condiție este de natură să descurajeze resortisanți naționali, precum reclamanții din litigiile principale, să își exercite libertatea de circulație și de ședere în alt stat membru, ținând cont de efectul pe care îl poate avea exercitarea acestei libertăți asupra dreptului la ajutorul pentru formare.

               33

               Potrivit unei jurisprudențe constante, o reglementare de natură să restrângă o libertate fundamentală garantată de tratat nu poate fi justificată din perspectiva dreptului Uniunii decât dacă este întemeiată pe considerații obiective de interes general independente de cetățenia persoanelor vizate și dacă este proporțională cu obiectivul urmărit în mod legitim de dreptul național (a se vedea Hotărârile citate anterior De Cuyper, punctul 40, Tas-Hagen și Tas, punctul 33, precum și Morgan și Bucher, punctul 33). Din jurisprudența Curții reiese, de asemenea, că o măsură este proporțională atunci când, fiind aptă pentru realizarea obiectivului urmărit, nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia (Hotărârile De Cuyper, citată anterior, punctul 42, Morgan și Bucher, citată anterior, punctul 33, precum și Hotărârea din 13 decembrie 2012, Caves Krier Frères, C-379/11, punctul 48 și jurisprudența citată).

               34

               În prezentele cauze, guvernul german arată că BAföG este întemeiată pe considerații obiective de interes general. Articolul 16 alineatul (3) din această lege ar permite astfel garantarea faptului că ajutorul pentru formare pentru un ciclu complet de studii în străinătate este acordat doar studenților care au dovedit un grad de integrare suficient în societatea germană. Cerința unui prag minim de integrare ar conserva, așadar, sistemul național de ajutor pentru formare pentru studii în străinătate prin protejarea statului care acordă prestația împotriva unei sarcini economice nerezonabile.

               35

               Potrivit guvernului menționat, este, prin urmare, legitim să fie susținuți financiar, pentru efectuarea unui ciclu complet de studii în străinătate, doar studenții care fac dovada unei legături de integrare suficiente cu Germania, această dovadă fiind, în mod invariabil, făcută de un student în măsură să îndeplinească condiția privind reședința neîntreruptă timp de trei ani.

               36

               În această privință, trebuie amintit că, desigur, Curtea a recunoscut că poate fi legitim ca un stat membru să acorde astfel de ajutoare numai studenților care au dovedit un anumit grad de integrare în societatea statului menționat, cu scopul de a evita ca acordarea ajutoarelor, care vizează acoperirea cheltuielilor de întreținere ale studenților care provin din alte state membre, să devină o sarcină nerezonabilă, care ar putea avea consecințe asupra nivelului global al ajutorului care poate fi acordat de către acest stat și că, dacă există riscul ca un stat membru să suporte o astfel de sarcină nerezonabilă, se pot aplica, în principiu, considerații similare în ceea ce privește acordarea de către acesta a unor ajutoare pentru formare studenților care doresc să efectueze studii în alte state membre (Hotărârea Morgan și Bucher, citată anterior, punctele 43 și 44 și jurisprudența citată).

               37

               Cu toate acestea, potrivit unei jurisprudențe constante, dovada cerută de un stat membru pentru a susține existența unei legături reale de integrare nu trebuie să aibă un caracter prea exclusiv, favorizând în mod nejustificat un element care nu este în mod necesar reprezentativ pentru gradul real și efectiv al legăturii dintre solicitant și acest stat membru, cu excluderea oricărui alt element reprezentativ (a se vedea Hotărârea D’Hoop, citată anterior, punctul 39, Hotărârea din 21 iulie 2011, Stewart, C-503/09, Rep., p. I-6497, punctul 95, și Hotărârea din 4 octombrie 2012, Comisia/Austria, C-75/11, punctul 62).

               38

               Deși existența unui anumit grad de integrare poate fi considerată ca fiind dovedită prin constatarea potrivit căreia un student a avut, o anumită perioadă, reședința în statul membru unde solicită să beneficieze de ajutor pentru formare, o condiție unică privind reședința, precum cea în discuție în litigiul principal, riscă, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 95 din concluzii, să excludă de la ajutorul menționat studenți care, în pofida faptului că nu au locuit o perioadă neîntreruptă de trei ani în Germania imediat înainte de începerea studiilor în străinătate, sunt totuși suficient de legați de societatea germană. Aceasta poate fi situația în cazul în care studentul are cetățenia statului membru în cauză și a fost școlarizat în acest stat o perioadă semnificativă sau ca urmare a altor factori, precum, în special, familia, încadrarea în muncă, competențele lingvistice sau existența altor legături sociale sau economice. În plus, alte dispoziții ale reglementării în discuție în litigiul principal permit ele însele ca alți factori decât reședința solicitantului ajutorului să poată fi relevanți, atât pentru a stabili centrul relațiilor persoanei interesate, cât și pentru a determina dacă condițiile de acordare a ajutorului în discuție sunt îndeplinite în cazul resortisanților naționali care și-au stabilit reședința în străinătate.

               39

               Ținând seama de cele de mai sus, este de competența instanței naționale să efectueze verificările necesare în scopul de a aprecia dacă persoanele interesate dovedesc legături suficiente cu societatea germană, de natură să demonstreze integrarea lor în aceasta din urmă.

               40

               Rezultă că o condiție unică privind reședința neîntreruptă timp de trei ani, precum cea în discuție în litigiul principal, are un caracter prea general și exclusiv și depășește ceea ce este necesar pentru a atinge obiectivele urmărite și nu poate, în consecință, să fie considerată ca fiind proporțională.

               41

               Având în vedere toate considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebările formulate că articolele 20 TFUE și 21 TFUE trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări a unui stat membru care subordonează acordarea, pentru o perioadă mai mare de un an, a unui ajutor pentru formare pentru studii efectuate în alt stat membru unei condiții unice, precum cea prevăzută la articolul 16 alineatul (3) din BAföG, care impune solicitantului să fi avut un domiciliu permanent, în sensul acestei legi, pe teritoriul național timp de cel puțin trei ani înainte de începerea studiilor menționate.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               42

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                     Articolele 20 TFUE și 21 TFUE trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări a unui stat membru care subordonează acordarea, pentru o perioadă mai mare de un an, a unui ajutor pentru formare pentru studii efectuate în alt stat membru unei condiții unice, precum cea prevăzută la articolul 16 alineatul (3) din Legea federală privind încurajarea educației și a formării [Bundesgesetz über individuelle Förderung der Ausbildung (Bundesausbildungsförderungsgesetz)], astfel cum a fost modificată, la 1 ianuarie 2008, prin Legea a douăzeci și doua de modificare a Legii federale privind încurajarea educației și a formării, care impune solicitantului să fi avut un domiciliu permanent, în sensul acestei legi, pe teritoriul național timp de cel puțin trei ani înainte de începerea studiilor menționate.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (Marea Cameră) din data de 18 iulie 2006.#Gérald De Cuyper împotriva Office national de l'emploi.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgia.#Cauza C-406/04.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 16 decembrie 1999. # Comitetul Economic și Social al Comunităților Europene împotriva E. # Recurs - Funcționari. # Cauza C-150/98 P.