title: Hotărârea Tribunalului (Camera a patra) din 11 decembrie 2015.#Republica Finlanda împotriva Comisiei Europene.#FEADR – Cheltuieli excluse de la finanțare – Dezvoltare rurală – Corecție financiară punctuală – Eligibilitatea cheltuielilor efectuate pentru cumpărarea de materiale și de echipamente de ocazie – Regim derogatoriu pentru microîntreprinderi și pentru întreprinderile mici și mijlocii – Articolul 55 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 1974/2006.#Cauza T-124/14.

text:
         HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a patra)
      11 decembrie 2015 (
            *
         )
      „FEADR — Cheltuieli excluse de la finanțare — Dezvoltare rurală — Corecție financiară punctuală — Eligibilitatea cheltuielilor efectuate pentru cumpărarea de materiale și de echipamente de ocazie — Regim derogatoriu pentru microîntreprinderi și pentru întreprinderile mici și mijlocii — Articolul 55 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 1974/2006”
      În cauza T‑124/14,

         Republica Finlanda, reprezentată de J. Heliskoski și de S. Hartikainen, în calitate de agenți,
      reclamantă,
      împotriva

         Comisiei Europene, reprezentată de P. Aalto, de J. Aquilina, de P. Rossi și de T. Sevón, în calitate de agenți,
      pârâtă,
      având ca obiect o cerere de anulare a Deciziei de punere în aplicare 2013/763/UE a Comisiei din 12 decembrie 2013 de excludere de la finanțarea de către Uniunea Europeană a anumitor cheltuieli contractate de statele membre în cadrul secțiunii „Garantare” a Fondului european de orientare și garantare agricolă (FEOGA), în cadrul Fondului european de garantare agricolă (FEGA) și în cadrul Fondului european agricol pentru dezvoltare rurală (FEADR) (JO L 338, p. 81), în măsura în care această decizie exclude de la finanțarea de către Uniune în cadrul FEADR anumite cheltuieli ale Republicii Finlanda, în cuantum de 927827,58 euro, din cauza neconformității lor cu normele Uniunii,
      TRIBUNALUL (Camera a patra),
      compus din domnul M. Prek, președinte, doamna I. Labucka și domnul V. Kreuschitz (raportor), judecători,
      grefier: doamna C. Heeren, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 12 iunie 2015,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

         Istoricul cauzei

               1

               Între 23 și 27 mai 2011, Comisia Europeană a efectuat un control la fața locului în Finlanda (ancheta RD1/2011/805/FI) cu privire la măsura M312, „Înființarea și dezvoltarea microîntreprinderilor”.

               2

               La 9 septembrie 2011, Comisia a transmis autorităților finlandeze o comunicare, potrivit articolului 11 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 885/2006 al Comisiei din 21 iunie 2006 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1290/2005 în ceea ce privește autorizarea agențiilor de plăți și a altor entități, precum și lichidarea conturilor FEGA și FEADR (JO L 171, p. 90, Ediție specială, 14/vol. 2, p. 37, rectificare în JO 2007, L 291, p. 30), prin care le‑a informat cu privire la rezultatele controlului la fața locului. În această comunicare, Comisia a arătat motivele pentru care aprecia că autoritățile finlandeze nu respectaseră, în cadrul finanțării cheltuielilor de dezvoltare rurală începând cu exercițiul financiar 2007, anumite cerințe din dreptul Uniunii Europene, printre care cele decurgând din articolul 55 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 1974/2006 al Comisiei din 15 decembrie 2006 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1698/2005 al Consiliului privind sprijinul pentru dezvoltarea rurală acordat din Fondul european agricol pentru dezvoltare rurală (FEADR) (JO L 368, p. 15, Ediție specială, 03/vol. 80, p. 133), cu modificările ulterioare, și a invitat autoritățile menționate să precizeze condițiile în care acestea considerau eligibile cheltuielile efectuate pentru cumpărarea de echipamente de ocazie. În plus, Comisia a repus în discuție unele lacune în verificarea caracterului rezonabil al costurilor legate de cumpărarea anumitor echipamente de ocazie, în sensul articolului 26 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul (CE) nr. 1975/2006 al Comisiei din 7 decembrie 2006 privind normele de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1698/2005 al Consiliului în ceea ce privește punerea în aplicare a procedurilor de control și a eco‑condiționalității în ceea ce privește măsurile de sprijin pentru dezvoltarea rurală (JO L 368, p. 74, Ediție specială, 03/vol. 80, p. 192).

               3

               Prin scrisoarea din 3 noiembrie 2011, Republica Finlanda a răspuns Comisiei că, în opinia sa, a acționat în conformitate cu normele Uniunii, în special cu articolul 55 din Regulamentul nr. 1974/2006, pentru motivul că acest articol ar permite statelor membre să decidă condițiile în care cheltuielile efectuate pentru cumpărarea unor echipamente de ocazie pot fi calificate drept eligibile. În Finlanda, această posibilitate ar fi fost pusă în aplicare prin articolele 23 și 35 din Decretul nr. 632/2007, care ar stabili totodată și condițiile de acordare a ajutorului.

               4

               Prin scrisoarea din 16 ianuarie 2012, Comisia a invitat autoritățile finlandeze la o reuniune bilaterală la Bruxelles (Belgia), care a avut loc la 2 februarie 2012. Prin scrisoarea din 29 februarie 2012, Comisia a trimis autorităților finlandeze procesul‑verbal al acestei reuniuni, potrivit articolului 11 alineatul (2) din Regulamentul nr. 885/2006, precum și o solicitare de informații suplimentare. În anexa 1 la această scrisoare, Comisia, pe de o parte, a arătat motivele pentru care considera că Decretul nr. 632/2007 nu era compatibil cu cerințele prevăzute la articolul 55 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1974/2006 și, pe de altă parte, a reiterat critica sa cu privire la verificarea deficitară a caracterului rezonabil al costurilor legate de cumpărarea anumitor echipamente de ocazie.

               5

               La 27 aprilie 2012, autoritățile finlandeze au prezentat observațiile cu privire la procesul‑verbal al reuniunii din 2 februarie 2012 și răspunsul la solicitarea de informații.

               6

               La 13 mai 2013, Comisia a adresat autorităților finlandeze o comunicare oficială datată 6 mai 2013, în sensul articolului 11 alineatul (2) al treilea paragraf și al articolului 16 alineatul (1) din Regulamentul nr. 885/2006, prin care anunța o corecție financiară în cuantum total de 927827,58 euro pentru perioada cuprinsă între 9 septembrie 2009 și 15 octombrie 2012. Comisia a expus motivele pentru care considera că, în ceea ce privește ajutoarele pentru cumpărarea de echipamente de ocazie, autoritățile finlandeze nu respectaseră cerințele articolului 55 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1974/2006 și ale articolului 26 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 1975/2006.

               7

               La 19 iunie 2013, Republica Finlanda a sesizat organul de conciliere cu o cerere de conciliere, în temeiul articolului 16 din Regulamentul nr. 885/2006. Prin scrisoarea din 5 septembrie 2013, organul menționat a comunicat că nu ar urma să se pronunțe cu privire la această cerere, întrucât cuantumul vizat de corecția financiară era mai mic de un milion de euro.

               8

               La punctul 17.1 din raportul de sinteză din 18 noiembrie 2013, Comisia a arătat că, pe de o parte, în ceea ce privește eligibilitatea ajutoarelor pentru cumpărarea de echipamente de ocazie, practicile autorităților finlandeze nu îndeplineau condițiile de la articolul 55 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1974/2006, întrucât Republica Finlanda nu a stabilit și nu a motivat în mod corespunzător cazurile speciale în care echipamentele de ocazie puteau, cu titlu excepțional, să beneficieze de o finanțare în cadrul FEADR. Dimpotrivă, dispozițiile relevante ale Decretului nr. 632/2007 ar prevedea o posibilitate generală de a investi în echipamente de ocazie, al căror caracter eligibil ar fi apreciat de la caz la caz, în funcție de criteriul, nedefinit în mod clar, al opțiunii „celei mai favorabile din punct de vedere economic global”. Pe de altă parte, Comisia a constatat că verificarea costurilor rezonabile legate de finanțarea echipamentelor de ocazie era deficitară și nu corespundea cerințelor articolului 26 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 1975/2006. Aceasta a concluzionat că, în privința ajutoarelor pentru cumpărarea de echipamente de ocazie, trebuia să fie aplicată o corecție financiară de 100 %, corespunzătoare unui cuantum de 927827,58 euro. Cu privire la verificarea deficitară a costurilor rezonabile legate de finanțarea echipamentelor de ocazie, Comisia a propus o corecție financiară de 10 %, corespunzătoare unui cuantum de 14208,31 euro, care ar fi însă utilizată în totalitate prin prima corecție financiară.

               9

               La 12 decembrie 2013, Comisia a adoptat Decizia de punere în aplicare 2013/763/UE de excludere de la finanțarea de către Uniunea Europeană a anumitor cheltuieli contractate de statele membre în cadrul secțiunii „Garantare” a Fondului european de orientare și garantare agricolă (FEOGA), în cadrul Fondului european de garantare agricolă (FEGA) și în cadrul Fondului european agricol pentru dezvoltare rurală (FEADR) (JO L 338, p. 81, denumită în continuare „decizia atacată”). Această decizie a fost notificată Republicii Finlanda la 13 decembrie 2013 sub numărul C(2013) 8743.

               10

               În decizia atacată, referindu‑se la „raportul de sinteză [din 18 noiembrie 2013]” [considerentul (6) al deciziei atacate], Comisia a exclus ca fiind neeligibile, pentru exercițiile financiare cuprinse între anii 2009 și 2012, unele cheltuieli declarate de Republica Finlanda pentru cumpărarea de materiale și de echipamente de ocazie în cadrul măsurii intitulate „Dezvoltare rurală, FEADR, Axele 1 + 3 – Dezvoltare rurală, FEADR, Axele 1 + 3 – Măsuri orientate înspre investiții (2007-2013)”. Corecția financiară în cuantum total de 927827,58 euro este calificată aici drept „punctuală”, în măsura în care este justificată prin „[n]erespectarea articolului 55 din Regulamentul […] nr. 1974/2006”. În măsura în care corecția financiară menționată se întemeiază pe „verificarea deficitară a caracterului rezonabil al costurilor”, aceasta este calificată drept „rată forfetară” în cotă de 10 %, corespunzătoare unui cuantum de 14208,31 euro, dar fără „[i]mpact financiar” (a se vedea articolul 1 coroborat cu anexa la decizia atacată, p. 98 și 99).

         Procedura și concluziile părților

               11

               Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 19 februarie 2014, Republica Finlanda a introdus prezenta acțiune.

               12

               Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a patra) a decis deschiderea fazei orale a procedurii.

               13

               Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 12 iunie 2015.

               14

               Republica Finlanda solicită Tribunalului:

                        —

                        anularea deciziei atacate, în măsura în care Comisia solicită din partea sa o rambursare a finanțării în cuantum de 927827,58 euro;

                        —

                        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

               15

               Comisia solicită Tribunalului:

                        —

                        respingerea acțiunii ca nefondată;

                        —

                        obligarea Republicii Finlanda la plata cheltuielilor de judecată.

         În drept

         Cu privire la obiectul litigiului

               16

               În susținerea acțiunii formulate, Republica Finlanda invocă, în esență, un motiv unic, întemeiat pe încălcarea articolului 55 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1974/2006.

               17

               În această privință, este necesar să se precizeze că, în replică, Republica Finlanda a confirmat că acțiunea sa nu urmărea decât corecția financiară punctuală aplicată prin decizia atacată. Acest fapt se coroborează cu motivul de anulare invocat în cererea introductivă, care face referire exclusiv la articolul 55 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1974/2006, iar nu la articolul 26 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 1975/2006, pe care era întemeiată corecția financiară forfetară. În consecință, obiectul prezentului litigiu se limitează la legalitatea aplicării de către Comisie a articolului 55 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1974/2006 pentru a justifica corecția financiară punctuală menționată.

               18

               Republica Finlanda consideră că Comisia nu respectă legătura dintre primul paragraf litera (b) al articolului 55 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1974/2006 (denumit în continuare „primul paragraf”) și cel de al doilea paragraf al aceleiași dispoziții (denumit în continuare „al doilea paragraf”). Această dispoziție ar conferi statului membru o largă putere de apreciere pentru a decide cu privire la eligibilitatea anumitor materiale și echipamente de ocazie, întrucât al doilea alineat nu stabilește criterii care permit să se determine dacă ajutorul pentru cumpărarea de materiale și de echipamente de ocazie poate fi „justificat în mod corespunzător”. Regulamentul menționat nu ar impune nici ca statul membru să definească în mod precis fiecare caz specific în care cumpărarea de materiale sau de echipamente de ocazie este eligibilă. În plus, articolul 71 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul (CE) nr. 1698/2005 al Consiliului din 20 septembrie 2005 privind sprijinul pentru dezvoltare rurală acordat din Fondul european agricol pentru dezvoltare rurală (FEADR) (JO L 277, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 66, p. 101, rectificare în JO 2012, L 206, p. 23) ar prevedea în mod expres că normele de eligibilitate a cheltuielilor se stabilesc la nivel național. Astfel, statelor membre le revine sarcina de a stabili criterii mai precise pentru a determina cazurile în care este motivată în mod corespunzător susținerea cumpărării de echipamente de ocazie. Potrivit Republicii Finlanda, noțiunile „cazuri justificate în mod corespunzător” și „condiții de eligibilitate” sunt strâns legate, astfel încât este imposibil să fie aplicate independent una de cealaltă. Prin urmare, ar fi suficient ca statul membru să definească condițiile de eligibilitate și ca aceste condiții să fie îndeplinite pentru ca acordarea ajutorului pentru cumpărarea de materiale sau de echipamente de ocazie să fie justificată în mod corespunzător.

               19

               Comisia răspunde că primul paragraf enunță o normă generală potrivit căreia cheltuielile eligibile pentru investiții finanțate prin FEADR sunt limitate la cumpărarea sau la cumpărarea prin contract de închiriere de materiale sau de echipamente noi. În temeiul celui de al doilea paragraf, cumpărarea de echipamente de ocazie ar putea fi considerată o cheltuială eligibilă numai prin derogare de la primul paragraf și în „cazuri justificate în mod corespunzător”. Pentru acest motiv, statul membru ar fi obligat să identifice în mod concret, cu ajutorul unei definiții prealabile, rarele „cazuri justificate în mod corespunzător” în care poate fi acordat un ajutor. Numai o astfel de abordare ar fi conformă, pe de o parte, cu obiectivul ajutorului comunitar pentru investiții agricole, enunțat în considerentul (21) al Regulamentului nr. 1698/2005, care constă în modernizarea exploatațiilor agricole și ameliorarea performanțelor lor economice prin îmbunătățirea utilizării factorilor de producție, în special prin adoptarea de noi tehnologii și prin inovare, și, pe de altă parte, cu obiectivele ajutorului acordat prin FEADR, astfel cum sunt enunțate în considerentul (23) al aceluiași regulament, care constau în încurajarea ameliorării prelucrării și a comercializării produselor agricole și forestiere primare. Limita impusă ajutoarelor pentru echipamente de ocazie ar fi de asemenea conformă cu obiectivul enunțat la articolul 4 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 1698/2005 privind ameliorarea competitivității agriculturii și silviculturii prin sprijinirea restructurării, dezvoltării și inovației [a se vedea de asemenea considerentul (46) al regulamentului menționat]. Aceste obiective nu ar putea fi atinse, în general, decât prin realizarea de investiții în echipamente noi.

               20

               Interpretarea articolului 55 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1974/2006 susținută de Republica Finlanda ar fi contrară atât structurii sale, care stabilește o normă generală și o derogare, cât și „ierarhiei normative” dintre această normă și această derogare. Din modul său de redactare ar rezulta că ajutorul pentru cumpărarea de echipamente de ocazie derogă de la regula generală referitoare la cumpărarea de echipamente noi, care, ca atare, nu necesită o justificare specifică. Tocmai din cauza caracterului derogatoriu al acestui ajutor, statele membre nu ar putea finanța cumpărarea de echipamente de ocazie decât în „cazuri justificate în mod corespunzător”, mai precis făcând un efort suplimentar de definire și de motivare. Or, interpretarea susținută de Republica Finlanda ar extinde domeniul de aplicare al derogării până la punctul în care aceasta s‑ar transforma într‑o normă generală. În această privință, Republica Finlanda nu se poate prevala de o putere discreționară, întrucât criteriul „cazurilor justificate în mod corespunzător” trebuie să fie interpretat în mod uniform în toate statele membre și acestea sunt obligate să se mențină în limitele clar definite prin Regulamentul nr. 1974/2006. Astfel, aplicarea derogării prevăzute la articolul 55 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1974/2006 ar presupune ca statul membru să definească în prealabil în mod corect „cazurile justificate în mod corespunzător”, respectiv un număr limitat de cazuri clar identificate. În acest context, Comisia contestă de asemenea argumentul potrivit căruia criteriul „cazurilor justificate în mod corespunzător” și cel al „condițiilor în care cumpărarea de echipamente de ocazie poate fi considerată drept o cheltuială eligibilă” ar fi interconectate și ar trebui să fie aplicate împreună. Comisia concluzionează astfel că reglementarea finlandeză omite să definească, conform articolului 55 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1974/2006, „cazurile justificate în mod corespunzător” în care ajutorul poate fi acordat, prin derogare, pentru cumpărarea de echipamente de ocazie.

               21

               Tribunalul consideră necesar să își concentreze aprecierea pe temeinicia interpretării articolului 55 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1974/2006 reținute de Comisie în decizia atacată, coroborată cu raportul de sinteză. Astfel, părțile au poziții contrare în principal cu privire la interpretarea care se impune pentru primul și pentru cel de al doilea paragraf, precum și cu privire la raportul care există între acestea. Articolul menționat prevede, printre altele, următoarele:
               „(1)   În caz de investiții, cheltuielile eligibile sunt limitate la:
               […]

                        (b)

                        cumpărarea sau cumpărarea prin contract de închiriere de materiale sau de echipamente noi, inclusiv programe de calculator, până la concurența valorii de piață a bunurilor […];

                  […]
               Prin derogare de la primul paragraf, litera (b) și numai în cazul microîntreprinderilor, întreprinderilor mici și mijlocii […], statele membre pot, în cazuri justificate în mod corespunzător, stabili condițiile în care cumpărarea de echipamente de ocazie poate fi considerată cheltuială eligibilă.”

               22

               Potrivit Comisiei, primul paragraf enunță o normă generală conform căreia „cheltuielile eligibile” pentru investiții finanțate prin FEADR „sunt limitate la […] cumpărarea sau cumpărarea prin contract de închiriere de materiale sau de echipamente noi”. În temeiul celui de al doilea paragraf, numai „[p]rin derogare de la primul paragraf”, mai precis de la norma generală menționată, „și numai în cazul microîntreprinderilor, întreprinderilor mici și mijlocii”, „statele membre pot, în cazuri justificate în mod corespunzător, stabili condițiile în care cumpărarea de echipamente de ocazie poate fi considerată cheltuială eligibilă”. În scopul aplicării acestei derogări, statul membru în cauză ar fi, așadar, obligat să identifice în mod concret în reglementarea sa internă, cu ajutorul unei definiții prealabile, „cazurile justificate în mod corespunzător” în care un ajutor poate fi acordat, cu titlu excepțional, pentru a se investi în echipamente de ocazie.

               23

               În schimb, deși nu contestă caracterul derogatoriu în sine al celui de al doilea paragraf față de primul, Republica Finlanda susține, în esență, că această derogare nu trebuie să fie înțeleasă ca o excepție de strictă interpretare, ci ca un regim specific pentru microîntreprinderi și pentru întreprinderile mici și mijlocii. Statele membre ar fi libere să creeze, în exercitarea puterii lor de apreciere, un astfel de regim, al cărui conținut îl pot defini prin stabilirea „condițiilor” de eligibilitate a cheltuielilor efectuate în scopul cumpărării de echipamente de ocazie. Aceste condiții ar fi „strâns legate” de „cazurile justificate în mod corespunzător” pe care statul membru, în lipsa unei definiri în dreptul Uniunii, le‑ar putea preciza în exercitarea puterii sale de apreciere. Ar fi suficient ca reglementarea națională să stabilească „condițiile” de eligibilitate menționate și ca acestea să fie îndeplinite, pentru ca cheltuielile efectuate pentru cumpărarea de echipamente de ocazie să reprezinte „cazuri justificate în mod corespunzător”.

               24

               Pentru a răspunde la problemele de interpretare astfel ridicate și pentru a stabili conținutul exact al dispozițiilor articolului 55 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1974/2006, precum și raportul care există între ele, este necesar să se procedeze, conform unei jurisprudențe constante, la o interpretare literală, teleologică, sistematică și istorică (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 noiembrie 2002, Lagardère și Canal+/Comisia, T‑251/00, Rec., EU:T:2002:278, punctele 72-83, și Hotărârea din 6 octombrie 2005, Sumitomo Chemical și Sumika Fine Chemicals/Comisia, T‑22/02 și T‑23/02, Rec., EU:T:2005:349, punctele 41-60).

         Cu privire la interpretarea literală a articolului 55 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1974/2006

      Cu privire la caracterul derogatoriu al celui de al doilea paragraf

               25

               În cadrul unei interpretări literale, este necesar să se examineze natura juridică a primului și a celui de al doilea paragraf, precum și aceea a raportului dintre ele. În acest context, trebuie să se țină cont de faptul că textele de drept al Uniunii sunt redactate în mai multe limbi și că toate versiunile lingvistice sunt autentice; o interpretare a unei dispoziții de drept al Uniunii presupune, așadar, o comparare a versiunilor lingvistice (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 octombrie 1982, Cilfit și alții, 283/81, Rec., EU:C:1982:335, punctul 18, și Hotărârea din 7 noiembrie 2007, Germania/Comisia,T‑374/04, Rep., EU:T:2007:332, punctul 95).

               26

               Or, după cum au recunoscut părțile, printre altele, în ședință, o comparație între diferitele versiuni lingvistice nu permite o clarificare suplimentară a conținutului articolului 55 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1974/2006 și în special a semnificației legăturii specifice dintre primul și al doilea paragraf.

               27

               În ceea ce privește termenii „[p]rin derogare” menționați în al doilea paragraf, aceștia fie pot semnifica limitarea domeniului de aplicare al unei norme generale, prin emiterea unei norme distincte pentru una sau unele ipoteze stabilite în mod abstract, formalizată prin adagiile specialia generalibus derogant și legi speciali per generalem non derogatur, și, prin urmare, a unei excepții în sens strict, fie pot face trimitere la decizia autorului reglementării în discuție de a nu aplica norma generală cu privire la anumite situații sau la anumiți destinatari și de a le supune unui regim distinct și specific în afara domeniului său de aplicare.

               28

               Astfel, părțile nu contestă că primul paragraf constituie norma principală sau generală și că al doilea paragraf prevede o soluție diferită pentru microîntreprinderi și pentru întreprinderile mici și mijlocii, ceea ce permite ca acesta să fie calificat, în orice caz, drept normă derogatorie. Or, după cum s‑a arătat la punctul 27 de mai sus, o asemenea calificare nu echivalează în mod necesar cu cea de excepție în sens strict, dar poate indica existența unui regim specific și distinct în raport cu regimul stabilit prin norma principală sau generală. Astfel, cuvintele, în limba engleză, „derogation”, în limba italiană, „deroga” și, în limba portugheză, „derrogação” nu sunt în toate cazurile sinonime cu „exception”, cu „eccezione” și cu „exceção”. De asemenea, termenul german „abweichend” și cel olandez „[i]n afwijking” înseamnă „diferit” sau „divergent”, fără să indice neapărat o excepție. În sfârșit, expresia spaniolă „no obstante” înseamnă „cu toate acestea”, ceea ce poate, dar nu trebuie în mod necesar, să vizeze o excepție în sens strict.

               29

               Nici problema calificării celui de al doilea paragraf ca excepție în sens strict sau ca normă derogatorie care prevede posibilitatea de a stabili un regim distinct și specific pentru microîntreprinderi și pentru întreprinderile mici și mijlocii nu poate fi rezolvată întrucât, în majoritatea versiunilor lingvistice, cuvintele echivalente locuțiunii „prin derogare” sunt separate prin intermediul conjuncției „și” de a doua componentă a frazei, care face trimitere, folosind adverbul „numai” („only”, „exclusivamente”, „unicamente”, „alleen”), la microîntreprinderi și la întreprinderile mici și mijlocii. Astfel, nu rezultă în mod clar intenția legiuitorului Uniunii fie de a consacra o asemenea excepție în sens strict, fie de a prevedea numai autorizarea statului membru de a crea un regim derogatoriu și specific pentru microîntreprinderi și pentru întreprinderile mici și mijlocii, întrucât termenii „prin derogare” și „și numai”, coroborați, pot fi interpretați în aceste două sensuri. Astfel, coexistența celor două elemente limitative menționate anterior în aceeași frază nu oferă o indicație suficient de clară și de precisă cu privire la problema dacă cel de al doilea paragraf constituie o excepție în sens strict sau o simplă normă derogatorie care prevede posibilitatea de a stabili un regim distinct și specific pentru microîntreprinderi și pentru întreprinderile mici și mijlocii.

               30

               Rezultă că, în speță, nu se aplică în mod necesar jurisprudența inspirată din principiul de drept roman singularia non sunt extendenda, potrivit căreia normele Uniunii care prevăd excepții trebuie să fie interpretate în mod strict pentru a păstra efectul util al normei generale de la care derogă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 decembrie 2001, Heininger, C‑481/99, Rec., EU:C:2001:684, punctul 31 și jurisprudența citată, și Hotărârea din 13 decembrie 2012, BLV Wohn- und Gewerbebau, C‑395/11, Rep., EU:C:2012:799, punctele 40 și 41 și jurisprudența citată), întrucât o asemenea interpretare strictă nu se impune dacă al doilea paragraf trebuie calificat drept normă derogatorie care prevede posibilitatea de a stabili un regim distinct și specific pentru microîntreprinderi și pentru întreprinderile mici și mijlocii.

               31

               În consecință, o interpretare literală nu permite să se stabilească dacă al doilea paragraf constituie o excepție de strictă interpretare în sensul jurisprudenței avute în vedere la punctul 30 de mai sus, după cum arată, în esență, Comisia, ci numai să se constate că prevede o normă specifică pentru microîntreprinderi și pentru întreprinderile mici și mijlocii.

         Cu privire la legătura dintre criteriul „cazurilor justificate în mod corespunzător” și cel al „condițiilor” de eligibilitate

               32

               În ceea ce privește conținutul exact al celui de al doilea paragraf, trebuie amintit că părțile nu sunt de acord asupra problemei dacă al doilea paragraf se aplică numai unor situații excepționale care, în plus, trebuie să fie definite în mod specific și în prealabil de statul membru prin reglementarea sa internă sau dacă acesta are un conținut mai larg, care acoperă, în principiu, totalitatea situațiilor care îndeplinesc, în aprecierea autorităților naționale competente, „condițiile” de eligibilitate prevăzute în reglementarea internă, aceste condiții reprezentând, așadar, în sine, „cazuri justificate în mod corespunzător”, atunci când autoritățile menționate decid să le aplice și motivează aplicarea acestora în conformitate cu obiectivele urmărite prin normele în cauză.

               33

               În această privință, trebuie arătat, mai întâi, că, potrivit modului univoc de redactare a celui de al doilea paragraf, indiferent de versiunea lingvistică, statele membre dispun de o putere de apreciere cu privire la instituirea și la punerea în aplicare a unui regim distinct și specific pentru microîntreprinderi și pentru întreprinderile mici și mijlocii, în sensul că, în acest scop, ele „pot […] stabili condițiile în care cumpărarea de echipamente de ocazie poate fi considerată cheltuială eligibilă”. De asemenea, este cert că criteriul „cazurilor justificate în mod corespunzător” nu este definit în dreptul Uniunii și că, prin urmare, statele membre dispun de o putere de apreciere – mai puțin pentru stabilirea „condițiilor” de eligibilitate – și în ceea ce privește precizarea acestor cazuri.

               34

               În continuare, este cu siguranță adevărat că legiuitorul Uniunii a dorit să atribuie o semnificație proprie și distinctă criteriului „cazurilor justificate în mod corespunzător”, pe de o parte, și celui al „condițiilor” de eligibilitate, pe de altă parte. Or, această constatare nu permite, în sine, justificarea interpretării pe care Comisia a adoptat‑o cu privire la criteriul „cazurilor justificate în mod corespunzător”, și anume pretinsa necesitate ca statul membru să adopte o reglementare cu aplicabilitate generală care să definească în prealabil cazurile precise în care cumpărarea de materiale sau de echipamente de ocazie poate fi considerată drept o cheltuială eligibilă. Dimpotrivă, având în vedere structura celui de al doilea paragraf, criteriul „cazurilor justificate în mod corespunzător” este legat direct de abilitarea și de puterea de apreciere a statului membru („pot, în cazuri justificate în mod corespunzător, stabili”) pentru a institui și a pune în aplicare un regim distinct și specific pentru microîntreprinderi și pentru întreprinderile mici și mijlocii. În această privință, este deopotrivă lipsit de relevanță faptul că, printre altele, versiunile daneză („I behørigt begrundede tilfælde”) și portugheză („Em casos devidamente fundamentados”) menționează criteriul „cazurilor justificate în mod corespunzător” la începutul celui de al doilea paragraf.

               35

               Având în vedere ceea ce precedă, criteriul „cazurilor justificate în mod corespunzător” se limitează să califice modul în care statul membru este îndreptățit să își exercite puterea de apreciere în temeiul celui de al doilea paragraf și în special să motiveze această exercitare. Altfel spus, de fiecare dată când statul membru consideră adecvat să își folosească abilitarea și puterea de apreciere menționată, este obligat, fie în cadrul unei eventuale decizii de adoptare a unor norme cu aplicabilitate generală, fie în cadrul unei eventuale decizii referitoare la un caz individual de cumpărare de echipamente de ocazie, să precizeze motivele relevante în susținerea deciziei sale pentru a îndeplini criteriul menționat și pentru a permite Comisiei un control în această privință. Trebuie să se constate că această interpretare este aceeași față de toate versiunile lingvistice ale celui de al doilea paragraf și că ea este suficientă pentru a garanta Comisiei posibilitatea de a exercita un control ulterior adecvat al exercitării de către statul membru a puterii sale de apreciere în temeiul celui de al doilea paragraf, conform obiectivelor normelor relevante ale Uniunii (a se vedea de asemenea punctele 40 și 41 de mai jos).

               36

               În sfârșit, dacă legiuitorul Uniunii ar fi avut intenția să stabilească o normă corespunzătoare interpretării date de Comisie, ar fi trebuit să indice cu claritate că statul membru era obligat să emită norme cu aplicabilitate generală care să precizeze în prealabil totalitatea situațiilor în care o finanțare a cumpărării de materiale sau de echipamente de ocazie putea fi considerată drept eligibilă, ceea ce nu este însă cazul celui de al doilea paragraf. Or, în conformitate cu principiul securității juridice, justițiabilii, printre care și statele membre, nu pot suporta urmările dificultăților de interpretare datorate unei reglementări imprecise care prevede consecințe pecuniare nefavorabile în privința lor (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 29 aprilie 2004, Sudholz,C‑17/01, Rec., EU:C:2004:242, punctul 34 și jurisprudența citată, Hotărârea din 7 iunie 2005, VEMW și alții, C‑17/03, Rec., EU:C:2005:362, punctul 80, și Hotărârea din 11 iunie 2015, Berlington Hungary și alții, C‑98/14, Rep., EU:C:2015:386, punctul 77 și jurisprudența citată).

               37

               În aceste condiții, în cadrul unei interpretări literale, este necesar să se respingă argumentația Comisiei potrivit căreia, în esență, pe de o parte, al doilea paragraf constituie o excepție de strictă interpretare în raport cu norma generală sau principală instituită la primul paragraf și, pe de altă parte, statul membru trebuie, în temeiul criteriului „cazurilor justificate în mod corespunzător”, să prezinte în prealabil, printr‑o reglementare cu aplicabilitate generală, o motivare precisă care să definească cazurile menționate și care să justifice aplicarea diferitor „condiții” de eligibilitate care sunt stabilite în aceasta, pentru a evita ca întinderea pretinselor excepții să golească de conținut norma generală și să aducă atingere efectului său util.

         Cu privire la interpretarea teleologică a articolului 55 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1974/2006

               38

               În cadrul unei interpretări teleologice, trebuie să se țină seama de obiectivul general urmărit de Regulamentele nr. 1698/2005 și nr. 1974/2006, și anume „sprijinul pentru dezvoltare rurală”.

               39

               Considerentele (21) și (23) ale Regulamentului nr. 1698/2005 precizează acest obiectiv, printre altele, după cum urmează:

                        „(21)

                        Ajutorul comunitar pentru investiții agricole are ca obiectiv modernizarea exploatațiilor agricole și ameliorarea performanțelor lor economice, prin îmbunătățirea utilizării factorilor de producție, în special prin adoptarea de noi tehnologii și prin inovare, favorizând calitatea, producția biologică, precum și diversificarea în interiorul și/sau exteriorul exploatației, inclusiv sectorul nealimentar și culturile energetice […].

                        (23)

                        Ar trebui încurajată ameliorarea prelucrării și comercializării produselor agricole și forestiere primare prin susținerea investițiilor care au următoarele obiective: consolidarea eficacității sectoarelor prelucrării și comercializării, promovarea prelucrării produselor agricole și forestiere destinate energiei regenerabile, dezvoltarea de noi tehnologii și introducerea inovațiilor, deschiderea de noi debușeuri comerciale pentru produsele de agricultură și silvicultură, punerea accentului pe calitate, ameliorarea protecției mediului, a securității la locul de muncă, a igienei și bunăstării animalelor, după caz. În acest sens, ar trebui avute în vedere, ca regulă generală, microîntreprinderile, întreprinderile mici și mijlocii și alte întreprinderi sub o anumită dimensiune, care sunt cele mai în măsură să aducă un plus de valoare produselor locale, simplificând condițiile care trebuie îndeplinite pentru a beneficia de ajutorul pentru investiții, în raport cu cerințele prevăzute de Regulamentul (CE) nr. 1257/1999.”

               40

               Astfel, obiectivul principal al Regulamentului nr. 1698/2005 este de a permite o modernizare și o ameliorare a performanțelor economice ale întreprinderilor și mai ales ale întreprinderilor mici și mijlocii (IMM), în sectorul agricol, în special prin adoptarea de noi tehnologii și prin inovare. Cu toate acestea, scopul menționat nu impune în mod necesar, cu titlu exclusiv, investiția în materiale sau în echipamente noi sau inovatoare în ceea ce privește IMM‑urile. Desigur, finanțarea unei asemenea investiții poate promova modernizarea și competitivitatea IMM‑urilor, ceea ce prezintă de asemenea o legătură cu obiectivul de a contribui la ameliorarea calității vieții și a muncii în mediul rural, la promovarea diversificării activităților economice și la protecția mediului prin intermediul tehnologiilor inovatoare. Totuși, în cazul IMM‑urilor, care constituie majoritatea operatorilor activi din acest sector, vizați în considerentul (23) in fine al Regulamentului nr. 1698/2005, și ale căror mijloace financiare sunt în general mai reduse în raport cu cele de care dispun întreprinderile mari, investiția în echipamente noi nu poate contribui întotdeauna la atingerea acestor obiective. Astfel, este posibil ca cumpărarea de materiale de ocazie cu un nivel tehnic ridicat, dar la un preț redus sau cu un nivel tehnic mai bun față de cel al anumitor echipamente noi să satisfacă de asemenea nevoile acestor întreprinderi și să contribuie chiar mai mult la dezvoltarea lor tehnologică și economică în sensul modernizării urmărite a sectorului agricol.

               41

               În această perspectivă, abilitarea statelor membre să prevadă și să pună în aplicare un regim distinct și specific pentru microîntreprinderi și pentru întreprinderile mici și mijlocii în ceea ce privește cumpărarea de materiale de ocazie se integrează în totalitate în obiectivele Regulamentelor nr. 1698/2005 și nr. 1974/2006 și, prin urmare, contrar celor susținute de Comisie, nu necesită o interpretare restrictivă a normelor regimului menționat față de obiectivele amintite. Criteriul „cazurilor justificate în mod corespunzător”, care figurează în al doilea paragraf, trebuie interpretat însă în conformitate cu aceste obiective, pentru a se evita ca statul membru să își folosească puterea de apreciere în temeiul celui de al doilea paragraf în funcție de considerații străine de obiectivele menționate și pentru a permite Comisiei un control eficace în această privință.

               42

               În consecință, interpretarea teleologică nu poate repune în discuție rezultatul analizei literale a celui de al doilea paragraf.

         Cu privire la interpretarea sistematică a articolului 55 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1974/2006

               43

               Trebuie arătat că o interpretare sistematică în afara cadrului de reglementare instituit la articolul 55 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1974/2006 nici nu infirmă, nici nu confirmă rezultatul analizei literale a celui de al doilea paragraf.

               44

               În această privință, din articolul 71 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1698/2005 reiese că statele membre sunt competente să stabilească „[n]ormele de eligibilitate a cheltuielilor” în cadrul sprijinirii dezvoltării rurale prin FEADR. Deși acest articol poate indica faptul că statele membre trebuie în principiu să adopte în acest scop norme cu aplicabilitate generală, nu rezultă că statele menționate dispun de o putere de apreciere nelimitată în stabilirea normelor amintite și nici că acestea trebuie să aibă un anumit conținut. În special, statelor membre le revine obligația de a respecta condițiile și limitele stabilite de normele Uniunii care sunt aplicabile în mod specific în acest context, respectiv care constituie temeiul juridic concret al activității normative în discuție. Acesta este cazul articolului 55 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1974/2006, care constituie lex specialis în raport cu articolul 71 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1698/2005, dar care lasă totuși o putere de apreciere importantă statelor membre (a se vedea punctul 33 de mai sus). De asemenea, deși articolul 5 alineatul (7) din același regulament, potrivit căruia „[s]tatele membre asigură conformitatea operațiunilor finanțate de FEADR cu dispozițiile tratatului [FUE]”, coroborat cu articolul 310 alineatul (5) TFUE, cu articolul 317 primul paragraf TFUE și cu articolul 4 alineatul (3) TUE, impune autorităților naționale să coopereze în mod loial cu Comisia pentru execuția bugetului Uniunii, cu respectarea principiului bunei gestiuni financiare, aceste obligații generale nu pot aduce precizări utile pentru interpretarea în litigiu a articolului 55 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1974/2006.

               45

               Astfel, din aceste norme și principii generale nu se poate extrage o interpretare mai precisă a celui de al doilea paragraf și în special a criteriului „cazurilor justificate în mod corespunzător” și a celui al „condițiilor” de eligibilitate, precum și a legăturii dintre acestea în cadrul articolului 55 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1974/2006 care să exceadă rezultatelor interpretărilor literale și teleologice prezentate la punctele 25-42 de mai sus.

               46

               Prin urmare, aceste dispoziții nu aduc clarificări suplimentare cu privire la înțelegerea criteriilor menționate.

         Cu privire la interpretarea articolului 55 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1974/2006 în raport cu dispozițiile anterioare și cu cele ulterioare

               47

               În cadrul interpretării articolului 55 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1974/2006 în raport cu dispozițiile anterioare, trebuie să se facă referire la normele relevante aplicabile înainte de intrarea în vigoare a Regulamentelor nr. 1698/2005 și nr. 1974/2006.

               48

               În această privință, erau în vigoare Regulamentul (CE) nr. 1257/1999 al Consiliului din 17 mai 1999 privind sprijinul pentru dezvoltare rurală acordat din Fondul european de orientare și garantare agricolă (FEOGA) și de modificare și abrogare a unor regulamente (JO L 160, p. 80, Ediție specială, 03/vol. 28, p. 134) și Regulamentele (CE) nr. 445/2002 al Comisiei din 26 februarie 2002 (JO L 74, p. 1) și (CE) nr. 817/2004 al Comisiei din 29 aprilie 2004 (JO L 153, p. 30, Ediție specială, 03/vol. 57, p. 116) de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1257/1999. Spre deosebire de articolul 55 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1974/2006, articolul 22 primul paragraf litera (b) din Regulamentul nr. 445/2002 nu conținea reguli explicite cu privire la cumpărarea de echipamente de ocazie sau la IMM‑uri, ci se referea numai la cheltuieli eligibile privind „mașinile și echipamentele noi, inclusiv programe informatice”. Același lucru era valabil cu privire la articolul 27 din Regulamentul nr. 817/2004.

               49

               În schimb, eligibilitatea cheltuielilor legate de cumpărarea de materiale de ocazie era prevăzută în domeniul fondurilor structurale, respectiv în regula nr. 4 din Regulamentul (CE) nr. 1685/2000 al Comisiei din 28 iulie 2000 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1260/1999 al Consiliului în ceea ce privește eligibilitatea cheltuielilor în cadrul operațiunilor cofinanțate de fondurile structurale (JO L 193, p. 39, Ediție specială, 14/vol. 1, p. 29). Același lucru era valabil cu privire la norma nr. 4 din Regulamentul (CE) nr. 448/2004 al Comisiei din 10 martie 2004 de modificare a Regulamentului (CE) nr. 1685/2000 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1260/1999 al Consiliului în ceea ce privește eligibilitatea cheltuielilor în cadrul operațiunilor cofinanțate de fondurile structurale și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1145/2003 (JO L 72, p. 66, Ediție specială, 14/vol. 1, p. 144).

               50

               Rezultă că, înainte de intrarea în vigoare a Regulamentelor nr. 1698/2005 și nr. 1974/2006, eligibilitatea costurilor echipamentelor de ocazie făcea obiectul reglementării privind fondurile structurale, dar era exclusă din domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 1257/1999.

               51

               Pe de altă parte, trebuie precizat că Regulamentele nr. 1698/2005 și nr. 1974/2006 au fost înlocuite de Regulamentul (UE) nr. 1305/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 decembrie 2013 privind sprijinul pentru dezvoltare rurală acordat din Fondul european agricol pentru dezvoltare rurală (FEADR) și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1698/2005 al Consiliului (JO L 347, p. 487), precum și de Regulamentul delegat (UE) nr. 807/2014 al Comisiei din 11 martie 2014 de completare a Regulamentului (UE) nr. 1305/2013 al Parlamentului European și al Consiliului privind sprijinul pentru dezvoltare rurală acordat din Fondul european agricol pentru dezvoltare rurală (FEADR) și de introducere a unor dispoziții tranzitorii (JO L 227, p. 1, rectificare în JO 2015, L 259, p. 40). În temeiul abilitării prevăzute la articolul 45 alineatul (6) din Regulamentul nr. 1305/2013, Comisia a edictat articolul 13 litera (b) din Regulamentul delegat nr. 807/2014, potrivit căruia „statele membre stabilesc, în cadrul programelor lor de dezvoltare rurală, condițiile în care cumpărarea de echipamente second‑hand poate fi considerată drept cheltuială eligibilă”. Contrar articolului 55 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1974/2006, aceste noi norme nu prevăd, așadar, nici un regim specific pentru IMM‑uri, nici criteriul „cazurilor justificate în mod corespunzător”. În plus, în ceea ce privește condițiile de eligibilitate pentru cumpărarea de echipamente de ocazie, acestea impun în mod explicit adoptarea de către statele membre a unor norme cu aplicabilitate generală în „programele lor de dezvoltare rurală”.

               52

               Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se constate că nu se poate deduce nici din geneza reglementării în discuție, nici din reglementarea ulterioară vreo concluzie cu privire la conținutul exact al articolului 55 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1974/2006.

               53

               În sfârșit, nici normele divergente privind fondurile structurale nu sunt susceptibile să aibă vreun efect asupra acestei aprecieri, articolul 39 din Regulamentul nr. 445/2002 precizând că articolul 22 din același regulament constituie o normă specială în raport cu normele – mai generale – cuprinse în Regulamentul nr. 1685/2000, astfel încât Republica Finlanda nu este îndreptățită, în orice caz, să invoce aceste din urmă norme.

         Concluzie cu privire la interpretarea articolului 55 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1974/2006

               54

               Ținând seama de ansamblul considerațiilor care precedă și în special de analiza literală prezentată la punctele 25-37 de mai sus, este necesar să se concluzioneze că articolul 55 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1974/2006 trebuie interpretat în sensul că al doilea paragraf autorizează statele membre, conferindu‑le o putere de apreciere în acest scop, să instituie și să pună în aplicare un regim derogatoriu și specific pentru microîntreprinderi și pentru întreprinderile mici și mijlocii, cu precizarea condițiilor în care cumpărarea de echipamente de ocazie poate fi considerată o cheltuială eligibilă, fără ca statul membru să trebuiască să definească în mod precis și în prealabil, printr‑o reglementare cu aplicabilitate generală, cazurile în care investiția corespunde unui „caz justificat în mod corespunzător”. Totuși, acest din urmă criteriu impune statului membru, în exercitarea puterii sale de apreciere, fie în cadrul unei decizii de stabilire a unor norme cu aplicabilitate generală, fie în cadrul unei decizii referitoare la un caz individual, să prezinte motivele care atestă că această decizie a fost luată în conformitate cu criteriile și cu obiectivele reglementării relevante interne și a Uniunii.

               55

               În consecință, decizia atacată este viciată de o eroare de drept prin faptul că decurge dintr‑o interpretare greșită a articolului 55 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1974/2006 și, prin urmare, trebuie anulată în întregime, fără a fi nevoie să se examineze dacă aprecierea de către Comisie a conformității reglementării finlandeze cu articolul menționat este de asemenea viciată de eroare. Astfel, în această privință, este suficient să se precizeze că Comisia se limitează la a repune în discuție domeniul de aplicare prea larg al condițiilor de eligibilitate a cumpărării de materiale sau de echipamente de ocazie, precum și lipsa unei definiții concrete și prealabile a „cazurilor justificate în mod corespunzător” în Decretul nr. 632/2007, ceea ce decurge tocmai din interpretarea sa eronată a articolului 55 alineatul (1) din același regulament.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               56

               Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.

               57

               Întrucât Comisia a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor Republicii Finlanda.

               Pentru aceste motive,
               TRIBUNALUL (Camera a patra),
               declară și hotărăște:

                           1)

                           Anulează Decizia de punere în aplicare 2013/763/UE a Comisiei din 12 decembrie 2013 de excludere de la finanțarea de către Uniunea Europeană a anumitor cheltuieli contractate de statele membre în cadrul secțiunii „Garantare” a Fondului european de orientare și garantare agricolă (FEOGA), în cadrul Fondului european de garantare agricolă (FEGA) și în cadrul Fondului european agricol pentru dezvoltare rurală (FEADR) în măsura în care această decizie exclude de la finanțarea de către Uniune în cadrul FEADR anumite cheltuieli ale Republicii Finlanda, în cuantum de 927827,58 euro, din cauza neconformității lor cu normele Uniunii.

                           2)

                           Obligă Comisia Europeană la plata cheltuielilor de judecată.

                           Prek

                           Labucka

                           Kreuschitz

                     Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 11 decembrie 2015.
                     Semnături

            Cuprins

                  Istoricul cauzei

                  Procedura și concluziile părților

                  În drept

                  Cu privire la obiectul litigiului

                  Cu privire la interpretarea literală a articolului 55 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1974/2006

                  Cu privire la caracterul derogatoriu al celui de al doilea paragraf

                  Cu privire la legătura dintre criteriul „cazurilor justificate în mod corespunzător” și cel al „condițiilor” de eligibilitate

                  Cu privire la interpretarea teleologică a articolului 55 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1974/2006

                  Cu privire la interpretarea sistematică a articolului 55 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1974/2006

                  Cu privire la interpretarea articolului 55 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1974/2006 în raport cu dispozițiile anterioare și cu cele ulterioare

                  Concluzie cu privire la interpretarea articolului 55 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1974/2006

                  Cu privire la cheltuielile de judecată

            (
            *
         )   Limba de procedură: finlandeza.


Hotărârea Curții din data de 28 noiembrie 1989. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Federale Germania. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza C-186/88.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din 1 iulie 2010.#Ministero dell'Economia e delle Finanze și Agenzia delle Entrate împotriva Paolo Speranza.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Corte suprema di cassazione - Italia.#Taxe indirecte - Taxă pe majorarea de capital social - Articolul 4 alineatul (1) litera (c) din Directiva 69/335/CEE - Reglementare națională care impune înregistrarea actului de majorare a capitalului social al unei societăți - Obligarea la plată în solidar a societății beneficiare și a notarului - Lipsa aportului efectiv de capital - Limitarea mijloacelor de probă.#Cauza C-35/09.

text:
      Cauza C‑35/09
      Ministero dell’Economia e delle Finanze și Agenzia delle Entrate
      împotriva lui
      Paolo Speranza
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Corte suprema di cassazione)
      „Taxe indirecte — Taxă pe majorarea de capital social — Articolul 4 alineatul (1) litera (c) din Directiva 69/335/CEE — Reglementare națională care impune înregistrarea actului de majorare a capitalului social al unei societăți — Obligarea la plată în solidar a societății beneficiare și a notarului — Lipsa aportului efectiv de capital — Limitarea mijloacelor de probă”
      Sumarul hotărârii
      1.        Dispoziții fiscale — Armonizarea legislațiilor — Impozitarea indirectă a majorării de capital — Impozit pe capital aplicat
            societăților de capital — Majorare de capital social
      [Directiva 69/335 a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 85/303, art. 4 alin. (1) lit. (c) și art. 5 alin.
            (1) lit. (a)]
      2.        Drept comunitar — Principii — Dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă
      3.        Dispoziții fiscale — Armonizarea legislațiilor — Impozitarea indirectă a majorării de capital — Impozit pe capital aplicat
            societăților de capital — Majorare de capital social
      (Directiva 69/335 a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 85/303)
      1.        Articolul 4 alineatul (1) litera (c) și articolul 5 alineatul (1) litera (a) din Directiva 69/335 privind taxele indirecte
         aplicate majorării capitalului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 85/303, trebuie interpretate în sensul că nu se
         opun ca un stat membru să desemneze înregistrarea actului de majorare a capitalului unei societăți ca fiind momentul de la
         care intervine faptul generator al impozitului pe capital, cu condiția să se mențină o legătură între perceperea impozitului
         amintit și aportul efectiv de bunuri către societatea beneficiară. Dacă, atunci când actul amintit a fost realizat, aportul
         efectiv de bunuri nu a fost încă efectuat și dacă nu este sigur că acest aport va fi efectuat, plata impozitului pe capital
         nu ar putea fi pretinsă de statul membru în cauză atât timp cât aportul amintit nu a dobândit un caracter cert.

      Astfel, atunci când, după înregistrarea actului de majorare a capitalului, însă înainte de plata impozitului pe capital, rezultă
         că, din cauza unei fraude, aportul efectiv nu a fost realizat în realitate în momentul înregistrării și că este cert că nu
         va fi realizat, plata impozitului pe capital nu poate fi solicitată.

      (a se vedea punctele 38 și 48 și dispozitiv 1)
      2.        Principiului efectivității trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care restrânge, în fața instanțelor
         fiscale, mijloacele de probă privind lipsa aportului efectiv al majorării de capital decise de o societate la prezentarea
         unei hotărâri civile care să fi dobândit putere de lucru judecat și care să fi pronunțat nulitatea sau anularea înregistrării,
         astfel încât impozitul pe capital trebuie, în orice caz, să fie plătit, iar rambursarea sa nu poate fi obținută decât prin
         intermediul unei astfel de hotărâri civile, în condițiile în care, în temeiul Directivei 69/335 privind taxele indirecte aplicate
         majorării capitalului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 85/303, plata unui astfel de impozit pe capital nu putea
         fi solicitată în lipsa unui aport efectiv. Astfel, întrucât instanța fiscală nu poate declara pe cale incidentală nulitatea
         unui act de majorare a capitalului și, în consecință, acțiunea în fața instanțelor fiscale care să urmărească împiedicarea
         perceperii impozitului pe capital este lipsită de orice efect util, deși acțiuni similare împotriva altor taxe pot exonera
         o persoană impozabilă de obligația de a plăti o taxă nedatorată, o astfel de reglementare face practic imposibilă sau, în
         orice caz, excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de Directiva 69/335.

      (a se vedea punctele 45-48 și dispozitiv 1)
      3.        Directiva 69/335 privind taxele indirecte aplicate majorării capitalului, astfel cum a fost modificată de Directiva 85/303,
         trebuie interpretată în sensul că nu se opune ca un stat membru să prevadă, în ceea ce privește plata impozitului pe capital,
         răspunderea solidară a funcționarului public care a redactat sau a primit actul de majorare a capitalului social, cu condiția
         ca funcționarul public menționat să dispună de un drept de a exercita o acțiune în regres împotriva societății care beneficiază
         de aport.

      Astfel, Directiva 69/335 nu urmărește armonizarea modalităților de percepere a impozitului pe capital și nu se opune, în principiu,
         răspunderii solidare a respectivului funcționar public, aceasta constituind atât o garanție a executării obligației fiscale
         de către societatea care beneficiază de majorarea de capital amintită, cât și o măsură care urmărește să simplifice perceperea
         impozitului pe capital. Cu toate acestea, faptul de a impune în sarcina funcționarului public obligația solidară de plată
         a impozitului pe capital ar depăși ceea ce este necesar pentru a răspunde obiectivelor citate anterior dacă acel funcționar
         public nu ar dispune de dreptul de a exercita o acțiune în regres împotriva societății care beneficiază de aport.

      (a se vedea punctele 52-54, 56 și 58 și dispozitiv 2)

HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      1 iulie 2010(*)

      „Taxe indirecte – Taxă pe majorarea de capital social – Articolul 4 alineatul (1) litera (c) din Directiva 69/335/CEE – Reglementare națională care impune înregistrarea actului de majorare a capitalului social al unei societăți – Obligarea la plată în solidar a societății beneficiare și a notarului – Lipsa aportului efectiv de capital – Limitarea mijloacelor de probă”
      În cauza C‑35/09,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Corte suprema
         di cassazione (Italia), prin decizia din 3 decembrie 2008, primită de Curte la 28 ianuarie 2009, în procedura

      Ministero dell’Economia e delle Finanze,

      Agenzia delle Entrate
      împotriva
      Paolo Speranza,

      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul J. N. Cunha Rodrigues, președinte de cameră, doamna P. Lindh, domnii A. Rosas, U. Lõhmus și A. Arabadjiev
         (raportor), judecători,

      avocat general: domnul J. Mazák,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 28 ianuarie 2010,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru domnul Speranza, de W. Viscardini și de G. Doná, avvocati;
      –        pentru guvernul italian, de doamna I. Bruni, în calitate de agent, asistată de domnii P. Gentili și D. Del Gaizo, avvocati
         dello Stato;

      –        pentru Comisia Europeană, de domnul A. Aresu și de doamna M. Afonso, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 25 martie 2010,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 4 alineatul (1) litera (c) din Directiva
         69/335/CEE a Consiliului din 17 iulie 1969 privind taxele indirecte aplicate majorării capitalului (JO L 249, p. 25, Ediție
         specială, 09/vol. 1, p. 9), astfel cum a fost modificată prin Directiva 85/303/CEE a Consiliului din 10 iunie 1985 (JO L 156,
         p. 23, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 75, denumită în continuare „Directiva 69/335”), precum și a principiului proporționalității.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între ministero dell’Economia e delle Finanze și Agenzia delle Entrate,
         pe de o parte, și domnul Speranza, notar în Padova (Italia), pe de altă parte, în legătură cu decizia de plată a impozitului
         emisă de Ufficio del Registro din Padova, organ local al Agenzia delle Entrate, privind obligarea la plată în solidar a LEJA
         Srl (denumită în continuare „LEJA”), societate cu sediul social în Padova, și a domnului Speranza, ca urmare a înregistrării
         actului de majorare a capitalului social al societății menționate.

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
      3        Articolul 1 din Directiva 69/335 prevede că „statele membre aplică aporturilor la capitalul societăților de capital o taxă
         armonizată în conformitate cu dispozițiile articolelor 2-9, numită în continuare «taxă pe majorarea capitalului»”.

      4        În temeiul articolului 3 alineatul (1) litera (a) din această directivă, sunt considerate societăți de capital, printre altele,
         societățile de drept italian denumite „società per azioni” (societate pe acțiuni) și „società a responsabilità limitata” (societate
         cu răspundere limitată).

      5        Articolul 4 alineatul (1) litera (c) din directiva menționată prevede că este supusă „taxei pe majorarea capitalului [...]
         o creștere de capital a unei societăți de capital prin aporturi de active de orice fel”.

      6        Potrivit articolului 5 alineatul (1) litera (a) din aceeași directivă, individualizarea taxei se realizează „în cazul […]
         creșterii [de] capital social [al unei societăți de capital] la valoarea actuală a activelor de orice fel ce reprezintă aportul
         membrilor sau care urmează să fie aportul membrilor, după deducerea obligațiilor de plată asumate și a cheltuielilor realizate
         de societate în urma fiecărei contribuții; statele membre pot amâna exigibilitatea taxei pe majorarea capitalului până la
         realizarea efectivă a aportului”.

      7        Potrivit articolului 7 din Directiva 69/335, operațiunile impozabile sunt supuse unei taxe pe capital, a cărei cotă nu putea
         depăși 1 % la data faptelor din acțiunea principală, cu excepțiile prevăzute de această directivă.

       Reglementarea națională
      8        Rezultă din articolul 1 al textului unic al dispozițiilor referitoare la taxele de înregistrare (testo unico delle disposizioni
         concernenti la imposta di registro), aprobat prin Decretul Președintelui Republicii nr. 131 din 26 aprilie 1986 (supliment
         ordinar la GURI nr. 99 din 30 aprilie 1986), în versiunea aplicabilă la data faptelor (denumit în continuare „textul unic”),
         că „taxa de înregistrare se aplică […] actelor supuse înregistrării obligatorii și celor înregistrate voluntar”.

      9        În temeiul articolului 2 și al articolului 27 alineatul 5 din textul unic, precum și al articolului 4 litera a) punctul 5
         din tariful I anexat la acesta, actele de majorare de capital sunt supuse înregistrării, în urma unei omologări, și unei taxe
         egale cu 1 % din majorarea decisă.

      10      Instanța de trimitere precizează că, întrucât taxele de înregistrare sunt taxe aplicate actelor, faptul că aportul a fost
         sau nu a fost realizat nu are niciun efect asupra supunerii la plata taxei.

      11      În temeiul articolului 38 din textul unic, nulitatea sau posibilitatea anulării actului nu exonerează de obligația de plată
         a taxei și, odată plătită, aceasta nu poate fi restituită decât în temeiul unei hotărâri civile, care a dobândit putere de
         lucru judecat, de constatare a nulității sau de anulare a actului pentru un motiv neimputabil părților. În consecință, este
         exclus ca instanța fiscală să poată să constate pe cale incidentală nulitatea actului, astfel cum prevede, în general, în
         ceea ce privește această instanță, articolul 2 alineatul (3) din Decretul legislativ nr. 546 privind dispoziții referitoare
         la procedura fiscală în temeiul abilitării acordate guvernului potrivit articolului 30 din Legea nr. 413 din 30 decembrie
         1991 (disposizioni sul processo tributario in attuazione della delega al Governo contenuta nell’art. 30 della legge 30 dicembre
         1991, n. 413) din 31 decembrie 1992 (supliment ordinar la GURI nr. 9 din 13 ianuarie 1993).

      12      În conformitate cu articolul 57 alineatele (1) și (2) din textul unic, alături de societatea care beneficiază de majorarea
         de capital, funcționarul public care a redactat procesul‑verbal este obligat în solidar la plata taxei.

      13      Potrivit Corte suprema di cassazione, rezultă din articolul 27 din Legea nr. 89 privind organizarea notariatului și a arhivelor
         notariale (legge n. 89, sull’ordinamento del notariato e degli archivi notarili) din 16 februarie 1913 (Gazzetta Ufficiale
         nr. 55, din 7 martie 1913) că notarul este obligat să își exercite atribuțiile atunci când acest lucru i se solicită.

      14      Articolul 28 din legea menționată permite notarului să refuze redactarea oricărui act care îi este solicitat „dacă părțile
         nu îi remit acestuia cuantumul taxelor, al onorariilor și al cheltuielilor referitoare la act”.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      15      La 30 iulie 1993, adunarea asociaților LEJA a hotărât să transforme această societate într‑o societate pe acțiuni și să majoreze
         capitalul social al acesteia de la 20 000 000 ITL, adică aproximativ 10 329 de euro, la 58 400 000 000 ITL, adică aproximativ
         30 161 083 de euro.

      16      Procesul‑verbal de ședință al acestei adunări a fost primit de domnul Speranza, în calitatea sa de notar. Acest proces‑verbal
         preciza că unul dintre asociații LEJA, Tecnoitalia Srl, subscrisese în integralitatea sa majorarea de capital decisă, prin
         intermediul unui aport de 6 244 de acțiuni la Lama dd, societate înscrisă în registrul Tribunalului din Koper (Slovenia).
         Un expert desemnat de Tribunale di Padova a estimat valoarea acțiunilor menționate la 58 380 000 000 ITL, adică la aproximativ
         30 150 754 de euro.

      17      Ca urmare a confirmării deciziei de către Corte d’appello di Venezia, actul de majorare a capitalului a fost impozitat cu
         o cotă proporțională prevăzută de reglementarea națională în cauză, iar Ufficio del Registro din Padova a transmis o înștiințare
         de plată în cuantum de 578 102 000 ITL, adică de aproximativ 298 565 de euro, către LEJA, precum și către domnul Speranza,
         în calitatea sa de notar.

      18      Acesta din urmă a formulat, fără succes, o acțiune împotriva înștiințării de plată amintite în fața instanței fiscale competente
         în primă instanță. Hotărârea pronunțată de această instanță a fost modificată în apel.

      19      Ministero dell’Economia e delle Finanze și Agenzia delle Entrate au formulat recurs împotriva deciziei pronunțate în apel,
         invocând încălcarea și aplicarea eronată a numeroase dispoziții ale texului unic.

      20      Domnul Speranza subliniază că majorarea de capital în discuție în acțiunea principală nu a avut loc, întrucât Tecnoitalia
         Srl nu a putut niciodată să efectueze aporturile în acțiuni Lama dd, ceea ce, pe de altă parte, ar fi determinat insolvabilitatea
         LEJA. În plus, acesta susține că reglementarea națională este contrară Directivei 69/335, în măsura în care prevede, pe de
         o parte, posibilitatea care figurează în reglementarea în materia taxelor de înregistrare de a supune unei taxe actul de majorare
         a capitalului în pofida lipsei unui aport efectiv și, pe de altă parte, obligația solidară a notarului instrumentator.

      21      Corte suprema di cassazione apreciază că, în temeiul reglementării naționale, recursul formulat de ministero dell’Economia
         e delle Finanze și de Agenzia delle Entrate ar trebui să fie admis.

      22      Considerând, pe de o parte, că taxa de înregistrare în discuție în acțiunea principală trebuie calificată „impozit pe capital”,
         în înțelesul articolului 4 alineatul (1) litera (c) din Directiva 69/335, și, pe de altă parte, că articolul 4 litera (a)
         punctul 5 din tariful I anexat la textul unic coroborat cu articolul 38 din acesta din urmă prevede că este supusă taxei simpla
         decizie de majorare a capitalului, indiferent de punerea în aplicare și de validitatea unei astfel de decizii, Corte suprema
         di cassazione are îndoieli în ceea ce privește compatibilitatea reglementării naționale cu articolul 4 alineatul (1) litera
         (c) din Directiva 69/335.

      23      Corte suprema di cassazione exprimă aceleași îndoieli în ceea ce privește compatibilitatea articolului 57 din textul unic,
         în măsura în care acesta prevede că notarul care a redactat actul este obligat în solidar la plata taxei.

      24      De asemenea, instanța de trimitere arată că, dacă răspunderea solidară a notarului ar trebui să fie considerată compatibilă
         cu Directiva 69/335, mijloacele de apărare de care dispune acesta, ca persoană străină de litigiul dintre întreprinderea în
         cauză și administrația fiscală, ar putea fi insuficiente.

      25      În aceste împrejurări, Corte suprema di cassazione a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele
         întrebări preliminare:

      „1)      Articolul 4 alineatul (1) litera (c) din Directiva 69/335, potrivit căruia taxa pe majorarea capitalului se aplică unei creșteri
         a capitalului unei societăți de capital prin aporturi de active de orice fel, trebuie interpretat în sensul că este supus
         taxei aportul efectiv, iar nu simpla hotărâre de majorare a capitalului rămasă neexecutată?

      2)      Articolul 4 alineatul (1) litera (c) din Directiva 69/335 trebuie interpretat în sensul că taxa este datorată exclusiv de
         societatea care face aportul, iar nu și de funcționarul public care întocmește sau primește actul?

      3)      Mijloacele de apărare puse la dispoziția funcționarului public de legislația națională sunt, în orice caz, conforme principiului
         proporționalității, având în vedere că articolul 38 din textul unic prevede că nu are relevanță nulitatea sau anulabilitatea
         hotărârii de majorare a capitalului și admite rambursarea taxei plătite numai după ce o hotărâre civilă de constatare a nulității
         sau de anulare a dobândit putere de lucru judecat?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la admisibilitatea celei de a treia întrebări
      26      Guvernul italian exprimă îndoieli privind competența Curții de a răspunde la a treia întrebare, referitoare la respectarea
         principiului proporționalității.

      27      Potrivit acestui guvern, întrucât este vorba despre un principiu general întemeiat pe Tratatul CE, Curții nu i s‑ar putea
         solicita să interpreteze sfera de aplicare a acestuia decât în cauze referitoare la situații care prezintă un caracter transfrontalier.
         Or, faptele din acțiunea principală ar corespunde unei situații care prezintă un caracter pur intern. În consecință, principiul
         proporționalității nu ar putea să se opună aplicării dispozițiilor naționale în discuție în acțiunea principală, iar Curtea
         nu ar fi competentă să se pronunțe pe fond.

      28      În această privință, trebuie să se amintească faptul că, după cum reiese dintr‑o jurisprudență constantă, cerințele care rezultă
         din protecția drepturilor fundamentale în ordinea juridică a Uniunii sunt obligatorii în egală măsură pentru statele membre
         atunci când pun în aplicare reglementări ale Uniunii și, prin urmare, acestea sunt ținute, în cea mai mare măsură posibilă,
         să aplice aceste reglementări în condiții care nu încalcă cerințele respective (a se vedea Hotărârea din 27 iunie 2006, Parlamentul
         European/Consiliul, C‑540/03, Rec., p. I‑5769, punctul 105 și jurisprudența citată).

      29      În speță, instanța de trimitere face referire la principiul proporționalității cu privire la consecințele care decurg din
         aplicarea articolului 38 din textul unic la împrejurările cauzei principale. Or, este evident că textul unic, în special articolele
         1, 2, 10, 13, 14, 27, 38 și 57 din acesta, urmăresc să transpună Directiva 69/335 în dreptul italian.

      30      În consecință, întrucât instanța de trimitere se referă la principiul proporționalității în cadrul punerii în aplicare a Directivei
         69/335 de către Republica Italiană, a treia întrebare este admisibilă.

       Cu privire la prima și la a treia întrebare
      31      Prin intermediul primei și al celei de a treia întrebări, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită,
         în esență, să se stabilească dacă articolul 4 alineatul (1) litera (c) din Directiva 69/335 se opune unei reglementări naționale
         care supune impozitului pe capital înregistrarea actului de majorare a capitalului unei societăți și dacă principiul proporționalității
         se opune unei reglementări naționale care restrânge, în fața instanțelor fiscale, mijloacele de probă privind lipsa aportului
         efectiv corespunzător majorării amintite la prezentarea unei hotărâri civile care să fi dobândit putere de lucru judecat și
         care să fi pronunțat nulitatea sau anularea înregistrării, astfel încât impozitul pe capital trebuie, în orice caz, să fie
         plătit, iar rambursarea sa nu poate fi obținută decât prin intermediul unei astfel de hotărâri civile.

      32      Curtea a statuat deja că faptul generator al impozitului pe capital rezidă în însuși aportul de bunuri care majorează capitalul
         social al unei societăți, iar nu în altă operațiune sau formalitate (Hotărârea din 30 martie 2006, Aro Tubi Trafilerie, C‑46/04,
         Rec., p. I‑3009, punctul 27).

      33      Totuși, Curtea a arătat de asemenea că articolul 4 alineatul (1) litera (c) și articolul 5 alineatul (1) litera (a) din Directiva
         69/335 nu precizează în ce moment intervine faptul generator al impozitului pe capital (Hotărârea din 17 octombrie 2002, ESTAG,
         C‑339/99, Rec., p. I‑8837, punctul 49).

      34      Astfel, întrucât articolul 5 alineatul (1) litera (a) din directiva menționată permite aplicarea impozitului pe capital bunurilor
         aduse ca aport sau care trebuie să fie aduse ca aport de către asociați, precum și pe măsura realizării efective a aportului,
         statele membre pot solicita plata taxei amintite fie ulterior aportului efectiv de bunuri, fie concomitent cu acesta din urmă,
         fie chiar anterior aportului menționat, cu condiția ca acesta să aibă un caracter cert (a se vedea în acest sens Hotărârea
         ESTAG, citată anterior, punctul 50).

      35      Rezultă că articolul 4 alineatul (1) litera (c) din Directiva 69/335 nu se opune ca un stat membru să desemneze înregistrarea
         actului de majorare a capitalului unei societăți ca fiind momentul de la care intervine faptul generator al impozitului pe
         capital, cu condiția să se mențină o legătură între perceperea impozitului amintit și aportul efectiv de bunuri către societatea
         beneficiară (a se vedea în acest sens Hotărârea ESTAG, citată anterior, punctele 49 și 50).

      36      Astfel, dacă atunci când actul amintit a fost realizat, aportul efectiv de bunuri nu fusese încă efectuat și dacă nu este
         sigur că acest aport va fi efectuat, plata impozitului pe capital nu ar putea fi pretinsă de statul membru în cauză atât timp
         cât aportul amintit nu va dobândi un caracter cert (a se vedea în acest sens Hotărârea ESTAG, citată anterior, punctele 50
         și 51).

      37      În speță, rezultă din dosarul prezentat Curții că, atunci când s‑a înregistrat actul de majorare a capitalului LEJA, documentul
         justificativ prezentat pentru susținerea cererii de înregistrare indica faptul că aportul de bunuri fusese deja efectuat sau,
         cel puțin, că era cert.

      38      Totuși, rezultă de asemenea din acest dosar că s‑a constatat ulterior, și înainte ca plata impozitului amintit să fi avut
         loc, că, din cauza unei fraude, aportul efectiv de bunuri nu fusese realizat în realitate în momentul înregistrării și că
         era cert că nu va fi realizat. În consecință, în astfel de împrejurări și având în vedere considerațiile expuse la punctele
         32, 34 și 37 din prezenta hotărâre, plata impozitului pe capital nu putea fi solicitată.

      39      Or, instanța de trimitere precizează că, în conformitate cu articolul 38 din textul unic, din moment ce actul prin care s‑a
         înregistrat aportul a fost întocmit, plata impozitului pe capital trebuie, în orice caz, să fie efectuată și rambursarea acestuia
         din urmă poate fi obținută numai după ce o hotărâre civilă care a dobândit putere de lucru judecat și care a declarat nulitatea
         acestui act este prezentată în fața instanțelor fiscale.

      40      Având în vedere considerațiile enunțate la punctele 32, 34 și 37 din prezenta hotărâre, în special faptul că plata impozitului
         pe capital nu poate fi pretinsă decât atunci când aportul ulterior de bunuri dobândește un caracter cert, articolul 4 alineatul
         (1) litera (c) și articolul 5 alineatul (1) litera (a) din Directiva 69/335 trebuie interpretate în sensul că se opun unei
         astfel de reglementări naționale.

      41      În această privință, deși guvernul italian subliniază în mod întemeiat că Directiva 69/335 nu privește în niciun caz organizarea
         de către statele membre a competenței instanțelor lor fiscale, precum și a procedurilor aplicabile acțiunilor introduse în
         fața acestora, nu este mai puțin adevărat că, potrivit unei jurisprudențe constante, o modalitate procedurală prevăzută de
         ordinea juridică internă a unui stat membru nu trebuie să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor
         conferite de ordinea juridică a Uniunii (principiul efectivității) (a se vedea în special Hotărârea din 15 aprilie 2010, Barth,
         C‑542/08, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 17 și jurisprudența citată).

      42      Astfel, această cerință privind efectivitatea exprimă obligația generală a statelor membre de a asigura protecția jurisdicțională
         a drepturilor conferite justițiabililor de dreptul Uniunii. Aceasta se aplică atât pe planul desemnării instanțelor competente
         să judece acțiuni întemeiate pe acest drept, cât și în ceea ce privește definirea modalităților procedurale (a se vedea în
         acest sens Hotărârea din 18 martie 2010, Alassini și alții, C‑317/08-C‑320/08, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 49
         și jurisprudența citată).

      43      Curtea a precizat că fiecare caz în care se ridică problema dacă o prevedere procedurală internă face imposibilă sau excesiv
         de dificilă aplicarea dreptului Uniunii trebuie analizat ținând cont de locul pe care respectiva prevedere îl ocupă în cadrul
         procedurii în ansamblul său, de modul în care se derulează și de particularitățile acesteia în fața diverselor instanțe naționale
         (Hotărârea din 6 octombrie 2009, Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 39 și jurisprudența
         citată).

      44      În speță, instanța de trimitere a arătat că, potrivit articolului 2 alineatul (3) din Decretul legislativ nr. 546 din 31 decembrie
         1992, instanțele fiscale dispun, în general, de competența de a constata pe cale incidentală nulitatea actelor. Rezultă că
         această constatare are drept consecință faptul de a permite persoanelor impozabile să evite plata unei taxe, întrucât aceasta
         din urmă nu mai este exigibilă.

      45      Totuși, în ceea ce privește impozitul pe capital, rezultă din cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare că instanța
         fiscală nu poate declara pe cale incidentală nulitatea unui act, întrucât nulitatea sau posibilitatea de a anula actul prin
         care este înregistrat aportul nu exonerează persoana impozabilă, în temeiul articolului 38 din textul unic, de obligația de
         a plăti taxa în cauză.

      46      Rezultă că, într‑o situație precum cea din acțiunea principală, o acțiune în fața instanțelor fiscale italiene care să urmărească
         împiedicarea perceperii impozitului pe capital care, în conformitate cu Directiva 69/335, nu poate fi pretinsă este lipsită
         de orice efect util, contrar celor susținute de guvernul italian, deși, în temeiul contextului procedural general evidențiat
         de instanța de trimitere, acțiuni similare împotriva altor taxe pot exonera o persoană impozabilă de obligația de a plăti
         o taxă nedatorată.

      47      În consecință, trebuie să se considere, astfel cum susțin în mod întemeiat domnul Speranza și Comisia Europeană, că o reglementare
         națională care limitează, în fața instanțelor fiscale, mijloacele de probă privind lipsa aportului efectiv al majorării de
         capital decise de o societate la prezentarea unei hotărâri civile care să fi dobândit putere de lucru judecat și care să fi
         pronunțat nulitatea sau anularea înregistrării, astfel încât impozitul pe capital trebuie, în orice caz, să fie plătit, iar
         rambursarea sa nu poate fi obținută decât prin intermediul unei astfel de hotărâri civile, face practic imposibilă sau, în
         orice caz, excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de Directiva 69/335.

      48      Având în vedere cele de mai sus și fără a fi nevoie să se efectueze o interpretare a principiului proporționalității, trebuie
         să se răspundă la prima și la a treia întrebare în sensul că articolul 4 alineatul (1) litera (c) și articolul 5 alineatul
         (1) litera (a) din Directiva 69/335 trebuie interpretate în sensul că nu se opun ca un stat membru să desemneze înregistrarea
         actului de majorare a capitalului unei societăți ca fiind momentul de la care intervine faptul generator al impozitului pe
         capital, cu condiția să se mențină o legătură între perceperea impozitului amintit și aportul efectiv de bunuri către societatea
         beneficiară. Dacă, atunci când actul amintit a fost realizat, aportul efectiv de bunuri nu a fost încă efectuat și dacă nu
         este sigur că acest aport va fi efectuat, plata impozitului pe capital nu ar putea fi pretinsă de statul membru în cauză atât
         timp cât aportul amintit nu a dobândit un caracter cert. Principiului efectivității trebuie interpretat în sensul că se opune
         unei reglementări naționale care restrânge, în fața instanțelor fiscale, mijloacele de probă privind lipsa aportului efectiv
         al majorării de capital decise de o societate la prezentarea unei hotărâri civile care să fi dobândit putere de lucru judecat
         și care să fi pronunțat nulitatea sau anularea înregistrării, astfel încât impozitul pe capital trebuie, în orice caz, să
         fie plătit, iar rambursarea sa nu poate fi obținută decât prin intermediul unei astfel de hotărâri civile.

       Cu privire la a doua întrebare
      49      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 4
         alineatul (1) litera (c) din Directiva 69/335 se opune ca impozitul pe capital să fie datorat, alături de societatea beneficiară,
         de către funcționarul public care a redactat sau a primit actul de majorare a capitalului social.

      50      Rezultă din jurisprudență că, potrivit economiei și sistemului Directivei 69/335, impozitul pe capital este perceput de la
         societatea de capital, care este destinatarul aportului respectiv. Aceasta este, în mod obișnuit, societatea căreia îi sunt
         transmise fizic mijloacele sau prestațiile în cauză. Numai în mod excepțional situația ar putea fi diferită și ar trebui să
         se identifice „adevăratul beneficiar” al mijloacelor sau prestațiilor în cauză (Hotărârea din 12 ianuarie 2006, Senior Engineering
         Investments, C‑494/03, Rec., p. I‑525, punctul 25).

      51      Pe de altă parte, rezultă din această economie și din acest sistem că statele membre nu ar putea scuti de impozitul pe capital
         societatea care beneficiază de o majorare a capitalului în alte cazuri decât cele prevăzute la articolele 6-9 și 11 din directiva
         menționată.

      52      Totuși, astfel cum a evidențiat avocatul general la punctele 38, 39 și 47 din concluzii, Directiva 69/335 nu urmărește armonizarea
         modalităților de percepere a impozitului pe capital, care vizează să garanteze executarea obligației fiscale de către debitor
         și să simplifice perceperea acestei taxe.

      53      Trebuie să se considere că răspunderea solidară a funcționarului public care a redactat sau a primit actul de majorare a capitalului
         social al unei societăți constituie atât o garanție a executării obligației fiscale de către societatea care beneficiază de
         majorarea amintită, cât și o măsură care urmărește să simplifice perceperea impozitului pe capital.

      54      Rezultă că Directiva 69/335 nu se opune, în principiu, ca acest stat membru să prevadă o răspundere a funcționarului public
         care a redactat sau a primit actul de majorare a capitalului.

      55      Totuși, astfel cum rezultă din cuprinsul punctelor 51 și 52 din prezenta hotărâre, impozitul pe capital este perceput de la
         societatea de capital, care este destinatarul aportului în cauză, întrucât statele membre nu ar putea scuti de impozitul pe
         capital societatea care beneficiază de o majorare a capitalului în alte cazuri decât cele prevăzute la articolele 6-9 și 11
         din directiva menționată.

      56      Faptul de a impune în sarcina funcționarului public obligația solidară de plată a impozitului pe capital ar depăși ceea ce
         este necesar pentru a răspunde obiectivelor indicatele la punctele 53 și 54 din prezenta hotărâre dacă acel funcționar public
         nu ar dispune de dreptul de a exercita o acțiune în regres împotriva societății care beneficiază de aport.

      57      În speță, rezultă din dosar, pe de o parte, că articolul 28 din Legea nr. 89 din 16 februarie 1913 permite notarului să refuze
         redactarea oricărui act care îi este solicitat dacă părțile nu îi remit acestuia cuantumul taxelor, al onorariilor și al cheltuielilor
         referitoare la act și, pe de altă parte, că notarul dispune de un drept de a exercita o acțiune în regres împotriva societății
         care beneficiază de aport.

      58      Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că Directiva 69/335 trebuie interpretată în sensul
         că nu se opune ca un stat membru să prevadă răspunderea solidară a funcționarului public care a redactat sau a primit actul
         de majorare a capitalului social, cu condiția ca funcționarul public menționat să dispună de un drept de a exercita o acțiune
         în regres împotriva societății care beneficiază de aport.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      59      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      1)      Articolul 4 alineatul (1) litera (c) și articolul 5 alineatul (1) litera (a) din Directiva 69/335/CEE a Consiliului din 17
            iulie 1969 privind taxele indirecte aplicate majorării capitalului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 85/303/CEE
            a Consiliului din 10 iunie 1985, trebuie interpretate în sensul că nu se opun ca un stat membru să desemneze înregistrarea
            actului de majorare a capitalului unei societăți ca fiind momentul de la care intervine faptul generator al impozitului pe
            capital, cu condiția să se mențină o legătură între perceperea impozitului amintit și aportul efectiv de bunuri către societatea
            beneficiară. Dacă, atunci când actul amintit a fost realizat, aportul efectiv de bunuri nu a fost încă efectuat și dacă nu
            este sigur că acest aport va fi efectuat, plata impozitului pe capital nu ar putea fi pretinsă de statul membru în cauză atât
            timp cât aportul amintit nu a dobândit un caracter cert. Principiului efectivității trebuie interpretat în sensul că se opune
            unei reglementări naționale care restrânge, în fața instanțelor fiscale, mijloacele de probă privind lipsa aportului efectiv
            al majorării de capital decise de o societate la prezentarea unei hotărâri civile care să fi dobândit putere de lucru judecat
            și care să fi pronunțat nulitatea sau anularea înregistrării, astfel încât impozitul pe capital trebuie, în orice caz, să
            fie plătit, iar rambursarea sa nu poate fi obținută decât prin intermediul unei astfel de hotărâri civile.
      2)      Directiva 69/335, astfel cum a fost modificată, trebuie interpretată în sensul că nu se opune ca un stat membru să prevadă
            răspunderea solidară a funcționarului public care a redactat sau a primit actul de majorare a capitalului social, cu condiția
            ca funcționarul public menționat să dispună de un drept de a exercita o acțiune în regres împotriva societății care beneficiază
            de aport.
      Semnături
      * Limba de procedură: italiana.


Hotărârea Curții din data de 25 noiembrie 1971. # Béguelin Import Co. împotriva S.A.G.L. Import Export. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal de commerce de Nice - Franța. # Cauza 22-71.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 21 iunie 1984. # Charles Lux împotriva Curții de Conturi a Comunităților Europene. # Funcționar - Interesul serviciului. # Cauza 69/83.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 16 octombrie 2001. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Portugheze. # Directivă 90/388/CEE și 96/19/CE # Cauza C-429/99.