title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 25 februarie 2016.#Elliniko Dimosio împotriva Stefanos Stroumpoulis și alții.#Cerere de decizie preliminară formulată de Symvoulio tis Epikrateias.#Trimitere preliminară – Directiva 80/987/CEE – Apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvabilității angajatorului – Domeniu de aplicare – Creanțe salariale neachitate ale marinarilor care lucrează la bordul unei nave sub pavilionul unui stat terț – Angajator cu sediul social în acest stat terț – Contract de muncă supus dreptului aceluiași stat terț – Falimentul angajatorului declarat într‑un stat membru în care acesta are sediul efectiv – Articolul 1 alineatul (2) – Punctul II A din anexă – Legislație națională care prevede o garantare a creanțelor salariale neachitate ale marinarilor aplicabilă numai în cazul abandonării acestora în străinătate – Nivel de protecție neechivalent cu cel prevăzut de Directiva 80/987.#Cauza C-292/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      25 februarie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Directiva 80/987/CEE — Apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvabilității angajatorului — Domeniu de aplicare — Creanțe salariale neachitate ale marinarilor care lucrează la bordul unei nave sub pavilionul unui stat terț — Angajator cu sediul social în acest stat terț — Contract de muncă supus dreptului aceluiași stat terț — Falimentul angajatorului declarat într‑un stat membru în care acesta are sediul efectiv — Articolul 1 alineatul (2) — Punctul II A din anexă — Legislație națională care prevede o garantare a creanțelor salariale neachitate ale marinarilor aplicabilă numai în cazul abandonării acestora în străinătate — Nivel de protecție neechivalent cu cel prevăzut de Directiva 80/987”
      În cauza C‑292/14,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Symvoulio tis Epikrateias (Consiliul de Stat, Grecia), prin decizia din 5 mai 2014, primită de Curte la 13 iunie 2014, în procedura

         Elliniko Dimosio

      împotriva

         Stefanos Stroumpoulis,

         Nikolaos Koumpanos,

         Panagiotis Renieris,

         Charalampos Renieris,

         Ioannis Zacharias,

         Dimitrios Lazarou,

         Apostolos Chatzisotiriou

      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul L. Bay Larsen, președintele Camerei a treia, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a patra, domnii J. Malenovský, M. Safjan și doamnele A. Prechal (raportor) și K. Jürimäe, judecători,
      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru guvernul elen, de X. Basakou, de I. Kotsoni și de K. Georgiadis, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de B. Tidore, avvocato dello Stato;

               —

               pentru Comisia Europeană, de M. Patakia și de J. Enegren, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 24 septembrie 2015,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea Directivei 80/987/CEE a Consiliului din 20 octombrie 1980 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvabilității angajatorului (JO L 283, p. 23, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 197).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Elliniko Dimosio (statul elen), pe de o parte, și domnii Stroumpoulis, Koumpanos, P. Renieris, C. Renieris, Zacharias, Lazarou, precum și Chatzisotiriou, pe de altă parte, în legătură cu prejudiciul pe care aceștia din urmă susțin că l‑au suferit din cauza unei transpuneri eronate a Directivei 80/987 în dreptul național.

         Cadrul juridic

         CNUDM

               3

               Convenția Organizației Națiunilor Unite privind dreptul mării, semnată la Montego Bay la 10 decembrie 1982 și intrată în vigoare la 16 noiembrie 1994 (denumită în continuare „CNUDM”), a fost ratificată de Republica Malta și de Republica Elenă la 20 mai 1993 și, respectiv, la 21 iulie 1995 și aprobată în numele Comunității Europene prin Decizia 98/392/CE a Consiliului din 23 martie 1998 privind încheierea de către Comunitatea Europeană a Convenției Organizației Națiunilor Unite din 10 decembrie 1982 privind dreptul mării și a Acordului din 28 iulie 1994 privind punerea în aplicare a Părții XI din aceasta (JO L 179, p. 1, Ediție specială, 04/vol. 4, p. 103).

               4

               Articolul 91 alineatul (1) din CNUDM stipulează:
               „Fiecare stat stabilește condițiile necesare pentru acordarea naționalității sale navelor, condițiile de înmatriculare a navelor pe teritoriul său și condițiile pentru ca acestea să aibă dreptul de a‑i arbora pavilionul. Navele au naționalitatea statului al căror pavilion au dreptul de a‑l arbora. Trebuie să existe o legătură reală între stat și navă.”

               5

               Intitulat „[r]egimul juridic al navelor”, articolul 92 din CNUDM enunță la alineatul (1):
               „Navele navighează sub pavilionul unui singur stat și sunt supuse, în afara cazurilor excepționale prevăzute în mod expres de tratatele internaționale sau de prezenta convenție, jurisdicției exclusive a acestuia în marea liberă. […]”

               6

               Potrivit articolului 94 din CNUDM, intitulat „[o]bligații ale statului de pavilion”:
               „(1)   Orice stat își exercită în mod efectiv jurisdicția și controlul în domeniile administrativ, tehnic și social asupra navelor care îi arborează pavilionul.
               (2)   În special, orice stat:
               […]

                        (b)

                        își exercită jurisdicția, în conformitate cu dreptul său intern, asupra oricărei nave care îi arborează pavilionul, precum și asupra comandantului, ofițerilor și echipajului, pentru problemele de ordin administrativ, tehnic și social cu privire la navă.

                  […]”

         Convenția de la Roma

               7

               Articolul 3 alineatul (1) din Convenția privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale, deschisă spre semnare la Roma la 19 iunie 1980 (JO 1980, L 266, p. 1, denumită în continuare „Convenția de la Roma”), stipulează:
               „Contractul este guvernat de legea aleasă de către părți. […]”

               8

               Articolul 6 din Convenția de la Roma prevede:
               „(1)   Sub rezerva dispozițiilor articolului 3, într‑un contract de muncă alegerea de către părți a legii aplicabile nu poate avea ca rezultat privarea angajatului de protecția care îi este asigurată prin normele imperative ale legii care ar fi aplicabilă în absența alegerii, în temeiul alineatului (2).
               (2)   Sub rezerva dispozițiilor articolului 4 și în absența unei alegeri în conformitate cu articolul 3, contractul de muncă este supus:

                        (a)

                        legii țării în care angajatul își desfășoară în mod obișnuit munca în executarea contractului, chiar dacă este angajat cu titlu temporar în altă țară; sau

                        (b)

                        dacă angajatul nu își desfășoară în mod obișnuit munca într‑o singură țară, legii țării în care este situat sediul prin care a fost angajat,

                  cu excepția cazului în care reiese din ansamblul împrejurărilor că acel contract de muncă prezintă legături mai strânse cu o altă țară, caz în care contractul este supus legii acelei țări.”

               9

               Intitulat „[d]omeniul de aplicare a legii contractului”, articolul 10 din convenția menționată stipulează la alineatul (1):
               „Legea aplicabilă contractului în temeiul articolelor 3-6 și 12 din prezenta convenție reglementează în special:

                        (a)

                        interpretarea;

                        (b)

                        executarea obligațiilor;

                        (c)

                        în limitele competenței conferite instanței prin legea sa procedurală, urmările încălcării contractului, inclusiv evaluarea prejudiciului în măsura în care este reglementată de norme de drept;

                        (d)

                        diferitele moduri de stingere a obligațiilor, precum și prescripția și decăderea;

                        (e)

                        consecințele nulității contractului.”

         Directiva 80/987

               10

               Având în vedere perioada în care au avut loc faptele în discuție în litigiul principal, trebuie, astfel cum a arătat în mod întemeiat instanța de trimitere, să se facă referire la dispozițiile Directivei 80/987 în versiunea anterioară modificărilor introduse prin Directiva 2002/74/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 septembrie 2002 (JO L 270, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 149). Directiva 80/987 a fost, între timp, abrogată și înlocuită de Directiva 2008/94/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2008 privind protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvenței angajatorului (JO L 283, p. 36).

               11

               Considerentele primul-al patrulea ale Directivei 80/987 aveau următorul cuprins:
               „întrucât este necesară asigurarea protecției lucrătorilor salariați în cazul insolvabilității angajatorului, în special pentru a garanta plata creanțelor salariale, ținând seama de necesitatea unei dezvoltări economice și sociale echilibrate în cadrul Comunității;
               întrucât se mențin diferențe între statele membre în ceea ce privește gradul de protecție a lucrătorilor salariați în cazul insolvabilității angajatorului; întrucât ar trebui făcute eforturi în vederea reducerii acestor diferențe, care pot avea efecte directe asupra funcționării pieței comune;
               întrucât ar trebui, prin urmare, să fie promovată apropierea legislațiilor în materie pe calea progresului, în sensul articolului 117 din tratat;
               întrucât piața muncii din Groenlanda este fundamental diferită de cea din celelalte regiuni ale Comunității, din cauza poziției sale geografice și a structurilor actuale ale locurilor de muncă din această regiune.”

               12

               Articolul 1 din această directivă prevedea:
               „(1)   Prezenta directivă se aplică creanțelor salariale izvorâte din contracte de muncă sau raporturi de muncă, creanțe salariale existente față de angajatori care sunt în stare de insolvabilitate în sensul articolului 2 alineatul (1).
               (2)   Cu titlu excepțional, statele membre pot exclude din domeniul de aplicare al prezentei directive creanțele salariale ale anumitor categorii de salariați, în temeiul caracterului special al contractului de muncă sau al raportului de muncă sau din cauza existenței altor forme de garantare care asigură salariaților o protecție echivalentă celei care rezultă din prezenta directivă.
               Categoriile de salariați prevăzute în primul paragraf sunt enumerate în anexă.
               (3)   Prezenta directivă nu se aplică Groenlandei. Această exceptare va fi reanalizată în cazul unei evoluții în structurile locurilor de muncă din această regiune.”

               13

               Lista care figura la punctul II din anexa la directiva menționată privea „salariații care beneficiază de alte forme de garantare”. În ceea ce privește Republica Elenă, această listă includea „[e]chipajele vaselor maritime”.

               14

               Articolul 2 din Directiva 80/987 prevedea:
               „(1)   În sensul prezentei directive, un angajator este considerat în stare de insolvabilitate:

                        (a)

                        în cazul în care a fost formulată o cerere privind deschiderea unei proceduri, prevăzută de actele cu putere de lege sau de actele administrative ale statului membru respectiv, care poartă asupra patrimoniului angajatorului și care are ca scop plata colectivă a creditorilor și permite luarea în considerare a creanțelor salariale menționate la articolul 1 alineatul (1);
                        și

                        (b)

                        în cazul în care autoritatea care este competentă în temeiul dispozițiilor legale, de reglementare și administrative menționate:

                                 —

                                 a decis să deschidă procedura sau

                                 —

                                 a constatat că întreprinderea sau unitatea angajatorului a fost definitiv închisă și că activele disponibile sunt insuficiente pentru a justifica deschiderea procedurii.

                  (2)   Prezenta directivă nu aduce atingere legislației naționale cu privire la definirea termenilor «lucrător salariat», «angajator», «remunerație», […]”

               15

               Articolul 3 alineatul (1) din această directivă prevedea că „[s]tatele membre iau măsurile necesare în vederea asigurării de către instituțiile de garantare […] a plății creanțelor salariale izvorâte din contracte sau raporturi de muncă și care privesc salarizarea pe o perioadă anterioară unei date determinate”.

               16

               Potrivit articolului 5 din directiva menționată:
               „Statele membre stabilesc modalitățile de organizare, finanțare și funcționare a instituțiilor de garantare, cu respectarea în special a următoarelor principii:
               […]

                        (b)

                        angajatorii trebuie să contribuie la finanțare, în măsura în care aceasta nu este acoperită integral de către autoritățile publice;

                        (c)

                        obligația de plată a instituțiilor există independent de îndeplinirea obligațiilor de a contribui la finanțare.”

         Dreptul elen

               17

               Legea 1836/1989 și Decretul prezidențial 1/1990 (FEK A’ 1) adoptat în aplicarea dispozițiilor acestei legi urmăresc să asigure transpunerea Directivei 80/987.

               18

               Articolul 29 din Legea 1220/1981 de completare și de modificare a legislației privind organismul de gestiune a portului din Pireu (FEK A’ 296) prevede:
               „1.   În cazul în care marinari greci îmbarcați la bordul unor nave sub pavilion elen sau al unor nave străine afiliate la Casa de Pensii a Marinarilor [«Naftiko Apomachiko Tameio»] sunt abandonați în străinătate, dacă proprietarul navei nu respectă dispozițiile aplicabile în materie de salarii și de hrană:

                        a)

                        Casa de Pensii a Marinarilor plătește, din fondul său denumit «fondul de boală și șomaj», o sumă care corespunde cel mult salariilor pe un trimestru și care cuprinde salariile de bază și alocațiile restante, astfel cum sunt definite de convențiile colective;

                        b)

                        beneficiarii sunt repatriați de Casa Marinarilor, în conformitate cu dispozițiile aplicabile, aceasta suportând cheltuielile de călătorie corespunzătoare.

                  […]
               2.   Procedura prevăzută la alineatul anterior nu este obligatorie pentru orice marinar care preferă să își continue contractul; dacă acesta a încasat însă cheltuielile de repatriere sau a acceptat biletul propus, contractul de angajare a marinarului se reziliază de plin drept «din cauza abandonării marinarului în străinătate de către proprietarul navei» […]
               […]
               5.   Plata prestației prevăzute la alineatul 1 generează stingerea creanțelor corespunzătoare care decurg din raportul de muncă; eventualul sold restant datorat se plătește beneficiarilor de către angajatorul lor sau de către cei care răspund în solidar cu acesta.
               […]”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               19

               La 14 iulie 1994, pârâții din litigiul principal, marinari greci cu domiciliul în Grecia, au încheiat, la Pireu (Grecia), cu Panagia Malta Ltd (denumită în continuare „Panagia Malta”), societate cu sediul social în La Valletta (Malta), contracte în temeiul cărora erau angajați pentru a lucra la bordul unei nave de croazieră sub pavilion maltez aflate în proprietatea societății menționate. Aceste contracte cuprindeau o clauză care prevedea că erau guvernate de dreptul maltez.

               20

               Întrucât a fost imobilizată în portul din Pireu din luna septembrie a anului 1992 ca urmare a unui sechestru, această navă trebuia să facă obiectul unei navlosiri în vara anului 1994. Întrucât nu și‑au încasat remunerația pe perioada ulterioară angajării și în care s‑au aflat pe navă în așteptarea respectivei navlosiri care nu s‑a concretizat în cele din urmă, pârâții din litigiul principal au denunțat contractele menționate mai sus la 15 decembrie 1994.

               21

               Prin hotărârea 1636/1995, Monomeles Protodikeio Peireos (Tribunalul de Mare Instanță cu judecător unic din Pireu) a obligat Panagia Malta la plata către pârâții din litigiul principal a sumelor, majorate cu dobânzi, corespunzătoare remunerației lor, a cheltuielilor de hrană pe navă, a alocației pentru concedii, precum și a indemnizației de concediere.

               22

               În urma unor noi sechestre, nava în cauză a fost vândută la licitație la 7 iunie 1995. În același an, Polymeles Protodikeio Peireos (Tribunalul de Mare Instanță din Pireu) a declarat falimentul Panagia Malta. Deși și‑au declarat creanțele, pârâții din litigiul principal nu au putut, din cauza unui activ valorificabil redus, să beneficieze de nicio plată în cadrul respectivului faliment.

               23

               Ei s‑au adresat atunci Agenției pentru încadrarea în muncă a lucrătorilor (Organismos Apascholisis Ergatikou Dynamikou) pentru a beneficia de protecția lucrătorilor în cazul insolvabilității angajatorului. Această protecție le‑a fost refuzată pentru motivul că, în calitate de marinari care beneficiază de garanții în altă formă, erau excluși din domeniul de aplicare al Directivei 80/987 și nu intrau nici în cel al Decretului prezidențial 1/1990.

               24

               La 11 octombrie 1999, pârâții din litigiul principal au intentat o acțiune la Diokitiko Protodikeio Athinon (Tribunalul Administrativ de Primă Instanță din Atena) care viza angajarea răspunderii statului elen ca urmare a faptului că nu a asigurat echipajelor vaselor maritime, conform Directivei 80/987, accesul la o instituție de garantare sau, în lipsa acesteia, o protecție echivalentă cu cea care decurge din directiva menționată.

               25

               Întrucât instanța respectivă le‑a respins acțiunea, pârâții din litigiul principal au declarat apel împotriva acestei decizii. Prin hotărârea 1063/2005, Dioikitiko Efeteio Athinon (Curtea Administrativă de Apel din Atena) a infirmat decizia menționată statuând, pe de o parte, că Directiva 80/987 era aplicabilă în cazul în speță, întrucât Panagia Malta desfășura o activitate de exploatare în Grecia, țară în care se afla sediul său efectiv, iar nava în discuție arbora un pavilion de complezență. Pe de altă parte, potrivit instanței de apel, cu ocazia transpunerii Directivei 80/987 în dreptul național, statul elen nu a garantat în mod culpabil lucrătorilor salariați cum sunt pârâții din litigiul principal protecția pe care o prevede directiva menționată. În această ultimă privință, în opinia instanței amintite, contrar dispozițiilor articolului 1 alineatul (2) din respectiva directivă, articolul 29 din Legea 1220/1981 nu oferea persoanelor interesate o protecție echivalentă cu cea care rezultă din aceeași directivă.

               26

               Statul elen a declarat recurs împotriva hotărârii menționate la Symvoulio tis Epikrateias (Consiliul de Stat).

               27

               Instanța de trimitere consideră că acest recurs pune probleme de interpretare a dreptului Uniunii. În această privință, face referire în special la articolele 91, 92 și 94 din CNUDM și la cutuma internațională pe care ar reflecta‑o aceste dispoziții, precum și la Hotărârea Poulsen și Diva Navigation (C‑286/90, EU:C:1992:453), în care Curtea ar fi statuat în special că, în temeiul dreptului internațional, o navă are în principiu o singură naționalitate, și anume cea a statului în care este înregistrată, astfel încât un stat membru nu poate trata o navă deja înregistrată într‑un stat terț ca pe o navă care îi arborează pavilionul, invocând împrejurarea că respectiva navă prezintă o legătură reală cu acest stat membru.

               28

               În aceste condiții, Symvoulio tis Epikrateias (Consiliul de Stat) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        În temeiul dispozițiilor Directivei 80/987, marinarii dintr‑un stat membru care au fost încadrați la bordul unei nave sub pavilionul unei țări terțe față de Uniunea Europeană beneficiază, în ceea ce privește creanțele salariale pe care le au față de compania în proprietatea căreia se află nava – care are sediul social pe teritoriul țării terțe, iar sediul efectiv pe teritoriul statului membru în discuție și care, ținând seama tocmai de acest sediu efectiv, a fost declarată în stare de faliment de către instanța din statul membru în conformitate cu legislația acestuia –, de protecția oferită de directiva menționată, având în vedere scopul urmărit de aceasta și independent de faptul că contractele de muncă sunt guvernate de legislația țării terțe și că statul membru nu poate impune armatorului proprietar al navei, care nu este supus ordinii sale juridice, o contribuție pentru finanțarea instituției de garantare?

                        2)

                        În temeiul dispozițiilor Directivei 80/987, trebuie considerată protecție echivalentă plata instituită la articolul 29 din Legea 1220/1981 în sarcina Casei de pensii a marinarilor, pentru o perioadă maximă de trei luni, a salariilor de bază și a indemnizațiilor prevăzute în contractele colective relevante în favoarea marinarilor greci încadrați la bordul unei nave sub pavilion elen sau al unei nave străine care face obiectul unei convenții încheiate cu această casă, plată prevăzută la articolul menționat numai pentru situația în care marinarii au fost abandonați în străinătate?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               29

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere urmărește, în esență, să afle dacă Directiva 80/987 trebuie interpretată în sensul că, sub rezerva eventualei aplicări a articolului 1 alineatul (2) din această directivă, marinarii cu domiciliul într‑un stat membru și care au fost angajați în acest stat de o societate care are sediul social într‑un stat terț, dar al cărei sediu efectiv se află în respectivul stat membru, pentru a lucra ca salariați la bordul unei nave de croazieră aflate în proprietatea acestei societăți și care arborează pavilionul acelui stat terț, în temeiul unui contract de muncă ce desemnează ca drept aplicabil dreptul aceluiași stat terț, trebuie, după ce societatea respectivă a fost declarată în stare de faliment de către o instanță din statul membru în cauză potrivit dreptului acestuia din urmă, să poată beneficia de protecția pe care o prevede directiva menționată în ceea ce privește creanțele salariale neachitate pe care aceștia le au față de aceeași societate.

               30

               Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, Directiva 80/987 urmărește o finalitate socială care constă în asigurarea pentru toți lucrătorii salariați a unei protecții minime la nivelul Uniunii în caz de insolvabilitate a angajatorului, prin plata creanțelor neachitate izvorâte din contracte sau din raporturi de muncă și care privesc salarizarea aferentă unei perioade determinate (a se vedea în special Hotărârea Maso și alții, C‑373/95, EU:C:1997:353, punctul 56, Hotărârea Walcher, C‑201/01, EU:C:2003:450, punctul 38, precum și Hotărârea Tümer, C‑311/13, EU:C:2014:2337, punctul 42). În acest context, Curtea a subliniat în mod repetat că, prin însăși natura lor, creanțele salariale prezintă o foarte mare importanță pentru persoanele interesate (a se vedea în special Hotărârea Visciano, C‑69/08, EU:C:2009:468, punctul 44 și jurisprudența citată).

               31

               În această privință, Directiva 80/987 prevede în special garanții specifice pentru plata unor astfel de creanțe salariale neachitate (a se vedea Hotărârea Francovich și alții, C‑6/90 și C‑9/90, EU:C:1991:428, punctul 3).

               32

               În ceea ce privește determinarea beneficiarilor garanțiilor menționate, trebuie amintit că, potrivit articolului 1 alineatul (1) din Directiva 80/987, aceasta se aplică creanțelor salariale izvorâte din contracte de muncă sau din raporturi de muncă, creanțe salariale existente față de angajatori care sunt în stare de insolvabilitate în sensul articolului 2 alineatul (1) din aceasta. Articolul 2 alineatul (2) din directiva menționată face trimitere la legislația națională pentru stabilirea noțiunilor „lucrător salariat” și „angajator”. În sfârșit, potrivit alineatului (2) al respectivului articol 1, cu titlu excepțional și în anumite condiții, statele membre pot exclude din domeniul de aplicare al directivei menționate anumite categorii de lucrători enumerate în anexa la aceasta (Hotărârea Francovich și alții, C‑6/90 și C‑9/90, EU:C:1991:428, punctul 13).

               33

               Astfel cum a statuat Curtea, din aceste dispoziții rezultă că o persoană intră în domeniul de aplicare al Directivei 80/987, pe de o parte, dacă are calitatea de lucrător salariat potrivit legislației naționale și nu ține de niciuna dintre excluderile prevăzute la articolul 1 alineatul (2) din această directivă și, pe de altă parte, dacă angajatorul persoanei respective se află în stare de insolvabilitate în sensul articolului 2 din directiva menționată (a se vedea în acest sens Hotărârea Francovich și alții, C‑6/90 și C‑9/90, EU:C:1991:428, punctul 14).

               34

               În ceea ce privește această din urmă condiție, din modul de redactare a articolului 2 alineatul (1) din Directiva 80/987 rezultă că o astfel de „stare de insolvabilitate” impune, în primul rând, ca actele cu putere de lege sau actele administrative ale statului membru în cauză să prevadă o procedură care să poarte asupra patrimoniului angajatorului și care să aibă ca scop plata colectivă a creditorilor săi și, în al doilea rând, să permită luarea în considerare a creanțelor lucrătorilor salariați care rezultă din contracte sau din raporturi de muncă, în al treilea rând, ca deschiderea procedurii să fi fost solicitată și, în al patrulea rând, ca autoritatea competentă potrivit dispozițiilor naționale citate anterior să fi decis deschiderea procedurii sau să fi constatat că întreprinderea sau unitatea angajatorului a fost definitiv închisă și că activele disponibile erau insuficiente pentru a justifica deschiderea procedurii (a se vedea Hotărârea Francovich, C‑479/93, EU:C:1995:372, punctul 18).

               35

               Pe de altă parte, în ceea ce privește calitatea de lucrător salariat, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței Curții, articolul 2 alineatul (2) primul paragraf din Directiva 80/987 trebuie interpretat în lumina finalității sociale a acesteia amintite la punctul 30 din prezenta hotărâre, astfel încât statele membre nu pot defini după bunul lor plac sintagma „lucrător salariat” într‑un mod care să pună în pericol această finalitate, iar marja de apreciere de care dispun în acest scop este astfel delimitată de respectiva finalitate socială pe care au obligația să o respecte (Hotărârea Tümer, C‑311/13, EU:C:2014:2337, punctele 42 și 43).

               36

               În ceea ce privește cauza principală, trebuie să se arate, pe de o parte, că nu se contestă că, potrivit dreptului elen, marinari angajați cu contract cum sunt cei în discuție în litigiul principal sunt lucrători salariați.

               37

               Pe de altă parte, din decizia de trimitere reiese că Panagia Malta a făcut obiectul unei hotărâri de declarare a falimentului pronunțate de o instanță elenă. În decizia menționată se arată de asemenea că, deși au fost prezentate în cadrul procedurii care a condus la respectiva stare de faliment, creanțele salariale ale pârâților din litigiul principal nu au putut fi onorate din cauza unui activ valorificabil redus.

               38

               În lumina considerațiilor ce precedă, este cert că, sub rezerva verificărilor, care constituie obiectul celei de a doua întrebări preliminare, că lucrători cum sunt pârâții din litigiul principal nu sunt excluși din domeniul de aplicare al Directivei 80/987 în calitate de lucrători salariați care beneficiază de alte forme de garantare în sensul articolului 1 alineatul (2) din această directivă, celelalte două cerințe, amintite la punctul 33 din prezenta hotărâre, de care Directiva 80/987 condiționează calitatea de beneficiar al protecției pe care o prevede sunt îndeplinite în speță, astfel încât asemenea lucrători trebuie, în principiu, să poată să beneficieze de respectiva protecție.

               39

               Contrar celor susținute de Comisia Europeană, garantarea creanțelor salariale prevăzută de Directiva 80/987 trebuie să se aplice de altfel indiferent de apele maritime (marea teritorială sau zona economică exclusivă a unui stat membru ori a unui stat terț sau marea liberă) pe care nava pe care pârâții din litigiul principal trebuiau să lucreze ar fi ajuns în cele din urmă să navigheze.

               40

               Instituția menționată crede în mod eronat că din Hotărârile Mosbæk (C‑117/96, EU:C:1997:415), precum și Everson și Barrass (C‑198/98, EU:C:1999:617) se poate deduce că lucrători salariați care se află într‑o situație precum cea a pârâților din litigiul principal ar putea beneficia de această garanție numai cu condiția să își desfășoare activitatea pe teritoriul elen.

               41

               Astfel, în prima dintre aceste hotărâri, Curtea a statuat că, în cazul insolvabilității unui angajator stabilit într‑un alt stat membru decât cel pe teritoriul căruia lucrătorul are reședința și își desfășoară activitatea salariată, instituția de garantare competentă pentru plata creanțelor salariale ale lucrătorului respectiv este, în principiu, cea de la locul unde este stabilit angajatorul care, în general, contribuie la finanțarea instituției (a se vedea în acest sens Hotărârea Mosbæk, C‑117/96, EU:C:1997:415, punctele 24 și 25). În cea de a doua hotărâre, Curtea a precizat că soluția era însă diferită în situația în care angajatorul are mai multe sedii în diferite state membre, caz în care, pentru a determina instituția de garantare competentă, trebuie să se facă referire, pe lângă locul de stabilire, cu titlu de criteriu suplimentar, la locul în care își desfășoară activitatea lucrătorii (Hotărârea Everson și Barrass, C‑198/98, EU:C:1999:617, punctele 22 și 23).

               42

               Or, trebuie să se constate că aceste două hotărâri, care privesc situații în care instituțiile de garantare din două state membre păreau a priori competente în scopul de a asigura plata creanțelor neachitate ale unor lucrători salariați, nu sunt de natură să susțină teza propusă de Comisie. Răspunsurile date de Curte în hotărârile menționate nu prejudecă cu nimic aspectul dacă, atunci când un angajator care are sediul efectiv într‑un stat membru a angajat lucrători care au domiciliul în acest stat în scopul de a presta muncă salariată pe o navă, creanțele salariale neachitate de care dispun, eventual, acei lucrători față de respectivul angajator, odată ce acesta se află în stare de insolvabilitate, trebuie sau nu trebuie să beneficieze de protecția prevăzută de Directiva 80/987. Această jurisprudență nu conduce, mai precis, nicidecum la concluzia că protecția menționată trebuie limitată în funcție de statutul spațiilor maritime în raport cu dreptul internațional.

               43

               Pe de altă parte, trebuie precizat, ca răspuns la interogațiile formulate de instanța de trimitere, că aprecierea care figurează la punctul 38 din prezenta hotărâre nu poate fi afectată de niciuna dintre particularitățile menționate de instanța respectivă în întrebarea sa și ținând de faptul că contractele de muncă în discuție în litigiul principal sunt supuse dreptului unui stat terț, de împrejurarea că nava pe care urmau să lucreze pârâții din litigiul principal arborează pavilionul acestui stat terț, de faptul că angajatorul are sediul social în același stat terț sau, respectiv, de împrejurarea că statul membru în cauză nu ar fi în măsură să impună unui astfel de angajator să contribuie la finanțarea instituției de garantare menționate la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 80/987.

               44

               În ceea ce privește, în primul rând, clauza contractuală potrivit căreia contractele în discuție în litigiul principal sunt supuse dreptului unui stat terț, trebuie să se arate că cererea de plată a echivalentului creanțelor constând în remunerații neachitate adresată de un lucrător salariat unei instituții de garantare trebuie distinsă de cererea introdusă de un asemenea lucrător împotriva angajatorului aflat în stare de insolvabilitate și prin care se urmărește să se obțină plata unor astfel de creanțe (a se vedea în acest sens Hotărârea Visciano, C‑69/08, EU:C:2009:468, punctul 41).

               45

               Așa cum a arătat în mod întemeiat Comisia, o reglementare cum este cea în discuție în litigiul principal, care guvernează condițiile în care un stat membru garantează asumarea unor creanțe salariale neachitate ca urmare a stării de insolvabilitate a unui angajator, nu are ca obiect să reglementeze raportul contractual care există între lucrător și angajator.

               46

               În consecință, contrar celor susținute de guvernul elen, astfel de condiții și o asemenea cerere de asumare de către instituția de garantare nu poate intra în domeniul de aplicare al legii contractului, în sensul articolului 10 din Convenția de la Roma.

               47

               În al doilea rând, în ceea ce privește împrejurarea, pe de o parte, că nava pe care pârâții din litigiul principal trebuiau să își desfășoare activitatea arbora pavilionul unui stat terț și faptul, pe de altă parte, că angajatorul avea sediul social în același stat terț, trebuie subliniat, primo, că, astfel cum s‑a amintit la punctele 32 și 33 din prezenta hotărâre, criteriile de a căror îndeplinire Directiva 80/987 condiționează calitatea de beneficiar al protecției pe care o instituie sunt legate, în esență, de calitatea de lucrător salariat a acestuia din urmă și de împrejurarea că angajatorul a făcut obiectul unei proceduri de despăgubire colectivă a creditorilor în aplicarea dispozițiilor în vigoare într‑un stat membru.

               48

               În schimb, din dispozițiile acestei directive și în special din articolul 1 din aceasta, care delimitează domeniul său de aplicare, nu rezultă că locul în care se află sediul social al angajatorului sau pavilionul arborat de nava la bordul căreia sunt angajați lucrătorii trebuie să constituie criterii în funcție de care operează respectiva delimitare.

               49

               În special, nu poate fi primită argumentația guvernului elen potrivit căreia din articolul 1 alineatul (3) din Directiva 80/987, care prevede că aceasta nu este aplicabilă în Groenlanda, s‑ar deduce că directiva menționată se aplică numai în prezența unor raporturi de muncă ce implică prestații salariate efectuate pe teritoriul Uniunii, iar nu atunci când asemenea prestații sunt efectuate pe o navă care arborează pavilionul unui stat terț.

               50

               Astfel, inaplicabilitatea Directivei 80/987 se explica, astfel cum reiese din al patrulea considerent al acesteia, prin faptul că piața muncii din Groenlanda, din cauza poziției sale geografice și a structurilor locurilor de muncă din această regiune, era, în acea perioadă, fundamental diferită de cea din celelalte regiuni ale Comunității. Ea este însă lipsită de incidență în ceea ce privește aspectul dacă situația marinarilor cu domiciliul într‑un stat membru, care au fost angajați în acest din urmă stat pentru a lucra pe o navă sub pavilionul unui stat terț, de către o societate cu sediul efectiv în același stat, intră sau nu intră sub incidența pieței muncii din respectivul stat membru.

               51

               La fel, nu poate fi reținut argumentul invocat de guvernul italian potrivit căruia împrejurarea că primul considerent al Directivei 80/987 se referă la necesitatea unei dezvoltări economice și sociale echilibrate în cadrul Comunității ar fi de natură să determine concluzia că creanțele salariale ale unor asemenea lucrători față de un astfel de angajator ar trebui să fie excluse din domeniul de aplicare al protecției instituite prin directiva menționată. În acest sens, este suficient să se remarce că, în împrejurări precum cele din cauza principală, amintite la punctul 50 din prezenta hotărâre, nu reiese nicidecum în ce mod acordarea unei asemenea protecții nu ar participa la realizarea acestui obiectiv de dezvoltare economică și socială echilibrată sau nu l‑ar respecta.

                  52

                  Secundo, nu poate fi primită nici teza guvernului elen potrivit căreia împrejurarea că nava în cauză arbora pavilionul unui stat terț și faptul că angajatorul avea sediul social în același stat terț ar avea drept consecință că o situație cum este cea în discuție în litigiul principal nu intră, mai general, în domeniul de aplicare ratione loci al dreptului Uniunii, întrucât acesta nu s‑ar extinde la statele terțe.

               53

               În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, simpla împrejurare că activitatea unui lucrător se desfășoară în afara teritoriului Uniunii nu este suficientă pentru a înlătura aplicarea normelor Uniunii cu privire la libera circulație a lucrătorilor, cu condiția ca raportul de muncă să păstreze o legătură suficient de strânsă cu teritoriul Uniunii (a se vedea în special Hotărârea Bakker, C‑106/11, EU:C:2012:328, punctul 28 și jurisprudența citată).

               54

               În ceea ce privește cauza principală, este necesar să se arate că raportul de muncă dintre pârâții din litigiul principal și angajatorul lor prezintă diferite legături cu teritoriul Uniunii. Astfel, pârâții menționați au încheiat un contract de muncă, pe teritoriul unui stat membru în care aveau domiciliul, cu un angajator a cărui insolvabilitate a fost ulterior pronunțată de o instanță din statul membru respectiv, pentru motivul că acest angajator desfășura în acel stat o activitate de exploatare și avea în statul respectiv un sediu efectiv.

               55

               Or, în ceea ce privește o garanție cum este cea pe care o instituie Directiva 80/987 în sarcina statelor membre și având în vedere, printre altele, finalitatea socială a acesteia amintită la punctul 30 din prezenta hotărâre, astfel de împrejurări dovedesc existența unei legături suficient de strânse între raporturile de muncă în discuție și teritoriul Uniunii.

                  56

                  Tertio, întrucât instanța de trimitere s‑a referit în decizia sa la articolele 91, 92 și 94 din CNUDM, precum și la Hotărârea Poulsen și Diva Navigation (C‑286/90, EU:C:1992:453), iar guvernul elen susține că din dispozițiile menționate, lecturate în lumina jurisprudenței menționate, rezultă că acestea ar fi încălcate dacă Directiva 80/987 ar trebui interpretată în sensul că de protecția pe care aceasta o instituie beneficiază lucrători angajați de o societate cu sediul social într‑un stat terț, pe o navă sub pavilionul aceluiași stat terț, trebuie făcute următoarele precizări.

               57

               După ce a amintit, la punctul 13 din Hotărârea Poulsen și Diva Navigation (C‑286/90, EU:C:1992:453) că, în temeiul dreptului internațional, o navă are în principiu o singură naționalitate, și anume cea a statului în care este înregistrată, Curtea a declarat la punctul 16 din hotărârea menționată că, în vederea aplicării articolului 6 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CEE) nr. 3094/86 al Consiliului din 7 octombrie 1986 de stabilire a anumitor măsuri tehnice pentru conservarea resurselor piscicole (JO L 288, p. 1), o navă înregistrată într‑un stat terț nu putea fi, așadar, tratată ca o navă care are naționalitatea unui stat membru pentru motivul că prezintă o legătură reală cu acel stat membru.

               58

               În aceeași hotărâre, după ce a arătat că legea aplicabilă activității echipajului nu depinde de cetățenia membrilor acestui echipaj, ci de statul în care este înregistrată nava și, eventual, de zona maritimă în care se află această navă, Curtea a considerat de asemenea că acest articol 6 alineatul (1) litera (b) nu poate fi aplicat căpitanului și celorlalți membri ai echipajului doar pentru motivul că sunt resortisanți ai unui stat membru (a se vedea Hotărârea Poulsen și Diva Navigation, C‑286/90, EU:C:1992:453, punctele 18 și 20).

               59

               În sfârșit, după ce a subliniat că respectivul articol 6 alineatul (1) litera (b) nu poate fi aplicat unei nave înregistrate într‑un stat terț, în primul rând, atunci când aceasta se află în marea liberă, întrucât o astfel de navă este în principiu supusă exclusiv legii statului al cărui pavilion îl arborează, în al doilea rând, atunci când navighează în zona economică exclusivă a unui stat membru, întrucât se bucură de libertatea de navigație, nici, în al treilea rând, atunci când traversează apele teritoriale ale unui stat membru, întrucât își exercită în acest mod dreptul de trecere inofensivă, Curtea a statuat, în schimb, că o astfel de dispoziție i se putea aplica atunci când se află în apele interioare sau, mai precis, într‑un port dintr‑un stat membru în care este în principiu supusă competenței jurisdicționale depline a acestui stat (a se vedea Hotărârea Poulsen și Diva Navigation, C‑286/90, EU:C:1992:453, punctele 22-29).

               60

               Trebuie însă amintit că articolul 6 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 3094/86 prevedea, referitor la anumite specii halieutice, că, chiar și în cazul capturării în afara apelor aflate sub suveranitatea sau sub jurisdicția statelor membre, acestea nu puteau fi păstrate la bord, transbordate, debarcate, transportate, stocate, vândute, expuse sau puse în vânzare, ci trebuiau evacuate cât mai repede în mare.

               61

               Spre deosebire de Regulamentul nr. 3094/86, Directiva 80/987 nu urmărește să guverneze o activitate efectuată prin intermediul unei nave de către echipajul aflat la bordul acesteia precum pescuitul, stocarea, transportul, debarcarea sau vânzarea de resurse halieutice, ci numai să impună fiecărui stat membru să garanteze lucrătorilor salariați, în special celor care au fost angajați anterior la bordul unei nave, plata creanțelor lor salariale neachitate după ce angajatorul lor a fost declarat în stare de insolvabilitate în respectivul stat membru.

               62

               Or, nu rezultă, în această privință, că dreptul internațional public ar cuprinde norme care să aibă efectul de a rezerva exclusiv statului al cărui pavilion îl arborează nava posibilitatea de a institui un asemenea mecanism de garantare, cu excluderea respectivei posibilități pentru un stat pe teritoriul căruia se află sediul efectiv al activităților angajatorului a cărui stare de insolvabilitate este astfel constatată de o instanță din acest stat.

               63

               Această situație nu se regăsește în special în cazul articolului 92 alineatul (1) și nici al articolului 94 alineatul (1) și alineatul (2) litera (b) din CNUDM, la care se referă instanța de trimitere sau norme cutumiare anterioare care ar reflecta, eventual, aceste dispoziții.

               64

               Astfel, articolul 92 alineatul (1) din CNUDM are legătură cu jurisdicția exclusivă de care dispune „în marea liberă” un stat asupra navelor care arborează pavilionul său.

               65

               Pe de altă parte, din articolul 94 alineatul (1) și alineatul (2) litera (b) din CNUDM reiese că orice stat își exercită în mod efectiv jurisdicția și controlul în domeniile administrativ, tehnic și social asupra navelor care îi arborează pavilionul și că orice stat își exercită, în special, jurisdicția în conformitate cu dreptul său intern asupra oricărei nave care îi arborează pavilionul, precum și asupra comandantului, a ofițerilor și a echipajului, pentru problemele de ordin administrativ, tehnic și social cu privire la navă.

               66

               Or, este necesar să se arate că instituirea unui mecanism cum este cel prevăzut de Directiva 80/987, potrivit căruia o instituție de garantare dintr‑un stat membru asigură plata creanțelor salariale neachitate de care marinari care au fost angajați anterior pe o navă beneficiază față de angajatorul lor declarat în stare de insolvabilitate de o instanță din respectivul stat membru, nu împiedică statul pavilionului unei astfel de nave să își exercite în mod efectiv jurisdicția asupra acelei nave sau asupra echipajului acesteia în ceea ce privește aspectele de ordin social care privesc nava menționată, așa cum prevăd dispozițiile respective din CNUDM.

               67

               În al treilea rând și în ceea ce privește împrejurarea că, în speță, statul elen nu ar fi în măsură să impună angajatorului plata unor contribuții la fondul de garantare menționat la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 80/987, trebuie să se arate, mai întâi, că decizia de trimitere nu cuprinde explicații în ceea ce privește originea unei astfel de imposibilități.

               68

               În continuare, din articolul 5 litera (b) din Directiva 80/987 reiese că o contribuție a angajatorilor la finanțarea instituțiilor de garantare este avută în vedere numai în cazul în care aceasta nu este acoperită integral de către autoritățile publice, în așa fel încât, potrivit economiei înseși a directivei menționate, legătura care poate exista între obligația de cotizare a angajatorului și intervenția fondului de garantare nu prezintă niciun caracter necesar.

               69

               În sfârșit, trebuie să se arate că, în speță și astfel cum reiese din decizia de trimitere, dată fiind împrejurarea că Panagia Malta avea sediul efectiv în Grecia, falimentul acesteia a putut fi pronunțat de o instanță din acest stat membru prin aplicarea legislației sale. Or, astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 60 din concluzii, simpla împrejurare că statul elen nu a prevăzut, eventual, în legislația sa ca o asemenea societate să aibă obligația de a plăti contribuții sau nu a făcut în așa fel încât societatea menționată să respecte obligația care i‑ar reveni în temeiul legislației menționate nu poate avea drept consecință privarea lucrătorilor în cauză de protecția pe care o instituie Directiva 80/987.

               70

               În această ultimă privință, trebuie amintit că articolul 5 litera (c) din directivă prevede în mod expres că obligația de plată în sarcina instituțiilor de garantare există independent de îndeplinirea obligațiilor de a contribui la finanțare.

               71

               În lumina considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că Directiva 80/987 trebuie interpretată în sensul că, sub rezerva unei eventuale aplicări a articolului 1 alineatul (2) din această directivă, marinarii cu domiciliul într‑un stat membru și care au fost angajați în acest stat de o societate care are sediul social într‑un stat terț, dar al cărei sediu efectiv se află în respectivul stat membru, pentru a lucra ca salariați la bordul unei nave de croazieră aflate în proprietatea acestei societăți și care arborează pavilionul acelui stat terț, în temeiul unui contract de muncă ce desemnează ca drept aplicabil dreptul aceluiași stat terț, trebuie, după ce societatea respectivă a fost declarată în stare de faliment de către o instanță din statul membru în cauză potrivit dreptului acestuia din urmă, să poată beneficia de protecția pe care o prevede directiva menționată în ceea ce privește creanțele salariale neachitate pe care aceștia le au față de aceeași societate.

         Cu privire la a doua întrebare

               72

               Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 1 alineatul (2) din Directiva 80/987 trebuie interpretat în sensul că, în ceea ce privește lucrătorii care se află într‑o situație precum a pârâților din litigiul principal constituie o „protecție echivalentă cu cea care rezultă din [această] directivă” în sensul dispoziției menționate, o protecție cum este cea prevăzută la articolul 29 din Legea 1220/1981 în cazul abandonării marinarilor în străinătate.

               73

               În această privință, trebuie amintit că, potrivit articolului 1 alineatul (2) din Directiva 80/987, „[c]u titlu excepțional, statele membre pot exclude din domeniul de aplicare al [acestei] directive creanțele salariale ale anumitor categorii de salariați, în temeiul caracterului special al contractului de muncă sau al raportului de muncă sau din cauza existenței altor forme de garantare care asigură salariaților o protecție echivalentă celei care rezultă din [această] directivă”, lista categoriilor de lucrători salariați vizați figurând în anexa la directiva menționată.

               74

               Punctul II din această listă aferent „lucrătorilor salariați care beneficiază de alte forme de garantare” include, în ceea ce privește Republica Elenă, echipajele navelor maritime.

               75

               Pe de altă parte, astfel cum Curtea a statuat deja, atât din finalitatea Directivei 80/987, care urmărește să asigure un grad minim de protecție tuturor lucrătorilor, cât și din caracterul excepțional al posibilității de excludere prevăzute la articolul 1 alineatul (2) din aceasta, reiese că poate fi considerată protecție „echivalentă” în sensul acestei dispoziții doar o protecție care, deși se întemeiază pe un sistem ale cărui modalități diferă de cele prevăzute de Directiva 80/987, asigură lucrătorilor garanțiile esențiale definite de aceasta (Hotărârea Comisia/Grecia, C‑53/88, EU:C:1990:380, punctul 19).

               76

               În ceea ce privește articolul 29 din Legea 1220/1981, trebuie să se arate că, astfel cum subliniază instanța de trimitere în întrebarea sa, protecția instituită în temeiul dispoziției menționate intervine numai în cazul abandonării marinarilor în străinătate, iar nu, astfel cum impune Directiva 80/987, ca urmare a intervenirii insolvabilității angajatorului.

               77

               Or, trebuie să se constate, în această privință, că un angajator se poate afla în stare de insolvabilitate în sensul Directivei 80/987 fără însă ca marinarii pe care i‑a angajat să facă, pe de altă parte, obiectul unui abandon în străinătate în condițiile prevăzute de respectivele dispoziții naționale.

               78

               Rezultă că într‑o asemenea situație, care corespunde tocmai celei a lucrătorilor în discuție în litigiul principal, aceleași dispoziții nu prevăd plata către lucrători a creanțelor lor neachitate, garanție care constituie însă, astfel cum reiese în special din primul considerent al directivei menționate, obiectivul esențial al acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Grecia, C‑53/88, EU:C:1990:380, punctul 20).

               79

               În aceste condiții, dispoziția națională în cauză nu asigură lucrătorilor care se află într‑o situație precum cea a pârâților din litigiul principal o protecție echivalentă cu cea care rezultă din Directiva 80/987.

               80

               În consecință, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 1 alineatul (2) din Directiva 80/987 trebuie interpretat în sensul că, în ceea ce privește lucrătorii care se află într‑o situație precum cea a pârâților din litigiul principal, nu constituie o „protecție echivalentă cu cea care rezultă din [această] directivă” în sensul dispoziției menționate o protecție cum este cea prevăzută la articolul 29 din Legea 1220/1981 în cazul abandonării marinarilor în străinătate.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               81

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

                           1)

                           Directiva 80/987/CEE a Consiliului din 20 octombrie 1980 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvabilității angajatorului trebuie interpretată în sensul că, sub rezerva unei eventuale aplicări a articolului 1 alineatul (2) din această directivă, marinarii cu domiciliul într‑un stat membru și care au fost angajați în acest stat de o societate care are sediul social într‑un stat terț, dar al cărei sediu efectiv se află în respectivul stat membru, pentru a lucra ca salariați la bordul unei nave de croazieră aflate în proprietatea acestei societăți și care arborează pavilionul acelui stat terț, în temeiul unui contract de muncă ce desemnează ca drept aplicabil dreptul aceluiași stat terț, trebuie, după ce societatea respectivă a fost declarată în stare de faliment de către o instanță din statul membru în cauză potrivit dreptului acestuia din urmă, să poată beneficia de protecția pe care o prevede directiva menționată în ceea ce privește creanțele salariale neachitate pe care aceștia le au față de aceeași societate.

                           2)

                           Articolul 1 alineatul (2) din Directiva 80/987 trebuie interpretat în sensul că, în ceea ce privește lucrătorii care se află într‑o situație precum cea a pârâților din litigiul principal, nu constituie o „protecție echivalentă cu cea care rezultă din [această] directivă” în sensul dispoziției menționate o protecție cum este cea prevăzută la articolul 29 din Legea 1220/1981 de completare și de modificare a legislației privind organismul de gestiune a portului din Pireu în cazul abandonării marinarilor în străinătate.

                     Semnături

            (
            *1
         )   Limba de procedură: greaca.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 13 ianuarie 2000. # Estée Lauder Cosmetics GmbH & Co. OHG împotriva Lancaster Group GmbH. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Landgericht Köln - Germania. # Libera circulație a mărfurilor - Directivă 76/768/CEE. # Cauza C-220/98.


Hotărârea Curții din data de 5 octombrie 1977. # Carlo Tedeschi împotriva Denkavit Commerciale s.r.l. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Pretura di Lodi - Italia. # Cauza 5-77.


Hotărârea Curții din data de 16 noiembrie 1989. # Republica Federală Germania împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Agricultură - FEOGA. # Cauza C-333/87.


Hotărârea Curții (marea cameră) din data de 10 mai 2005. # Republica Italiană împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Acțiune în anulare - Ajutor de stat. # Cauza C-400/99.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 4 iulie 1996. # Republica Elenă împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Lichidarea conturilor du FEOGA. # Cauza C-50/94.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 24 noiembrie 2005. # Georg Schwarz împotriva Bürgermeister der Landeshauptstadt Salzburg. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Unabhängiger Verwaltungssenat Salzburg - Austria. # Libera circulație a mărfurilor - Măsuri cu efect echivalent. # Cauza C-366/04.


Hotărârea Curții din data de 11 mai 1989. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Federale Germania. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Libera circulație a mărfurilor. # Cauza 76/86.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 6 noiembrie 1991. # Charlotte von Bonkewitz-Lindner împotriva Parlamentului European. # Funcționari - Raport de evaluare. # Cauza T-33/90.


Hotărârea Curții din data de 27 noiembrie 1973. # NV Nederlandse Spoorwegen împotriva Minister van Verkeer en Waterstaat. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Raad van State - Țările de Jos. # Cauza 36-73.


Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 22 martie 2017.#Karl Hoffmann împotriva Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Marcă a Uniunii Europene – Cerere de înregistrare a mărcii Uniunii Europene verbale Genius – Motiv absolut de refuz – Lipsa caracterului distinctiv – Articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-425/16.


Hotărârea Curții (Camera a zecea) din 15 martie 2017.#Comisia Europeană împotriva Regatului Spaniei.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Mediu – Directiva 2008/98/CE – Articolele 13 și 15 – Gestionarea deșeurilor – Protecția sănătății umane și a mediului – Răspundere – Depozite de deșeuri.#Cauza C-563/15.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 17 iunie 1998. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Portugheze. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 75/440/CEE. # Cauza C-214/97.


Hotărârea Tribunalului (Camera a șasea) din 10 septembrie 2015.#H&M Hennes & Mauritz BV & Co. KG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI).#Desen sau model comunitar – Procedura de declarare a nulității – Desen sau model comunitar înregistrat care reprezintă poșete – Desen sau model anterior – Motiv de nulitate – Caracter individual – Articolul 6 din Regulamentul (CE) nr. 6/2002 – Obligația de motivare.#Cauza T-526/13.


title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 10 noiembrie 2016.#Eco-Emballages SA împotriva Sphère France SAS și alții și Melitta France SAS și alții împotriva Ministre de l’Écologie, du Développement durable et de l'Énergie.#Cereri de decizie preliminară formulate de Tribunal de commerce de Paris și de Conseil d'État.#Trimitere preliminară – Mediu – Directiva 94/62/CE – Articolul 3 – Ambalaje și deșeuri de ambalaje – Noțiune – Role, tuburi sau cilindri în jurul cărora sunt rulate produse flexibile («Mandrine») – Directiva 2013/2/UE – Validitate – Modificare de către Comisia Europeană a listei exemplelor de ambalaje care figurează în anexa I la Directiva 94/62/CE – Interpretare eronată a noțiunii «ambalaj» – Încălcarea competențelor de executare.#Cauzele conexate C-313/15 și C-530/15.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      10 noiembrie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Mediu — Directiva 94/62/CE — Articolul 3 — Ambalaje și deșeuri de ambalaje — Noțiune — Role, tuburi sau cilindri în jurul cărora sunt rulate produse flexibile («Mandrine») — Directiva 2013/2/UE — Validitate — Modificare de către Comisia Europeană a listei exemplelor de ambalaje care figurează în anexa I la Directiva 94/62/CE — Interpretare eronată a noțiunii «ambalaj» — Încălcarea competențelor de executare”
      În cauzele conexate C‑313/15 și C‑530/15,
      având ca obiect cereri de decizie preliminară formulate în temeiul articolului 267 TFUE de tribunal de commerce de Paris (Tribunalul Comercial din Paris, Franța), prin decizia din 19 iunie 2015, primită de Curte la 25 iunie 2015, și de Conseil d’État (Consiliul de Stat, Franța), prin decizia din 1 octombrie 2015, primită de Curte la 8 octombrie 2015, în procedurile

         Eco‑Emballages SA

      împotriva

         Sphère France SAS,

         Carrefour Import SAS,

         SCA Tissue France SAS,

         Melitta France SAS,

         SCA Hygiène Products SAS,

         Wepa France SAS, fostă Wepa Troyes SAS,

         Industrie Cartarie Tronchetti SpA,

         Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica, SL,

         Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG,

         Kimberly‑Clark SAS,

         Gopack SAS,

         Délipapier SAS,

         Scamark SAS,

         CMC France SARL,

         Schweitzer SAS,

         Paul Hartmann SA,

         Wepa France SAS, fostă Wepa Lille SAS,

         Système U Centrale Nationale SA,

         Industrie Cartarie Tronchetti France SAS,

      cu participarea:

         Group'Hygiène syndicat professionnel (C‑313/15),
      și

         Melitta France SAS,

         Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG,

         Délipapier SAS,

         Gopack SAS,

         Industrie Cartarie Tronchetti SpA,

         Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica, SL,

         Kimberly‑Clark SAS,

         Wepa France SAS, fostă Lucart France,

         Paul Hartmann SA,

         SCA Hygiène Products SAS,

         SCA Tissue France SAS,

         Group'Hygiène syndicat professionnel

      împotriva

         Ministre de l’Écologie, du Développement durable et de l’Énergie,

      cu participarea:

         Industrie Cartarie Tronchetti France SAS (C‑530/15),
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul L. Bay Larsen, președinte de cameră, și domnii M. Vilaras (raportor), J. Malenovský, M. Safjan și D. Šváby, judecători,
      avocat general: domnul M. Campos Sánchez‑Bordona,
      grefier: domnul V. Tourrès, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 4 mai 2016,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Eco‑Emballages SA, de L. Koehler‑Magne, avocat;

               —

               pentru Délipapier SAS, Gopack SAS, Industrie Cartarie Tronchetti SpA, Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SL, Industrie Cartarie Tronchetti France SAS, Kimberly‑Clark SAS, Wepa France SAS fostă Lucart France, Paul Hartmann SA, SCA Hygiène Products SAS, SCA Tissue France SAS, CMC France SARL și Group'Hygiène syndicat professionnel, de N. Chahid‑Nouraï, de J.‑M. Leprêtre și de C. Boillot, avocats;

               —

               pentru Melitta France SAS și Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG, de H. Weil și de A. de Lalande, avocats;

               —

               pentru Système U Centrale Nationale SAS, de A. Gossement, avocat;

               —

               pentru guvernul francez, de D. Colas, de J. Traband și de S. Ghiandoni, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de E. Sanfrutos Cano, de F. Simonetti, de S. Petrova și de C. Zadra, în calitate de agenți;

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 13 iulie 2016,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererile de decizie preliminară privesc interpretarea articolului 3 din Directiva 94/62/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 decembrie 1994 privind ambalajele și deșeurile de ambalaje (JO 1994, L 365, p. 10, Ediție specială, 13/vol. 14, p. 238), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2004/12/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 februarie 2004 (JO 2004, L 47, p. 26, Ediție specială, 13/vol. 43, p. 337) (denumită în continuare „Directiva 94/62), precum și validitatea Directivei 2013/2/UE a Comisiei din 7 februarie 2013 de modificare a anexei I la Directiva 94/62 (JO 2013, L 37, p. 10, denumită în continuare „Directiva 2013/2”).

               2

               Cererea în cauza C‑313/15 a fost formulată în cadrul unui litigiu între Eco‑Emballages SA, pe de o parte, și Sphère France SAS, Carrefour Import SAS, SCA Tissue France SAS, Melitta France SAS, SCA Hygiène Products SAS, Wepa France SAS, fostă Wepa Troyes SAS, Industrie Cartarie Tronchetti SpA, Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SL, Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG, Kimberly‑Clark SAS, Gopack SAS, Délipapier SAS, Scamark SAS, CMC France SARL, Schweitzer SAS, Paul Hartmann SA, Wepa France SAS, fostă Wepa Lille SAS, Système U Centrale Nationale SA și Industrie Cartarie Tronchetti France SAS, pe de altă parte, cu privire la refuzul acestora din urmă de a achita contribuția financiară datorată în temeiul reciclării articolelor pe care le‑au introdus pe piață începând de la 1 ianuarie 2007 și care sunt considerate de Eco‑Emballages drept produse de ambalaj.

               3

               Cererea în cauza C‑530/15 a fost formulată în cadrul acțiunii pentru abuz de putere introduse de Melitta France SAS, de Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG, de Délipapier SAS, de Gopack SAS, de Industrie Cartarie Tronchetti SpA, de Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SL, de Kimberly‑Clark SAS, de Wepa France SAS, de Paul Hartmann SA, de SCA Hygiène Products SAS, de SCA Tissue France SAS, precum și de Group'Hygiène syndicat professionnel împotriva arrêté du ministre de l’Écologie, du Développement durable et de l’Énergie, du 6 août 2013, modifiant l’arrêté du 7 février 2012 relatif aux exemples d’application des critères précisant la notion d’« emballage » définis à l’article R. 543‑43 du code de l’environnement (Ordinul ministrului ecologiei, dezvoltării durabile și energiei din 6 august 2013 de modificare a Ordinului din 7 februarie 2012 referitor la exemplele de aplicare a criteriilor de precizare a noțiunii „ambalaj” definite la articolul R. 543‑43 din Codul Mediului) (JORF din 27 august 2013, p. 14487, denumit în continuare „Ordinul din 6 august 2013”).

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               4

               Articolul 3 punctul 1 din Directiva 94/62 prevede:
               „În înțelesul prezentei directive:

                        1.

                        «ambalaje» înseamnă toate produsele realizate din orice materiale, de orice natură, utilizate pentru a conține, proteja, manevra, furniza și prezenta bunurile, de la materii prime la bunuri prelucrate, de la producător la utilizator sau consumator; Articolele «nereturnabile» utilizate în aceleași scopuri trebuie, de asemenea, considerate ambalaje.
                        «Ambalajul» constă numai în:

                                 (a)

                                 ambalaj de vânzare sau ambalaj primar, adică ambalajul conceput pentru a constitui o unitate de vânzare pentru un utilizator sau consumator final la punctul de achiziție;

                                 (b)

                                 ambalaj grupat sau ambalaj secundar, adică ambalajul conceput pentru a constitui la punctul de achiziție o grupare a unui anumit număr de unități de vânzare, indiferent dacă acestea sunt vândute ca atare consumatorului sau utilizatorului final sau dacă servesc numai ca mijloc de umplere a rafturilor în punctul de vânzare; acesta poate fi înlăturat din produs fără a‑i afecta caracteristicile;

                                 (c)

                                 ambalaj pentru transport sau ambalaj terțiar, adică ambalajul conceput pentru a înlesni manevrarea și transportul unui număr de unități de vânzare sau ambalaje grupate pentru a preveni manevrarea fizică și pagubele datorate transportului. Ambalajul pentru transport nu include containerele rutiere, feroviare, navale sau aeriene.

                           Definiția noțiunii de «ambalaj» trebuie să se bazeze, printre altele, pe criteriile prezentate în continuare. Articolele enumerate în anexa I sunt exemple care ilustrează aplicarea acestor criterii.

                                 (i)

                                 Un articol este considerat ambalaj în cazul în care respectă definiția menționată anterior, fără să aducă atingere altor funcții pe care le‑ar putea de asemenea îndeplini ambalajul, cu excepția cazurilor în care articolul face parte integrantă dintr‑un produs și este necesar pentru a conține, susține sau conserva produsul pe toata durata sa de viață, iar toate elementele în cauză sunt destinate a fi utilizate, consumate sau eliminate împreună cu acesta.

                                 (ii)

                                 Articolele concepute astfel încât să fie umplute în punctul de vânzare și articolele de unică folosință umplute sau concepute astfel încât să fie umplute în punctul de vânzare sunt considerate ambalaje în măsura în care îndeplinesc funcția de ambalare.

                                 (iii)

                                 Componentele ambalajelor și elementele auxiliare integrate în ambalaje sunt considerate parte din ambalajul în care sunt integrate. Elementele auxiliare agățate direct sau atașate de un produs și care îndeplinesc funcții de ambalaj sunt considerate ambalaje, cu condiția să nu facă parte integrantă dintr‑un produs și cu condiția ca nu toate elementele sale să fie destinate a fi utilizate, consumate sau eliminate împreună cu produsul.

                           Dacă este necesar, Comisia examinează, în conformitate cu procedura menționată la articolul 21, și, după caz, modifică exemplele furnizate în anexa I pentru a ilustra definiția ambalajului. Sunt studiate cu prioritate următoarele articole: carcasele de compact‑discuri și de casete video, ghivecele pentru flori, tuburile și rulourile pe care sunt înfășurate materiale flexibile, suporturile de etichete autoadezive și hârtia de împachetat […]”

               5

               Considerentele (2) și (4) ale Directivei 2013/2 sunt redactate după cum urmează:

                        „(2)

                        Din rațiuni de certitudine juridică și de armonizare a interpretării definiției noțiunii de «ambalaj», este necesar să se revizuiască și să se modifice lista de exemple ilustrative pentru a clarifica unele cazuri suplimentare în care delimitarea între ceea ce este și ceea ce nu este ambalaj rămâne neclară. Revizuirea se face în urma solicitărilor din partea statelor membre și a operatorilor economici de a consolida punerea în aplicare a directivei și de a crea condiții de concurență echitabile pe piața internă.

                  […]

                        (4)

                        Comitetul instituit prin articolul 21 din Directiva [94/62] nu a emis un aviz (referitor la măsurile prevăzute de prezenta directivă) și, prin urmare, Comisia a transmis Consiliului o propunere cu privire la măsurile respective, pe care a înaintat‑o de asemenea Parlamentului European. Consiliul nu a acționat în termenul de două luni prevăzut la articolul 5a din Decizia 1999/468/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 de stabilire a normelor privind exercitarea competențelor de executare conferite Comisiei [(JO 1999, L 184, p. 23, Ediție specială, 01/vol. 2, p. 159)] și, prin urmare, Comisia a prezentat fără întârziere propunerea Parlamentului European. Parlamentul European nu s‑a opus măsurii în termen de 4 luni de la prezentarea menționată anterior.”

               6

               Anexa I la Directiva 94/62, intitulată „Exemple ilustrative pentru criteriile menționate la articolul 3 punctul 1”, astfel cum a fost modificată de Directiva 2013/2, prevede:
               „Exemple ilustrative pentru criteriul (i)

                  Constituie ambalaje

               […]
               Rolele, tuburile și cilindrii în jurul cărora este înfășurat un material flexibil (de exemplu, folie de plastic, folie de aluminiu, hârtie), cu excepția rolelor, tuburilor și cilindrilor destinați a fi părți ale unor echipamente de producție și care nu se utilizează cu scopul de a prezenta un produs ca unitate de vânzare
               […]”

         Dreptul francez

               7

               Articolul L. 541‑10‑II din Codul mediului prevede:
               „În temeiul principiului răspunderii extinse a producătorului, poate fi impusă în sarcina producătorilor, a importatorilor și a distribuitorilor [de produse generatoare de deșeuri] sau de elemente și de materiale care intră în fabricarea acestora obligația de a asigura sau de a contribui la prevenirea și la gestionarea deșeurilor care provin de la aceștia.
               Producătorii, importatorii și distribuitorii, cărora obligația menționată mai sus le este impusă prin dispozițiile prezentei secțiuni și sub rezerva dispozițiilor respective, își îndeplinesc obligația prin punerea în aplicare a unor sisteme individuale de colectare și de tratare a deșeurilor provenite de la produsele lor sau prin instituirea în comun a unor eco‑organisme cărora le plătesc o contribuție financiară, le transferă obligația respectivă și pe care le conduc. Un producător, un importator sau un distribuitor care a instituit un sistem individual de colectare și de tratare a deșeurilor aprobat sau un eco‑organism acreditat, în cazul în care acesta efectuează gestionarea deșeurilor în temeiul alineatului II din prezentul articol, este deținător al deșeurilor respective în sensul prezentului capitol.
               […]
               Eco‑organismele sunt acreditate de stat pentru o perioadă maximă de șase ani, care poate fi reînnoită dacă se stabilește că acestea dispun de capacitățile tehnice și financiare pentru a răspunde cerințelor prevăzute într‑un caiet de sarcini, stabilit prin ordin interministerial, și după avizul organismului reprezentativ al părților interesate din sector.
               […]”

               8

               Articolul L. 543‑56 din acest cod prevede:
               „Orice producător sau importator ale cărui produse sunt comercializate în ambalaje de natura celor menționate la articolul R. 543‑55 sau, dacă producătorul sau importatorul nu pot fi identificați, persoana responsabilă de prima introducere pe piață a acestor produse sunt obligați să contribuie sau să asigure gestionarea tuturor deșeurilor lor care provin din ambalaje, cu respectarea dispozițiilor articolelor L. 2224‑13-L. 2224‑16 din code général des collectivités territoriales (Codul general al colectivităților teritoriale).”

               9

               Articolul R. 543‑43 din Codul mediului prevede:

                        „I.

                        În scopul aplicării prezentei subsecțiuni, «ambalaj» înseamnă orice obiect, indiferent de natura materialelor din care este realizat, destinat pentru a conține și a proteja bunurile, în vederea manipulării și a transportului lor de la producător la consumator sau la utilizator, și pentru a asigura prezentarea acestora. Articolele «nereturnabile» utilizate în aceleași scopuri trebuie de asemenea considerate ambalaje.

                  Definiția noțiunii «ambalaj» se bazează printre altele pe criteriile următoare:

                        1o

                        Un articol este considerat ambalaj în cazul în care respectă definiția menționată anterior, fără să aducă atingere altor funcții pe care le‑ar putea de asemenea îndeplini ambalajul, cu excepția cazurilor în care articolul face parte integrantă dintr‑un produs și este necesar pentru a conține, susține sau conserva produsul pe toata durata sa de viață, iar toate elementele în cauză sunt destinate a fi utilizate, consumate sau eliminate împreună cu acesta;

                  […]
               Ministrul competent în domeniul mediului elaborează, prin ordin ministerial, o listă de exemple ilustrative pentru aceste criterii.”

               10

               Ordinul din 6 august 2013, care a modificat articolul 1 din Ordinul din 7 februarie 2012 privind exemplele de aplicare a criteriilor care precizează noțiunea „ambalaj” definite la articolul R. 543‑43 din Codul mediului, prevede:
               „În temeiul criteriului i de la punctul I al articolului R. 543‑43 din Codul mediului, exemplele următoare:

                        —

                        constituie ambalaje:
                        […]

                                 —

                                 rolele, tuburile și cilindrii în jurul cărora este înfășurat un material flexibil (de exemplu, folie de plastic, folie de aluminiu, hârtie), cu excepția rolelor, a tuburilor și a cilindrilor destinați a fi părți ale unor echipamente de producție și care nu se utilizează cu scopul de a prezenta un produs ca unitate de vânzare.”

         Litigiile principale, întrebările preliminare și procedura în fața Curții

         Cauza C‑313/15

               11

               Societatea Eco‑Emballages este un eco‑organism acreditat de stat și abilitat să încheie cu întreprinderile care introduc ambalaje pe piața franceză contracte prin care răspunde pentru obligația acestora de a contribui la eliminarea deșeurilor de ambalaje menajere prin plata unei contribuții calculate în funcție de numărul de ambalaje distribuite și de greutatea materialelor care le compun.

               12

               În luna ianuarie 2013, Eco‑Emballages a chemat în judecată întreprinderile pârâte din litigiul principal pentru a obține, în temeiul articolului R. 543‑43 din Codul mediului, care transpune Directiva 94/62 în ordinea juridică franceză, plata de către acestea din urmă a contribuțiilor aferente mandrinelor sub formă de role, de tuburi sau de cilindri în jurul cărora sunt înfășurate anumite produse flexibile vândute consumatorilor, precum foliile de plastic, foliile de aluminiu sau hârtia igienică sau absorbantă, pe care le‑au comercializat începând cu 1 ianuarie 2007.

               13

               Pârâtele din litigiul principal au susținut însă că aceste mandrine nu corespundeau definiției noțiunii „ambalaj” în sensul articolului 3 din Directiva 94/62. Acestea au subliniat în special, în primul rând, că însuși termenul „ambalaj” trimite în mod necesar la ceva care, dacă nu învelește, cel puțin se află la exteriorul produsului și, în al doilea rând, că o astfel de mandrină nici nu conține, nici nu protejează produsul, din moment ce aceasta nu este un înveliș extern, ci o componentă internă a produsului. Pârâtele au subliniat, în al treilea rând, că până în prezent nu s‑a considerat niciodată că mandrina ar putea să constituie un ambalaj, tocmai din cauză că nu ambalează produsul, astfel cum rezultă în special din dezbaterile parlamentare referitoare la adoptarea Directivei 2004/12. În orice caz, Directiva 2013/2, care, astfel cum amintește preambulul său, nu a fost aprobată nici de Parlamentul European, nici de Consiliu, ar constitui numai un ghid ilustrativ edictat doar de Comisie.

               14

               Concluzionând că o calificare a unor astfel de mandrine drept ambalaje este departe de a fi unanimă, unele pârâte din litigiul principal au solicitat, în consecință, tribunal de commerce de Paris (Tribunalul Comercial din Paris, Franța) să adreseze Curții o întrebare preliminară care urmărește să se stabilească dacă articolul 3 din Directiva 94/62 ar trebui interpretat în sensul că include mandrinele respective.

               15

               Instanța de trimitere, după ce a reamintit termenii articolului 3 din Directiva 94/62, iar ulterior a constatat că Directiva 2013/2, care a modificat numai anexa I la Directiva 94/62, a fost aprobată doar de Comisie, întrucât comitetul instituit prin articolul 21 din Directiva 94/62 nu a emis un aviz, iar Consiliul nu s‑a pronunțat cu privire la propunerea înaintată de Comisie, a considerat că aceasta era numai ilustrativă, că nu avea caracterul definitiv al articolelor unei directive și că, prin urmare, nu a modificat definiția generală a ambalajului.

               16

               În aceste condiții, tribunal de commerce de Paris (Tribunalul Comercial din Paris) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Noțiunea de ambalaj, astfel cum este definită la articolul 3 din Directiva [94/62], include «mandrinele» (rulourile, tuburile și cilindrii) pe care sunt înfășurate materiale flexibile, precum hârtia, folia de plastic, vândute consumatorilor?”

         Cauza C‑530/15

               17

               Prin cererea introductivă înregistrată la 28 octombrie 2013, reclamantele din litigiul principal au sesizat instanța de trimitere, Conseil d’État (Consiliul de Stat, Franța) cu o acțiune pentru abuz de putere și având ca obiect anularea ordinului din 6 august 2013.

               18

               Instanța de trimitere precizează că ordinul din 6 august 2013 transpune Directiva 2013/2 în dreptul francez integrând în lista exemplelor de ambalaje mandrinele astfel cum sunt definite de aceasta, că societatea Eco‑Emballages a chemat în judecată în luna ianuarie 2013 la tribunal de commerce de Paris (Tribunalul Comercial din Paris) diferite societăți, printre care pârâtele din litigiul principal, pentru a se constata existența unor creanțe cu titlu de contribuții datorate pentru mandrinele de același tip precum cele în discuție în cauza C‑313/15 pe care le includ anumite produse pe care acestea le comercializează și că instanța menționată, printr‑o hotărâre din 19 iunie 2015, a sesizat Curtea cu întrebarea preliminară cu privire la interpretarea articolului 3 din Directiva 94/62 reprodusă la punctul 16 din prezenta hotărâre.

               19

               Instanța de trimitere precizează de asemenea că, în ipoteza în care Curtea ar furniza un răspuns negativ la întrebarea adresată de tribunal de commerce de Paris (Tribunalul Comercial din Paris) în cauza C‑313/15, societățile reclamante pun în discuție validitatea Directivei 2013/2 arătând că, prin includerea unor astfel de mandrine printre exemplele de ambalaje, această directivă a interpretat eronat noțiunea „ambalaj” în sensul articolului 3 din Directiva 94/62 și a depășit întinderea abilitării conferite Comisiei în temeiul competențelor sale de executare.

               20

               În aceste condiții, Conseil d’État (Consiliul de Stat) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Prin includerea «mandrinelor» (rolele, tuburile și cilindrii) în jurul cărora sunt înfășurate materiale flexibile, precum hârtia, folia de plastic, vândute consumatorilor printre exemplele de ambalaje, Directiva [2013/2] a interpretat eronat noțiunea de ambalaj astfel cum este definită la articolul 3 din Directiva [94/62] și a depășit limitele abilitării conferite Comisiei Europene în cadrul competențelor sale de executare?”

         Procedura în fața Curții

               21

               Prin decizia președintelui Curții din 28 octombrie 2015, cauzele C‑313/15 și C‑530/15 au fost conexate pentru buna desfășurare a procedurii scrise și orale, precum și în vederea pronunțării hotărârii.

         Cu privire la întrebarea preliminară din cauza C‑313/15

               22

               Prin intermediul întrebării preliminare, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul (3) punctul 1 din Directiva 94/62 trebuie interpretat în sensul că mandrinele sub formă de rolă, de tub sau de cilindru pe care sunt înfășurate materiale flexibile vândute consumatorilor constituie „ambalaje” în sensul acestei dispoziții.

               23

               În această privință, trebuie arătat mai întâi că, în conformitate cu articolul 1, Directiva 94/62 are în special ca obiect prevenirea și reducerea efectului ambalajelor și al deșeurilor de ambalaje asupra mediului din statele membre și din țările terțe și să asigure astfel un nivel ridicat de protecție a mediului, impunând printre altele statelor membre instituirea unui sistem de colectare și de valorificare a ambalajelor și a deșeurilor de ambalaje. În acest scop, așa cum rezultă din considerentul (5) și în conformitate cu articolul 2 alineatul (1) din aceasta, Directiva 94/62 include toate ambalajele introduse pe piață în Uniunea Europeană și toate deșeurile de ambalaje.

               24

               Rezultă că, după cum Curtea a statuat deja, noțiunea de ambalaj trebuie interpretată în sens larg (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 aprilie 2004, Plato Plastik Robert Frank, C‑341/01, EU:C:2004:254, punctele 56 și 57).

               25

               Trebuie amintit în continuare că, pentru a constitui un ambalaj în sensul articolului 3 punctul 1 din Directiva 94/62, un articol trebuie, pe de o parte, să îndeplinească cele două condiții prevăzute la articolul 3 punctul 1 primul și al doilea paragraf din Directiva 94/62 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 aprilie 2004, Plato Plastik Robert Frank, C‑341/01, EU:C:2004:254, punctul 47) și, pe de altă parte, să corespundă criteriilor enumerate la articolul 3 punctul 1 al treilea paragraf din directiva menționată.

               26

               Astfel, în primul rând, pentru a constitui un „ambalaj” în sensul Directivei 94/62, un produs trebuie utilizat, pe de o parte, în conformitate cu articolul 3 punctul 1 primul paragraf din această directivă, pentru a conține, a proteja, a manevra, a furniza și a prezenta bunurile, de la materii prime la bunuri prelucrate, de la producător la utilizator sau consumator. A doua teză a aceleiași dispoziții precizează, în plus, că articolele „nereturnabile” utilizate în aceleași scopuri trebuie de asemenea considerate ambalaje.

               27

               După cum Curtea a statuat deja, funcțiile posibile ale ambalajului nu sunt enumerate la articolul 3 punctul 1 primul paragraf din Directiva 94/62 în mod cumulativ (Hotărârea din 29 aprilie 2004, Plato Plastik Robert Frank, C‑341/01, EU:C:2004:254, punctul 49).

               28

               Un asemenea produs trebuie, pe de altă parte, să se regăsească în una dintre cele trei categorii de ambalaje enumerate și definite la articolul 3 punctul 1 al doilea paragraf literele (a)-(c) din Directiva 94/62, și anume ambalajul de vânzare, ambalajul grupat și ambalajul pentru transport.

               29

               În al doilea rând, în conformitate cu articolul 3 punctul 1 al treilea paragraf litera (i) din Directiva 94/62, un articol care respectă definiția pozitivă a noțiunii de ambalaj prevăzută la primul și la al doilea paragraf ale aceluiași articol 3 punctul 1 trebuie considerat ambalaj, cu excepția cazurilor în care face parte integrantă dintr‑un produs și este necesar pentru a conține, a susține sau a conserva produsul pe toata durata sa de viață, iar toate elementele în cauză sunt destinate a fi utilizate, consumate sau eliminate împreună cu acesta.

               30

               În această privință este important să se sublinieze că reiese din înșiși termenii acestei din urmă dispoziții că cele trei criterii negative pe care le enumeră sunt cumulative. În consecință, numai articolele care, deși corespund definiției pozitive a ambalajului, îndeplinesc simultan aceste trei criterii nu sunt considerate ambalaje în sensul Directivei 94/62.

               31

               În speță trebuie să se constate că mandrinele, care sunt articole pe care sunt înfășurate materiale flexibile, precum folia de plastic, folia de aluminiu sau hârtia igienică sau absorbantă, corespund definiției pozitive a noțiunii de ambalaj, prevăzută la articolul 3 punctul 1 primul și al doilea paragraf din Directiva 94/62, și că acestea nu îndeplinesc criteriile din definiția negativă a noțiunii respective, enunțate la al treilea paragraf litera (i) al aceluiași articol.

               32

               Astfel, primo, deși este, desigur, adevărat că asemenea mandrine nu sunt destinate să conțină produsele respective, nu este mai puțin adevărat că ele îndeplinesc în același timp funcții de suport și de tambur pentru aceste produse flexibile și, prin urmare, funcții de protecție, precum și de prezentare a acestora din urmă, în sensul articolului 3 punctul 1 primul paragraf din Directiva 94/62.

               33

               În această privință, după cum a arătat avocatul general la punctele 42-44 din concluzii, mandrina asigură produsului flexibil rulat în jurul ei o protecție din interior, care îi oferă o consistență ce permite prezentarea sa, facilitând în același timp transportul și utilizarea acestuia. În plus, mandrina este un articol „nereturnabil”, în sensul articolului 3 punctul 1 primul paragraf a doua teză menționat anterior, după ce se epuizează produsul flexibil înfășurat în jurul ei.

               34

               Pe de altă parte, în măsura în care mandrina este concepută astfel încât să constituie împreună cu produsul flexibil înfășurat în jurul ei o unitate pentru consumator la punctul de vânzare, aceasta corespunde definiției ambalajului primar prevăzute la articolul 3 punctul 1 al doilea paragraf litera (a) din Directiva 94/62.

               35

                  Secundo, deși este adevărat că asemenea mandrine, având în vedere funcția lor de suport și de tambur pentru produsele flexibile înfășurate în jurul lor, sunt necesare pentru a susține aceste produse pe întregul lor ciclu de viață, nu este mai puțin adevărat că ele nu îndeplinesc criteriile definiției negative enunțate la articolul 3 punctul 1 al treilea paragraf litera (i) din Directiva 94/62. Astfel, spre deosebire de muselina unui pliculeț de ceai sau de capsula unei doze de cafea, citate în anexa I din Directiva 94/62 drept exemple de articole care nu constituie ambalaje în sensul acestei dispoziții, mandrina nu face parte integrantă din produsul flexibil căruia îi servește drept suport și drept tambur și nu este destinată a fi consumată sau eliminată împreună cu acesta, ci, dimpotrivă, subzistă și trebuie eliminată după epuizarea produsului menționat.

               36

               În sfârșit, trebuie precizat, în ultimul rând, că interpretarea potrivit căreia mandrinele constituie ambalaje în sensul articolului 3 punctul 1 din Directiva 94/62 este confirmată de adoptarea de către Comisie a Directivei 2013/2, care a modificat anexa I la Directiva 94/62, care menționează acum „rolele, tuburile și cilindrii în jurul cărora este înfășurat un material flexibil” în lista exemplelor de ambalaje corespunzătoare criteriului definit la articolul 3 punctul 1 al treilea paragraf litera (i) din Directiva 94/62.

               37

               Rezultă din considerațiile ce precedă că articolul 3 punctul 1 din Directiva 94/62 trebuie interpretat în sensul că mandrinele sub formă de role, de tuburi sau de cilindri pe care sunt înfășurate materiale flexibile vândute consumatorilor constituie „ambalaje” în sensul acestei dispoziții.

         Cu privire la întrebarea preliminară din cauza C‑530/15

               38

               Prin intermediul întrebării preliminare, instanța de trimitere solicită, cu titlu subsidiar, în ipoteza unui răspuns negativ al Curții la întrebarea adresată în cauza C‑313/15, să se stabilească dacă prin adoptarea Directivei 2013/2, care include mandrinele printre exemplele de ambalaje prevăzute în anexa I la Directiva 94/62, Comisia a interpretat eronat noțiunea „ambalaj”, astfel cum este definită la articolul 3 din această din urmă directivă, și a depășit întinderea abilitării care i‑a fost conferită în temeiul competențelor sale de executare.

               39

               Având în vedere răspunsul afirmativ dat de Curte la întrebarea adresată în cauza C‑313/15, nu este necesar să se răspundă la întrebarea adresată în cauza C‑530/15.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               40

               Întrucât, în privința părților din litigiile principale, procedurile au caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                     Articolul 3 punctul 1 din Directiva 94/62/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 decembrie 1994 privind ambalajele și deșeurile de ambalaje, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2004/12/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 februarie 2004, trebuie interpretat în sensul că mandrinele sub formă de rolă, de tub sau de cilindru în jurul cărora sunt înfășurate materiale flexibile vândute consumatorilor constituie „ambalaje” în sensul acestei dispoziții.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: franceza.


Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 5 octombrie 1999. # Procese penale împotriva Paolo Lirussi (C-175/98) și Francesca Bizzaro (C-177/98). # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Pretore di Udine - Italia. # Directivă 75/442/CEE și 91/689/CEE. # Cauze conexate C-175/98 și C-177/98.


Hotărârea Curții din data de 8 martie 2001. # Friedrich Jauch împotriva Pensionsversicherungsanstalt der Arbeiter. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Landesgericht Feldkirch - Austria. # Securitatea socială a lucrătorilor migranți. # Cauza C-215/99.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 20 octombrie 1983. # Max Gutmann împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționar - Restituirea plății nedatorate. # Cauza 92/82.


Hotărârea Curții din data de 27 februarie 1980. # Comisia Comunităților Europene împotriva Irlandai. # Cauza 55/79.