title: Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 30 mai 2013.#Doux Élevage SNC și Coopérative agricole UKL-ARREE împotriva Ministère de l’Agriculture, de l’Alimentation, de la Pêche, de la Ruralité et de l’Aménagement du territoire și Comité interprofessionnel de la dinde française (CIDEF).#Cerere de decizie preliminară formulată de Conseil d’État (Franța).#Articolul 107 alineatul (1) TFUE – Ajutoare de stat – Noțiunea „resurse de stat” – Noțiunea „imputabilitate statului” – Organizații interprofesionale din sectorul agricol – Organizații recunoscute – Acțiuni comune decise de aceste organizații în interesul profesiei – Finanțare prin cotizații instituite în mod voluntar de respectivele organizații – Act administrativ prin care aceste cotizații devin obligatorii pentru toți profesioniștii din domeniul agricol respectiv.#Cauza C-677/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a cincea)
      30 mai 2013 (
            *1
         )
      „Articolul 107 alineatul (1) TFUE — Ajutoare de stat — Noțiunea «resurse de stat» — Noțiunea «imputabilitate statului» — Organizații interprofesionale din sectorul agricol — Organizații recunoscute — Acțiuni comune decise de aceste organizații în interesul profesiei — Finanțare prin cotizații instituite în mod voluntar de respectivele organizații — Act administrativ prin care aceste cotizații devin obligatorii pentru toți profesioniștii din domeniul agricol respectiv”
      În cauza C-677/11,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Conseil d’État (Franța), prin decizia din 28 noiembrie 2011, primită de Curte la 29 decembrie 2011, în procedura

         Doux Élevage SNC,

         Coopérative agricole UKL-ARREE

      împotriva

         Ministère de l’Agriculture, de l’Alimentation, de la Pêche, de la Ruralité et de l’Aménagement du territoire,

         Comité interprofessionnel de la dinde française (CIDEF),

      CURTEA (Camera a cincea),
      compusă din domnul T. von Danwitz, președinte de cameră, și domnii A. Rosas, E. Juhász (raportor), D. Šváby și C. Vajda, judecători,
      avocat general: domnul M. Wathelet,
      grefier: domnul V. Tourrès, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 15 noiembrie 2012,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Doux Élevage SNC, de P. Spinosi, de M. Massart și de D. Lechat, avocats;

               —

               pentru cooperativa agricolă UKL-ARREE, de P. Spinosi, avocat;

               —

               pentru Comité interprofessionnel de la dinde française (CIDEF), de H. Calvet, de Y. Trifounovitch, de C. Rexha și de M. Louvet, avocats;

               —

               pentru guvernul francez, de E. Belliard, precum și de G. de Bergues, de J. Gstalter și de J. Rossi, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de B. Stromsky și de S. Thomas, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 31 ianuarie 2013,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 107 alineatul (1) TFUE referitor la ajutoarele de stat și în special a noțiunii „resurse de stat” cuprinse în această dispoziție.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Doux Élevage SNC și cooperativa agricolă UKL-ARREE, societăți care își desfășoară activitatea în domeniul agricol al producției și creșterii curcanilor, pe de o parte, și autoritățile naționale competente, pe de altă parte, cu privire la legalitatea unei decizii a acestora din urmă prin care se extinde în mod obligatoriu la toți profesioniștii din acest domeniu un acord, încheiat în cadrul organizației interprofesionale reprezentative din domeniul menționat, care instituie o cotizație destinată să finanțeze acțiuni comune decise de această organizație.

         Dreptul francez

               3

               Legea nr. 75-600 din 10 iulie 1975 privind organizarea interprofesională agricolă (loi no 75-600 relative à l’organisation interprofessionnelle agricole, JORF din 11 iulie 1975, p. 7124) a instituit consultarea interprofesională în acest sector, în sensul că diferitele organizații profesionale, denumite în mod curent „categorii profesionale”, cele mai reprezentative ale unui domeniu agricol se pot reuni în cadrul unui grup interprofesional. Dispozițiile acestei legi au fost codificate în Codul rural și al pescuitului maritim (code rural et de la pêche maritime, denumit în continuare „Codul rural”), ale cărui dispoziții relevante, în versiunea aplicabilă faptelor din cauza principală, sunt menționate în continuare.

               4

               Articolul L. 611-1 prevede:
               „Un Consiliu superior de orientare și de coordonare a economiei agricole și alimentare, compus din reprezentanți ai miniștrilor interesați, ai domeniilor producției agricole, prelucrării și comercializării produselor agricole, artizanatului și comerțului independent de alimentație, ai consumatorilor și ai asociațiilor recunoscute pentru protecția mediului, ai domeniului proprietății agricole, ai sindicatelor reprezentative ale salariaților din domeniile agricole și alimentare, participă la definirea, la coordonarea, la punerea în aplicare și la evaluarea politicii de orientare a producției și de organizare a piețelor.
               Acesta este competent pentru toate domeniile producției agricole, agroalimentare, agroindustriale și forestiere.
               [...]”

               5

               Articolul L. 632-1 prevede:
               „I. – Grupurile constituite la inițiativa celor mai reprezentative organizații profesionale din domeniul producției agricole și, dacă este cazul, al prelucrării, al comercializării și al distribuției pot fi recunoscute ca organizații interprofesionale de autoritatea administrativă competentă după obținerea avizului Consiliului Superior de Orientare și de Coordonare a Economiei Agricole și Alimentare, fie la nivel național, fie la nivelul unei zone de producție, pentru un produs sau pentru un grup de produse determinate, dacă urmăresc, în special prin încheierea de acorduri interprofesionale, în același timp:

                        —

                        să stabilească și să favorizeze demersuri contractuale între membrii lor;

                        —

                        să contribuie la administrarea piețelor printr-o supraveghere anticipativă a acestora, printr-o mai bună adaptare a produselor din punct de vedere cantitativ și calitativ și prin promovarea lor;

                        —

                        să sporească siguranța alimentară, în special prin trasabilitatea produselor, în interesul utilizatorilor și al consumatorilor.

                  Organizațiile interprofesionale pot urmări și alte obiective, în special:

                        —

                        să favorizeze menținerea și dezvoltarea potențialului economic al sectorului;

                        —

                        să favorizeze dezvoltarea valorificării produselor în scopuri nealimentare;

                        —

                        să participe la acțiunile internaționale de dezvoltare;

                  [...]
               II. – Nu poate fi recunoscută decât o singură organizație interprofesională pentru un produs sau pentru un grup de produse. Atunci când este recunoscută o organizație interprofesională națională, organizațiile inteprofesionale regionale înființează comitete ale acestei organizații interprofesionale naționale și sunt reprezentate în cadrul acesteia din urmă.
               [...]”

               6

               Articolul L. 632-2-I prevede:
               „Pot fi recunoscute numai organizațiile interprofesionale ale căror statute prevăd desemnarea unei instanțe de conciliere pentru litigiile care se pot naște între organizațiile profesionale membre cu ocazia aplicării acordurilor interprofesionale [...]
               Organizațiile interprofesionale recunoscute pot fi consultate cu privire la orientările și la măsurile din domeniul politicilor sectoriale care le privesc.
               Acestea contribuie la punerea în aplicare a unor politici economice naționale și comunitare și pot beneficia de prioritate în atribuirea ajutoarelor publice.
               În vederea bunei exercitări a atribuțiilor lor, la acestea se pot asocia organizațiile reprezentative ale consumatorilor și ale salariaților întreprinderilor din sector.
               Condițiile de recunoaștere și de retragere a recunoașterii organizațiilor interprofesionale sunt stabilite prin decret adoptat cu consultarea Conseil d’État.”

               7

               Ca urmare a adoptării Legii nr. 2010-874 din 27 iulie 2010 de modernizare a agriculturii și a pescuitului (loi no 2010-874 de modernisation de l’agriculture et de la pêche, JORF din 28 iulie 2010, p. 13925), lege ulterioară faptelor din cauza principală, al treilea paragraf al articolului L. 632-2-I a fost eliminat.

               8

               Conform articolului L. 632-2-II:
               „Acordurile încheiate în cadrul uneia dintre organizațiile interprofesionale recunoscute specifice pentru un produs [...] și prin care se urmărește adaptarea ofertei la cerere nu pot implica restricții ale concurenței [...]
               Aceste acorduri sunt adoptate în unanimitate de reprezentanții profesiilor membre ale organizației interprofesionale în conformitate cu dispozițiile primului paragraf al articolului L. 632-4 [...]
               După încheierea lor și înainte de intrarea în vigoare, aceste acorduri sunt notificate ministrului agriculturii, ministrului responsabil cu economia și Autorității de Concurență. Un anunț privind încheierea lor este publicat în Bulletin officiel de la concurrence, de la consommation et de la répression des fraudes.
               [...]”

               9

               Articolul L. 632-3 are următorul cuprins:
               „Acordurile încheiate în cadrul unei organizații interprofesionale recunoscute pot fi prelungite, pentru o perioadă determinată, în tot sau în parte, de autoritatea administrativă competentă atunci când urmăresc, prin intermediul unor contracte-tip, al unor convenții de campanie și al unor acțiuni comune sau care vizează un interes comun conforme cu interesul general și compatibile cu normele care reglementează politica agricolă comună, să promoveze în special:

                        1°

                        Cunoașterea cererii și a ofertei;

                        2°

                        Adaptarea și regularizarea ofertei;

                        3°

                        Punerea în aplicare, sub controlul statului, a normelor privind comercializarea, prețurile și condițiile de plată. Această dispoziție nu se aplică produselor forestiere;

                        4°

                        Calitatea produselor: în acest scop, acordurile pot prevedea printre altele elaborarea și aplicarea reglementărilor privind calitatea și a normelor privind definirea, ambalarea, transportul și prezentarea, dacă este necesar, până în etapa vânzării cu amănuntul a produselor; pentru denumirile de origine controlate, aceste acorduri pot prevedea printre altele aplicarea procedurilor de control al calității;

                        5°

                        Relațiile interprofesionale din sectorul în cauză, în special prin adoptarea unor standarde tehnice, a unor programe de cercetare aplicată, de experimentare și de dezvoltare și prin efectuarea de investiții în cadrul acestor programe;

                        6°

                        Informarea cu privire la domenii și la produse, precum și promovarea acestora pe piața internă și pe piețele externe;

                        7°

                        Demersurile colective prin care se urmărește combaterea riscurilor și a evenimentelor imprevizibile care au legătură cu producția, cu prelucrarea, cu comercializarea și cu distribuția produselor agricole și alimentare;

                        8°

                        Combaterea organismelor dăunătoare în sensul articolului L. 251-3;

                        9°

                        Dezvoltarea valorificării produselor în scopuri nealimentare;

                        10°

                        Participarea la acțiunile internaționale de dezvoltare;

                        11°

                        Dezvoltarea raporturilor contractuale dintre membrii profesiilor reprezentate în organizația interprofesională, mai ales prin introducerea în contractele-tip a unor clauze-tip privind angajamentele, modalitățile de stabilire a prețului, orarele de livrare, durata contractului, principiul prețului minimal, modalitățile de modificare a condițiilor de vânzare în cazul unor variații puternice ale cursului materiilor prime agricole și măsuri de regularizare a cantităților în scopul adaptării ofertei la cerere.”

               10

               Ca urmare a adoptării Legii nr. 2010-874 din 27 iulie 2010, articolul L. 632-3 are în prezent următorul cuprins:
               „Acordurile încheiate în cadrul unei organizații interprofesionale recunoscute pot fi prelungite, pentru o perioadă determinată, în tot sau în parte, de autoritatea administrativă competentă atunci când prevăd acțiuni comune sau care vizează un interes comun conforme cu interesul general și compatibile cu legislația Uniunii Europene.”
               Restul textului care figura anterior la acest articol a fost eliminat.

               11

               Articolul L. 632-4 prevede:
               „Prelungirea unor astfel de acorduri este condiționată de adoptarea dispozițiilor acestora de către reprezentanții profesiilor din cadrul organizației interprofesionale, printr-o decizie unanimă. Cu toate acestea, pentru acordurile care nu privesc decât o parte a profesiilor reprezentate în organizația respectivă, este suficient ca acestea să fie adoptate în unanimitate de reprezentanții acestor profesii, cu condiția ca nicio altă profesie să nu se opună.
               [...]
               Atunci când se decide prelungirea, măsurile astfel prevăzute sunt obligatorii, în zona de producție vizată, pentru toți membrii profesiilor care fac parte din această organizație interprofesională.
               Autoritatea competentă dispune de un termen de două luni de la data primirii cererii prezentate de organizația interprofesională pentru a se pronunța cu privire la prelungirea solicitată. În cazul în care, la expirarea acestui termen, autoritatea nu a notificat decizia sa, cererea este considerată acceptată.
               Deciziile prin care se refuză prelungirea trebuie motivate.”

               12

               Articolul L. 632-6 prevede:
               „Organizațiile interprofesionale recunoscute, menționate la articolele L. 632-1 și L. 632-2, au dreptul să solicite de la toți membrii profesiilor care fac parte din acestea cotizații care rezultă din acordurile prelungite potrivit procedurii stabilite la articolele L. 632-3 și L. 632-4 și care, în pofida caracterului lor obligatoriu, rămân creanțe de drept privat.
               [...]
               Pot fi percepute de asemenea cotizații pentru produsele importate în condiții definite prin decret. La solicitarea organizațiilor interprofesionale beneficiare, aceste cotizații sunt recuperate în vamă, pe cheltuiala lor.
               Cotizațiile menționate nu exclud taxele cvasifiscale.”

               13

               Conform articolului L. 632-8-I:
               „Organizațiile interprofesionale recunoscute informează în fiecare an autoritățile administrative competente cu privire la activitatea lor și prezintă:

                        —

                        situațiile financiare;

                        —

                        un raport de activitate și procesele-verbale ale adunărilor generale;

                        —

                        un bilanț de aplicare pentru fiecare acord prelungit.

                  Ele prezintă autorităților administrative competente toate documentele a căror comunicare este solicitată de acestea din urmă în scopul exercitării atribuțiilor lor de control.”

               14

               Prin ordinul din 24 iunie 1976 (JORF din 26 august 1976, p. 5143), autoritatea administrativă competentă a recunoscut Comité interprofessionnel de la dinde française (CIDEF), asociație fără scop lucrativ de drept privat, în calitate de organizație interprofesională agricolă în conformitate cu Legea nr. 75-600. CIDEF cuprinde patru categorii profesionale, și anume „producția”, „incubația artificială și importul de ouă pentru incubație și de soiuri”, „sacrificarea-prelucrarea” și „hrana animalelor”.

               15

               Conform articolului 2 din statutul său, CIDEF:
               „are ca scop:

                        —

                        gruparea tuturor inițiativelor profesionale în vederea organizării și a regularizării pieței cărnii de curcan;

                        —

                        punerea în aplicare în acest scop a unui sistem de informații statistice având ca obiect informarea permanentă a profesioniștilor cu privire la constituirea șeptelurilor, la sacrificări, la stocuri, la comerțul exterior, la consumul gospodăriilor și al colectivităților;

                        —

                        regularizarea producției și a pieței cărnii de curcan prin acțiuni desfășurate asupra volumului ofertei și asupra celui al cererii;

                        —

                        dotarea cu mijloacele financiare necesare;

                        —

                        solicitarea omologării unor standarde stabilite pe fiecare categorie profesională pentru produsele pe care le fabrică și le vinde;

                        —

                        stabilirea obligativității încheierii de contracte scrise pentru furnizarea de produse și servicii între profesioniști. (Comitetul va propune modele de contracte-cadru);

                        —

                        asumarea rolului de interlocutor al instanțelor naționale și comunitare pentru toate problemele ridicate de producția de carne de curcan comune categoriilor profesionale;

                        —

                        în cadrul CEE, stabilirea unei consultări cât mai strânse posibil cu profesioniștii din domeniul cărnii de curcan din țările partenere;

                        —

                        adoptarea tuturor inițiativelor utile pentru soluționarea problemelor tehnice și tehnologice și mai ales efectuarea testelor necesare;

                        —

                        asigurarea unor prestări de servicii în domenii de interes comun pentru toate sau pentru o parte a categoriilor profesionale din sectorul producției de carne de pasăre, cu privire la toate produsele. Aceste prestări de servicii sunt încredințate Comitetului prin convenții scrise. Finanțarea acestora va face obiectul unei contabilități separate și nu poate determina perceperea de către CIDEF a vreunei cotizații care a devenit obligatorie în temeiul articolului L. 632-6 din Codul rural.”

         Litigiul principal, istoricul acestuia și întrebarea preliminară

               16

               Printr-un acord interprofesional adoptat la 18 octombrie 2007, CIDEF a instituit o cotizație interprofesională, aplicată fiecărui membru al profesiilor reprezentate în cadrul său. Acest acord era încheiat pentru o perioadă de trei ani. Printr-un act adițional care completează acest acord, încheiat în aceeași zi, cuantumul acestei cotizații a fost stabilit, pentru anul 2008, la 14 euro pentru 1000 de pui de curcă. Prin două ordine din 13 martie 2008 (JORF din 27 martie 2008, p. 5229, și din 1 aprilie 2008, p. 5412), miniștrii competenți au prelungit, conform articolului L. 632-3 din Codul rural, acordul interprofesional pentru o perioadă de trei ani, iar actul adițional pentru o perioadă de un an. Printr-un nou act adițional la acordul interprofesional menționat anterior, încheiat la 5 noiembrie 2008, CIDEF a decis să mențină același cuantum al cotizației interprofesionale pentru anul 2009. În conformitate cu articolul L. 632-4 al patrulea paragraf din Codul rural, acest act adițional a fost prelungit printr-o decizie implicită de acceptare a autorității competente în data de 29 august 2009, care a fost făcută publică printr-un aviz al ministrului competent publicat la 30 septembrie 2009 (JORF din 30 septembrie 2009, p. 15881).

               17

               Doux Élevage SNC, filială a grupului Doux, care este primul producător european de carne de pasăre, și cooperativa agricolă UKL-ARREE au solicitat în fața Conseil d’État anularea deciziei tacite de prelungire a actului adițional din 5 noiembrie 2008, care a luat naștere la 29 august 2009 ca urmare a tăcerii administrației în ceea ce privește cererea de prelungire a acestui act adițional, precum și a avizului prin care această decizie a fost făcută publică. Reclamantele au susținut că cotizația interprofesională stabilită prin actul adițional din 5 noiembrie 2008, extinsă și devenită obligatorie prin decizia respectivă pentru toți profesioniștii din organizația interprofesională, privea un ajutor de stat și că, în consecință, această decizie ar fi trebuit în prealabil notificată Comisiei Europene în conformitate cu articolul 108 alineatul (3) TFUE.

               18

               În urma Hotărârii din 15 iulie 2004, Pearle și alții (C-345/02, Rec., p. I-7139), instanța națională sesizată a considerat, potrivit unei jurisprudențe constante, că nu se încadrează în noțiunea de ajutoare de stat cotizațiile instituite de organizațiile interprofesionale recunoscute, denumite în mod curent „cotizații voluntare obligatorii” (în continuare „CVO”), în scopul finanțării unor acțiuni comune decise de aceste organizații, precum și actele administrative prin care respectivele cotizații deveneau obligatorii pentru toți profesioniștii din domeniul în cauză.

               19

               Cu toate acestea, în urma unor observații ale Cour des Comptes (Curtea de Conturi), guvernul francez a notificat Comisiei, din motive de securitate juridică, un program-cadru de acțiuni care pot fi întreprinse de organizațiile interprofesionale și a anexat zece acorduri încheiate de cele mai importante organizații interprofesionale. Prin Decizia privind ajutorul de stat N 561/2008 [C(2008) 7846 final] din 10 decembrie 2008, Comisia a considerat, făcând trimitere la Hotărârea Pearle și alții, citată anterior, că măsurile în cauză se încadrau în noțiunea de ajutoare de stat. Aceasta a constatat totuși că finanțarea acestor măsuri nu determina obiecții în raport cu sistemul organizării comune a pieței și că măsurile în cauză nu riscau să afecteze condițiile schimburilor comerciale într-o măsură care contravine interesului comun și a dedus din aceasta că puteau beneficia de derogarea prevăzută la articolul 107 alineatul (3) litera (c) TFUE. O poziție analoagă a fost adoptată de Comisie în două decizii ulterioare. Toate aceste decizii au făcut obiectul unor acțiuni în anulare formulate atât de Republica Franceză, cât și de organizațiile interprofesionale interesate, în prezent aflate pe rolul Tribunalului.

               20

               Conseil d’État arată mai întâi că acordul interprofesional din 18 octombrie 2007 a fost adoptat printr-o decizie unanimă a celor patru categorii profesionale reprezentate în cadrul organizației interprofesionale și că decizia de a prelungi valabilitatea cotizației interprofesionale la un nivel nemodificat pentru anul 2009 a fost luată de asemenea în unanimitate de aceste patru categorii profesionale. Conseil d’État a constatat în continuare că actul adițional din 5 noiembrie 2008 enumeră în mod limitativ acțiunile care pot fi finanțate din cotizația interprofesională încasată de CIDEF pentru anul 2009, care sunt acțiuni de comunicare specifice cărnii de curcan „prin care se urmărește îmbunătățirea imaginii și promovarea vânzărilor”, acțiuni de promovare comune privind păsările de carne, acțiuni de relații externe, de reprezentare în fața autorităților administrative franceze și europene și de participare la Asociația Europeană a Cărnii de Pasăre, realizarea de studii și de paneluri de consumatori în vederea măsurării nivelurilor de cumpărare, acțiuni de susținere a acțiunilor de cercetare și de asigurare a calității și acțiuni de apărare a intereselor din cadrul sectorului.

               21

               În plus, Conseil d’État subliniază, pe de o parte, că acest act adițional nu permite finanțarea unor acțiuni de intervenție pe piața cărnii de curcan și, pe de altă parte, că acțiunile de comunicare menționate de acest act adițional nu fac distincție în funcție de originea produselor și că din niciun înscris din dosar nu rezultă că o parte a cotizațiilor colectate în 2009 ar fi fost exclusiv destinată unor acțiuni de promovare a „cărnii de curcan din Franța”, atât în această țară, cât și în străinătate.

               22

               Având în vedere aceste considerații și constatări, precum și poziția Comisiei prezentată mai sus, Conseil d’État a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Articolul 107 [TFUE], interpretat în lumina Hotărârii Pearle și alții, [citată anterior], trebuie interpretat în sensul că decizia unei autorități naționale prin care se extinde la toți profesioniștii dintr-un domeniu un acord, precum acordul încheiat în cadrul [CIDEF], prin care se instituie o cotizație în cadrul unei organizații interprofesionale recunoscute de autoritatea națională și aceasta devine astfel obligatorie, pentru a permite punerea în aplicare a unor acțiuni de comunicare, de promovare, de relații externe, de asigurare a calității, de cercetare, de apărare a intereselor din cadrul sectorului, precum și realizarea de studii și de paneluri de consumatori, se referă, având în vedere natura acțiunilor în cauză, modalitățile de finanțare a acestora și condițiile punerii lor în aplicare, la un ajutor de stat?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               23

               Prin intermediul întrebării preliminare, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă o decizie a unei autorități naționale prin care se extinde la toți profesioniștii dintr-un domeniu agricol un acord interprofesional prin care se instituie o cotizație obligatorie, pentru a permite punerea în aplicare a unor acțiuni de comunicare, de promovare, de relații externe, de asigurare a calității, de cercetare și de apărare a intereselor din cadrul sectorului, reprezintă un element constitutiv al unui ajutor de stat.

               24

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că articolul 107 alineatul (1) TFUE declară incompatibile cu piața internă ajutoarele acordate de state sau prin intermediul resurselor de stat, sub orice formă, care denaturează sau amenință să denatureze concurența prin favorizarea anumitor întreprinderi sau a producerii anumitor bunuri, în măsura în care acestea afectează schimburile comerciale dintre statele membre.

               25

               Articolul 107 alineatul (1) TFUE supune această incompatibilitate verificării a patru condiții. În primul rând, trebuie să fie vorba despre o intervenție a statului sau prin intermediul resurselor de stat. În al doilea rând, această intervenție trebuie să fie susceptibilă să afecteze schimburile comerciale dintre statele membre. În al treilea rând, ea trebuie să acorde un avantaj beneficiarului său. În al patrulea rând, ea trebuie să denatureze sau să amenințe să denatureze concurența (Hotărârea Pearle și alții, citată anterior, punctul 33 și jurisprudența citată).

               26

               În ceea ce privește prima dintre aceste condiții, din jurisprudența constantă a Curții rezultă că numai avantajele acordate direct sau indirect prin intermediul resurselor de stat sunt considerate ajutoare în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE. Astfel, distincția stabilită în această dispoziție între „ajutoarele acordate de state” și ajutoarele acordate „prin intermediul resurselor de stat” nu presupune că toate avantajele acordate de un stat constituie ajutoare, fie că sunt, fie că nu sunt finanțate prin intermediul resurselor de stat, ci vizează doar includerea în această noțiune a avantajelor care sunt acordate direct de stat, precum și a celor care sunt acordate prin intermediul unui organism public sau privat, desemnat sau înființat de acest stat (Hotărârea din 13 martie 2001, PreussenElektra, C-379/98, Rec., p. I-2099, punctul 58 și jurisprudența citată). Astfel, interdicția prevăzută la articolul 107 alineatul (1) TFUE poate, în principiu, să cuprindă și ajutoare acordate de organisme publice sau private înființate sau desemnate de stat în vederea gestionării ajutorului (a se vedea în acest sens Hotărârea Pearle și alții, citată anterior, punctul 34 și jurisprudența citată).

               27

               Cu toate acestea, pentru ca avantajele să poată fi calificate drept ajutoare în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, acestea trebuie, pe de o parte, să fie acordate direct sau indirect prin intermediul resurselor de stat și, pe de altă parte, să fie imputabile statului (Hotărârea Pearle și alții, citată anterior, punctul 35 și jurisprudența citată).

               28

               Trebuie arătat, astfel cum amintește avocatul general la punctul 37 din concluzii, că finanțarea prin intermediul resurselor de stat este un element constitutiv al noțiunii „ajutor de stat”.

               29

               În această privință, Curtea a constatat deja, la punctele 59 și 61 din Hotărârea PreussenElektra, citată anterior, că o reglementare statală care, prin prevederea unei obligații de a achiziționa la prețuri minimale anumite produse, acordă avantaje anumitor întreprinderi și presupune dezavantaje pentru altele nu determină niciun transfer direct sau indirect de resurse de stat către întreprinderile producătoare a acestor produse și că o astfel de obligație nu este de natură să confere caracterul de ajutor de stat acestei reglementări.

               30

               La punctul 36 din Hotărârea Pearle și alții, citată anterior, analizând taxele impuse de un organism profesional membrilor săi pentru finanțarea unei campanii publicitare, Curtea a ajuns la aceeași concluzie, constatând în special că, dat fiind că cheltuielile efectuate de acest organism public în vederea campaniei menționate erau în întregime compensate prin taxele prelevate de la întreprinderile care au beneficiat de aceasta, intervenția nu urmărea să creeze un avantaj care ar constitui o sarcină suplimentară pentru stat sau pentru acest organism.

               31

               Curtea a constatat de asemenea, la punctul 37 din această hotărâre, că inițiativa organizării și desfășurării campaniei publicitare care era în discuție în cauza principală aparținea unei asociații private de opticieni, iar nu organismului public care a servit numai drept instrument pentru încasarea și alocarea resurselor generate în favoarea unui obiectiv pur comercial stabilit în prealabil de mediul profesional interesat și care nu se înscria nicidecum în cadrul unei politici definite de autoritățile publice.

               32

               În ceea ce privește cotizațiile în discuție în litigiul principal, reiese din dosarul prezentat Curții că acestea provin de la operatori economici privați, care sunt sau nu sunt membri ai organizației interprofesionale în cauză, dar care exercită o activitate economică pe piețele vizate. Acest mecanism nu implică niciun transfer direct sau indirect de resurse de stat, fondurile constituite din plata acestor cotizații nu trec prin bugetul de stat sau printr-o altă entitate publică, iar statul nu renunță la nicio resursă, indiferent cu ce titlu, cum ar fi impozite, contribuții sau altele, care, conform legislației naționale, ar fi trebuit să fie plătite către bugetul statului. Aceste cotizații își păstrează caracterul privat pe tot parcursul lor și, în caz de neplată, organizația interprofesională trebuie să urmeze, în vederea încasării acestora, procedura judiciară normală civilă sau comercială, nedispunând de nicio prerogativă cu caracter statal.

               33

               Nu există nicio îndoială că organizațiile interprofesionale sunt asociații de drept privat și nu fac parte din administrația publică.

               34

               Totuși, din jurisprudența Curții rezultă și că nu este necesar să se stabilească, în toate cazurile, că a avut loc un transfer de resurse de stat pentru ca avantajul acordat uneia sau mai multor întreprinderi să poată fi considerat ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE (a se vedea Hotărârea din 16 mai 2002, Franța/Comisia, C-482/99, Rec., p. I-4397, punctul 36 și jurisprudența citată).

               35

               Astfel, Curtea a hotărât că articolul 107 alineatul (1) TFUE cuprinde toate mijloacele pecuniare pe care autoritățile publice le pot utiliza în mod efectiv pentru a susține întreprinderile, fără a fi relevant dacă aceste mijloace aparțin sau nu aparțin în mod permanent patrimoniului statului. În consecință, chiar dacă sumele aferente măsurii în cauză nu sunt permanent în posesia Trezoreriei, faptul că rămân în mod constant sub control public și, așadar, la dispoziția autorităților naționale competente este suficient pentru calificarea lor drept resurse de stat (a se vedea Hotărârea Franța/Comisia, citată anterior, punctul 37 și jurisprudența citată).

               36

               Or, în cauza principală, criteriile stabilite de Curte la punctul 37 din Hotărârea Franța/Comisia, citată anterior, nu sunt îndeplinite. Este cert că autoritățile naționale nu pot utiliza efectiv resursele care provin din cotizațiile în discuție în litigiul principal pentru susținerea anumitor întreprinderi. Organizația interprofesională este cea care decide cu privire la utilizarea acestor resurse, care sunt consacrate în întregime unor obiective stabilite de ea însăși. În plus, aceste resurse nu sunt în mod constant sub control public și nu sunt la dispoziția autorităților statale.

               37

               Eventuala influență pe care statul membru o poate exercita asupra funcționării organizației interprofesionale prin decizia de a extinde la toți profesioniștii dintr-un domeniu un acord interprofesional nu este de natură să modifice constatările de la punctul 36 din prezenta hotărâre.

               38

               Astfel, din dosarul prezentat Curții rezultă că reglementarea în discuție în litigiul principal nu conferă autorității competente posibilitatea de a dirija sau de a influența administrarea fondurilor. În plus, după cum observă avocatul general la punctul 71 din concluzii, potrivit jurisprudenței instanțelor naționale competente, dispozițiile Codului rural care reglementează extinderea unui acord care instituie cotizații în cadrul unei organizații interprofesionale nu permit autorităților publice să supună CVO-urile unui alt control decât cel de legalitate și de conformitate cu legea.

               39

               În ceea ce privește controlul menționat, trebuie arătat că articolul L. 632-3 din Codul rural nu permite ca extinderea unui acord să depindă de urmărirea unor obiective politice concrete, stabilite și definite de autoritățile publice, dat fiind că acest articol prevede în mod neexhaustiv obiective foarte generale și variate pe care un acord interprofesional trebuie să le promoveze pentru a putea fi extins de autoritatea administrativă competentă. Această concluzie nu poate fi infirmată de obligația prevăzută la articolul L. 632-8-I din acest cod de a informa ex post autoritățile respective cu privire la modul în care sunt utilizate CVO-urile.

               40

               În plus, nu există nicio mențiune în dosarul prezentat Curții care ar permite să se considere că inițiativa privind impunerea CVO-urilor nu ar proveni chiar de la organizația interprofesională, ci de la autoritățile publice. Este important de subliniat, astfel cum arată avocatul general la punctul 90 din concluzii, că autoritățile publice nu acționează decât ca un „instrument” în vederea impunerii obligativității contribuțiilor instituite de organizațiile interprofesionale pentru atingerea scopurilor pe care ele însele le stabilesc.

               41

               Astfel, nici posibilitatea statului de a recunoaște o organizație interprofesională conform articolului L. 632-1 din Codul rural, nici posibilitatea acestui stat de a extinde la toți profesioniștii din cadrul unui domeniu un acord interprofesional conform articolelor L. 632-3 și L. 632-4 din acest cod nu permit să se conchidă că acțiunile întreprinse de organizația interprofesională sunt imputabile statului.

               42

               În sfârșit, Comisia susține că acțiunile organizațiilor interprofesionale sunt în parte finanțate din fonduri publice și că, ținând seama de lipsa unei contabilități separate în raport cu fondurile publice și private, toate mijloacele organizațiilor interprofesionale constituie „resurse de stat”.

               43

               În această privință, este necesar să se arate că întrebarea preliminară nu vizează decât cotizațiile plătite în cadrul unei organizații interprofesionale, iar nu alte eventuale resurse care provin din bugetul public.

               44

               Pe de altă parte, astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 57 din concluzii, fondurile private utilizate de organizațiile interprofesionale nu devin „resurse publice” doar pentru că sunt utilizate împreună cu sume care provin eventual din bugetul public.

               45

               În temeiul celor de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 107 alineatul (1) TFUE trebuie interpretat în sensul că decizia unei autorități naționale prin care se extinde la toți profesioniștii dintr-un domeniu agricol un acord, precum acordul interprofesional în discuție în litigiul principal, prin care se instituie o cotizație în cadrul unei organizații interprofesionale recunoscute de autoritatea națională și care face ca aceasta să devină astfel obligatorie, pentru a permite punerea în aplicare a unor acțiuni de comunicare, de promovare, de relații externe, de asigurare a calității, de cercetare și de apărare a intereselor din cadrul sectorului vizat, nu reprezintă un element constitutiv al unui ajutor de stat.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               46

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:

                     Articolul 107 alineatul (1) TFUE trebuie interpretat în sensul că decizia unei autorități naționale prin care se extinde la toți profesioniștii dintr-un domeniu agricol un acord, precum acordul interprofesional în discuție în litigiul principal, prin care se instituie o cotizație în cadrul unei organizații interprofesionale recunoscute de autoritatea națională și care face ca aceasta să devină astfel obligatorie, pentru a permite punerea în aplicare a unor acțiuni de comunicare, de promovare, de relații externe, de asigurare a calității, de cercetare și de apărare a intereselor din cadrul sectorului vizat, nu reprezintă un element constitutiv al unui ajutor de stat.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: franceza.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din 8 mai 2014. # Bimbo SA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Recurs - Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii verbale BIMBO DOUGHNUTS - Marca verbală spaniolă anterioară DOGHNUTS - Motive relative de refuz - Regulamentul (CE) nr. 40/94 - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) - Apreciere globală a riscului de confuzie - Poziție distinctivă autonomă a unui element al unei mărci verbale compuse. # Cauza C-591/12 P.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      8 mai 2014 (
            *1
         )
      „Recurs — Marcă comunitară — Procedură de opoziție — Cerere de înregistrare a mărcii verbale BIMBO DOUGHNUTS — Marca verbală spaniolă anterioară DOGHNUTS — Motive relative de refuz — Regulamentul (CE) nr. 40/94 — Articolul 8 alineatul (1) litera (b) — Apreciere globală a riscului de confuzie — Poziție distinctivă autonomă a unui element al unei mărci verbale compuse”
      În cauza C‑591/12 P,
      având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție al Uniunii Europene, introdus la 10 decembrie 2012,

         Bimbo SA, cu sediul în Barcelona (Spania), reprezentată de C. Prat, abogado, și de R. Ciullo, barrister,
      recurentă,
      celelalte părți în proces fiind:

         Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de A. Folliard‑Monguiral și de J. Crespo Carrillo, în calitate de agenți,
      pârât în primă instanță,

         Panrico SA, cu sediul în Esplugues de Llobregat (Spania), reprezentată de D. Pellisé Urquiza, abogado,
      intervenientă în primă instanță,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din doamna R. Silva de Lapuerta, președinte de cameră, și domnii J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.‑C. Bonichot și A. Arabadjiev (raportor), judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 7 noiembrie 2013,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 23 ianuarie 2014,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Prin recursul formulat, Bimbo SA (denumită în continuare „Bimbo”) solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene, Bimbo/OAPI – Panrico (BIMBO DOUGHNUTS) (T‑569/10, EU:T:2012:535, denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care s‑a respins acțiunea introdusă de aceasta care urmărea, cu titlu principal, modificarea sau, cu titlu subsidiar, anularea Deciziei Camerei a patra de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) din 7 octombrie 2010 (cauza R 838/2009‑4), privind o procedură de opoziție între Panrico SA (denumită în continuare „Panrico”) și Bimbo (denumită în continuare „decizia în litigiu”).

         Cadrul juridic

               2

               Regulamentul (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146) a fost abrogat și înlocuit prin Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca comunitară (JO L 78, p. 1). Acest din urmă regulament a intrat în vigoare la 13 aprilie 2009.

               3

               Sub titlul „Motive relative de refuz”, articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94 dispunea:
               „La opoziția titularului unei mărci anterioare, se respinge înregistrarea mărcii solicitate atunci când:
               [...]

                        (b)

                        din cauza identității sau asemănării sale cu marca anterioară și din cauza identității sau asemănării produselor sau serviciilor pe care le desemnează cele două mărci, există un risc de confuzie [în percepția publicului de] pe teritoriul în care este protejată marca anterioară; riscul de confuzie presupune riscul de asociere cu marca anterioară.”

         Istoricul cauzei

               4

               Istoricul cauzei este rezumat la punctele 1-14 din hotărârea atacată după cum urmează:

                        „1

                        La 25 mai 2006, [Bimbo] a formulat o cerere de înregistrare a unei mărci comunitare la [OAPI], potrivit [Regulamentului nr. 40/94], cu modificările ulterioare [înlocuit prin Regulamentul [nr. 207/2009]].

                        2

                        Marca a cărei înregistrare a fost solicitată este semnul verbal «BIMBO DOUGHNUTS».

                        3

                        Produsele pentru care s‑a solicitat înregistrarea mărcii fac parte din clasa 30 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în scopul înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările ulterioare, și corespund următoarei descrieri: «produse de patiserie și de panificație, în special gogoși».

                        4

                        Cererea de înregistrare a unei mărci comunitare a fost publicată în Buletinul mărcilor comunitare nr. 42/2006 din 16 octombrie 2006.

                        5

                        La 16 ianuarie 2007, [Panrico] a formulat opoziție, în temeiul articolului 42 din Regulamentul nr. 40/94 (devenit articolul 41 din Regulamentul nr. 207/2009), la înregistrarea mărcii solicitate pentru toate produsele vizate la punctul 3 de mai sus.

                        6

                        Opoziția s‑a întemeiat pe mai multe mărci verbale și figurative naționale și internaționale anterioare. Aceasta s‑a întemeiat în special pe marca verbală spaniolă DOGHNUTS, înregistrată la 18 iunie 1994 sub nr. 1288926, pentru produse care fac parte din clasa 30 și care corespund următoarei descrieri: «produse și preparate de cofetărie și de patiserie și produse și preparate pe bază de zahăr și dulciuri de toate tipurile; zahăr, ciocolată, ceai, cacao, cafea și înlocuitori ai acestora; vanilie, esențe și produse și preparate pentru cremă caramel și prăjituri, produse comestibile pe bază de ciocolată și de zahăr, înghețată, zahăr candel, ciocolate, gogoși de formă rotundă, gume de mestecat și biscuiți».

                        7

                        Motivele invocate în susținerea opoziției erau cele prevăzute la articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 și la articolul 8 alineatul (5) din același regulament.

                        8

                        La 25 mai 2009, divizia de opoziție a admis opoziția.

                        9

                        La 24 iulie 2009, reclamanta a formulat o cale de atac la OAPI împotriva deciziei diviziei de opoziție, în temeiul articolelor 58-64 din Regulamentul nr. 207/2009.

                        10

                        Prin [decizia în litigiu], Camera a patra de recurs [(denumită în continuare «camera de recurs»)] a respins calea de atac. La fel ca divizia de opoziție, camera de recurs s‑a limitat să compare marca solicitată cu marca verbală spaniolă anterioară DOGHNUTS (denumită în continuare «marca anterioară») și a stabilit existența unui risc de confuzie, în sensul articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009, pe această bază.

                        11

                        Camera de recurs a arătat că «doughnut» este un cuvânt englezesc, care înseamnă «[...] prăjitură mică, de consistență moale, sub forma unui inel gros făcut din aluat». În opinia camerei de recurs, acest cuvânt nu există în spaniolă, limbă în care echivalentele sale ar fi «dónut» sau «rosquilla». Camera de recurs a considerat că, pentru consumatorul spaniol mediu (cu excepția celor care vorbesc engleza), cuvântul «doughnut» nu descrie produsele în cauză și nici calitățile lor și nu prezintă nicio conotație specială referitoare la acestea. În opinia camerei de recurs, semnul anterior, la fel ca semnul solicitat, va fi perceput de majoritatea consumatorilor drept un termen străin sau fantezist.

                        12

                        De asemenea, camera de recurs a considerat că semnele în cauză sunt similare în măsura în care marca anterioară era inclusă, în mod aproape identic, în marca solicitată. Mărcile în cauză ar prezenta un grad mediu de similitudine vizuală și fonetică. O comparație conceptuală nu ar fi posibilă.

                        13

                        Produsele vizate de mărcile în conflict ar fi identice. Caracterul distinctiv al mărcii anterioare ar fi mediu.

                        14

                        Camera de recurs a concluzionat că, ținând seama de caracterul distinctiv mediu al mărcii anterioare, în cadrul unei aprecieri globale a riscului de confuzie, există, din cauza gradului mediu de similitudine vizuală și fonetică dintre semne, un risc de confuzie în percepția consumatorilor relevanți pentru toate produsele contestate, care au fost considerate identice.”

         Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată

               5

               Bimbo a introdus o acțiune prin care urmărea, cu titlu principal, modificarea deciziei în litigiu sau, cu titlu subsidiar, anularea sa.

               6

               În susținerea cererii de anulare a deciziei în litigiu, Bimbo a invocat două motive, întemeiate, primul, pe o încălcare a articolelor 75 și 76 din Regulamentul nr. 207/2009, iar al doilea, pe încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din acest regulament.

               7

               Prin hotărârea atacată, Tribunalul a declarat inadmisibilă cererea de modificare a deciziei în litigiu și a respins motivele privind anularea acestei decizii.

         Concluziile părților

               8

               Bimbo solicită Curții anularea hotărârii atacate și a deciziei în litigiu, precum și obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată.

               9

               OAPI solicită Curții respingerea recursului și obligarea Bimbo la plata cheltuielilor de judecată.

               10

               Panrico solicită Curții declararea memoriului său în răspuns drept admisibil și întemeiat, confirmarea hotărârii atacate și obligarea Bimbo la plata cheltuielilor de judecată.

         Cu privire la recurs

               11

               În susținerea recursului, Bimbo invocă un motiv unic, care comportă două aspecte și care este întemeiat pe încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009.

               12

               Or, dat fiind că, în speță, cererea de înregistrare a mărcii comunitare în litigiu a fost introdusă la 25 mai 2006 și că această dată este determinantă în vederea identificării dreptului material aplicabil (a se vedea în acest sens Ordonanța Shah/Three‑N‑Products Private, C‑14/12 P, EU:C:2013:349, punctul 2, și Ordonanța DMK/OAPI, C‑346/12 P, EU:C:2013:397, punctul 2), în prezentul litigiu sunt aplicabile, pe de o parte, dispozițiile procedurale ale Regulamentului nr. 207/2009 și, pe de altă parte, dispozițiile materiale ale Regulamentului nr. 40/94.

         Cu privire la primul aspect al motivului unic

      Argumentele părților

               13

               Bimbo susține, mai întâi, că, prin raționamentul prezentat la punctul 97 din hotărârea atacată, Tribunalul a confundat noțiunile „caracter distinctiv” și „element lipsit de orice semnificație”, pe de o parte, și „poziție distinctivă autonomă”, pe de altă parte. Or, nici caracterul distinctiv intrinsec și nici gradul de semnificație al unui element al unei mărci compuse nu pot fi confundate cu poziția distinctivă a acestuia din urmă în cadrul acestei mărci. Termenul „poziție” ar sugera că este vorba despre o noțiune care trebuie apreciată din perspectiva caracteristicilor celorlalte elemente care constituie semnul respectiv.

               14

               Apoi, raționamentul Tribunalului implică, în opinia Bimbo, ca orice marcă compusă din două elemente, dintre care unul este o marcă de renume, iar celălalt o marcă ce prezintă un caracter distinctiv mediu, lipsit de o semnificație anume pentru publicul relevant, să fie considerată ca fiind alcătuită din două elemente cu poziție distinctivă autonomă. Or, Curtea ar fi considerat că consumatorul mediu percepe o marcă, în mod obișnuit, ca pe un tot și doar în anumite cazuri speciale aceasta ar fi admis că nu se poate exclude ca un element al unei mărci compuse să își poată păstra o poziție distinctivă autonomă în cadrul semnului compus respectiv.

               15

               În același sens, Curtea ar fi afirmat, la punctul 38 din Hotărârea Becker/Harman International Industries (C‑51/09 P, EU:C:2010:368), că, în cadrul unei mărci compuse, un nume de familie nu păstrează în toate cazurile o poziție distinctivă autonomă pentru simplul motiv că va fi perceput ca un astfel de nume. Constatarea unei asemenea poziții nu se poate întemeia decât pe o analiză a ansamblului factorilor relevanți în speță.

               16

               În sfârșit, Bimbo arată că, în opinia sa, noțiunile „ansamblu unitar” și „unitate logică”, utilizate de Tribunal, nu se regăsesc în jurisprudența Curții. Dacă prin aceste noțiuni Tribunalul ar înțelege că marca compusă conține diferite elemente „autonome”, acest fapt nu ar presupune că acestea din urmă ocupă o poziție distinctivă autonomă.

               17

               OAPI și Panrico contestă temeinicia argumentației societății Bimbo. În special, OAPI susține că primul aspect al motivului unic invocat este inadmisibil, întrucât din cuprinsul punctului 97 din hotărârea atacată ar reieși că Tribunalul s‑a limitat să examineze semnificația concretă a semnului a cărui înregistrare este solicitată și că, prin urmare, a procedat la o apreciere a faptelor.

         Aprecierea Curții

               18

               În ceea ce privește admisibilitatea primului aspect al motivului unic invocat, trebuie arătat că Bimbo reproșează Tribunalului faptul că a confundat anumite noțiuni de drept, faptul că a încălcat regula potrivit căreia poziția distinctivă autonomă a unui element al unei mărci compuse nu poate fi constatată decât cu titlu excepțional și faptul că a utilizat o terminologie străină de jurisprudența în materie. În consecință, contrar celor pretinse de OAPI, Bimbo nu se limitează la a solicita Curții o nouă apreciere a faptelor, ci impută Tribunalului săvârșirea unor erori de drept. În consecință, acest aspect este admisibil.

               19

               Cu privire la fond, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, constituie risc de confuzie, în sensul articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94, riscul ca publicul să creadă că produsele sau serviciile în cauză provin de la aceeași întreprindere sau, eventual, de la întreprinderi legate din punct de vedere economic (a se vedea Hotărârea OAPI/Shaker, C‑334/05 P, EU:C:2007:333, punctul 33, și Hotărârea Nestlé/OAPI, C‑193/06 P, EU:C:2007:539, punctul 32).

               20

               Existența unui risc de confuzie în percepția publicului trebuie apreciată în mod global, ținând seama de toți factorii relevanți din cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea SABEL, C‑251/95, EU:C:1997:528, punctul 22, Hotărârea OAPI/Shaker, EU:C:2007:333, punctul 34, și Hotărârea Nestlé/OAPI, EU:C:2007:539, punctul 33).

               21

               Aprecierea globală a riscului de confuzie trebuie să se întemeieze, în ceea ce privește similitudinea vizuală, auditivă sau conceptuală a mărcilor în conflict, pe impresia de ansamblu produsă de acestea, ținând cont în special de elementele lor distinctive și dominante. Percepția asupra mărcilor pe care o are consumatorul mediu al produselor sau al serviciilor în cauză are un rol determinant în aprecierea globală a riscului amintit. În această privință, consumatorul mediu percepe o marcă în mod normal ca pe un tot și nu procedează la o examinare a diferitor detalii ale acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea SABEL, EU:C:1997:528, punctul 23, Hotărârea OAPI/Shaker, EU:C:2007:333, punctul 35, și Hotărârea Nestlé/OAPI, EU:C:2007:539, punctul 34).

               22

               Aprecierea similitudinii dintre două mărci nu se poate limita la luarea în considerare a unei singure componente a unei mărci complexe și la compararea acesteia cu o altă marcă. Dimpotrivă, comparația trebuie să se facă prin examinarea mărcilor în cauză, apreciate fiecare ca întreg (Hotărârea OAPI/Shaker, EU:C:2007:333, punctul 41).

               23

               Impresia de ansamblu produsă de o marcă complexă în memoria publicului relevant poate fi dominată, în anumite împrejurări, de una sau de mai multe dintre componentele sale. Cu toate acestea, aprecierea similitudinii se va putea face exclusiv pe baza elementului dominant numai dacă toate celelalte componente ale mărcii sunt neglijabile (Hotărârea OAPI/Shaker, EU:C:2007:333, punctele 41 și 42, Hotărârea Nestlé/OAPI, EU:C:2007:539, punctele 42 și 43, precum și jurisprudența citată).

               24

               În această privință, Curtea a precizat că nu este exclus ca o marcă anterioară, utilizată de un terț în cadrul unui semn compus care cuprinde denumirea întreprinderii acestui terț, să păstreze o poziție distinctivă autonomă în cadrul semnului compus. În consecință, în vederea constatării unui risc de confuzie, este suficient ca, având în vedere poziția distinctivă autonomă păstrată de marca anterioară, publicul să atribuie și titularului acestei mărci originea produselor sau serviciilor acoperite de semnul compus (Hotărârea Medion, C‑120/04, EU:C:2005:594, punctele 30 și 36, precum și Ordonanța Perfetti Van Melle/OAPI, C‑353/09 P, EU:C:2011:73, punctul 36).

               25

               Cu toate acestea, un element al unui semn compus nu păstrează o astfel de poziție distinctivă autonomă dacă acest element formează cu celălalt element sau cu celelalte elemente ale semnului, luate împreună, o unitate cu un sens diferit de sensul elementelor respective luate separat (a se vedea în acest sens Ordonanța ecoblue/OAPI și Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, C‑23/09 P, EU:C:2010:35, punctul 47, Hotărârea Becker/Harman International Industries, EU:C:2010:368, punctele 37 și 38, precum și Ordonanța Perfetti Van Melle/OAPI, EU:C:2011:73, punctele 36 și 37).

               26

               În speță, Tribunalul a constatat, la punctele 79 și 81 din hotărârea atacată, că, presupunând chiar că elementul „bimbo” ocupa o poziție dominantă în cadrul mărcii a cărei înregistrare se solicită, elementul „doughnuts” nu era neglijabil în cadrul impresiei de ansamblu produse de această marcă și trebuia, în consecință, luat în considerare la compararea mărcilor în conflict.

               27

               La punctul 97 din această hotărâre, Tribunalul a precizat că, întrucât elementul „doughnuts” este lipsit de orice semnificație pentru publicul relevant, acest element nu formează cu celălalt element al semnului, luate împreună, o unitate cu un sens diferit de sensul elementelor respective luate separat. Astfel, acesta a stabilit că elementul „doughnuts” păstrează o poziție distinctivă autonomă în cadrul mărcii a cărei înregistrare se solicită și trebuie, prin urmare, luat în considerare în aprecierea globală a riscului de confuzie.

               28

               La punctul 100 din hotărârea atacată, Tribunalul a apreciat că, ținând cont de toți factorii relevanți în speță, aprecierea globală confirmă concluzia camerei de recurs potrivit căreia există un risc de confuzie.

               29

               Astfel, Tribunalul nu a constatat existența unui risc de confuzie numai pe baza constatării că elementul „doughnuts” ocupă, în cadrul mărcii solicitate, o poziție distinctivă autonomă, ci a dedus‑o dintr‑o apreciere globală care cuprinde diferitele etape ale analizei care reies din jurisprudența amintită la punctele 19-25 din prezenta hotărâre și în cadrul căreia a luat în considerare factorii relevanți în speță. Acesta aplicat, astfel, în mod corect articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94.

               30

               Această constatare nu este infirmată de celelalte argumente prezentate de Bimbo.

               31

               În măsura în care Bimbo impută Tribunalului, în primul rând, utilizarea, la punctul 97 din hotărârea atacată, a noțiunilor „caracter distinctiv” și „element lipsit de orice semnificație”, este suficient să se arate că Tribunalul s‑a limitat, la acest punct, să respingă pretențiile societății Bimbo prin care aceasta solicita să se constate că, întrucât elementul „doughnuts” este lipsit de caracter distinctiv, nu trebuie luat în considerare la aprecierea riscului de confuzie.

               32

               Astfel, Tribunalul și‑a completat aprecierea, formulată la punctul 81 din hotărârea atacată, potrivit căreia elementul respectiv nu este neglijabil în cadrul impresiei de ansamblu produse de marca a cărei înregistrare se solicită și trebuie, în consecință, luat în considerare la compararea mărcilor în conflict. Procedând astfel, Tribunalul nu a confundat în niciun fel noțiunile în cauză.

               33

               În continuare, în măsura în care Bimbo arată că Tribunalul a încălcat regula potrivit căreia constatarea unei poziții distinctive autonome a unui element al unui semn compus constituie o excepție care trebuie justificată în mod corespunzător în raport cu regula generală potrivit căreia consumatorul percepe o marcă în mod normal ca pe un tot, trebuie arătat că analiza existenței sau a inexistenței unei poziții distinctive autonome a unuia dintre elementele unui semn compus urmărește să le determine pe acelea dintre elementele respective care vor fi percepute de publicul vizat.

               34

               Astfel, după cum a arătat avocatul general la punctele 25 și 26 din concluzii, este necesar să se determine, în fiecare caz în parte, în special printr‑o analiză a componentelor semnului și a ponderii lor relative în percepția publicului vizat, impresia de ansamblu produsă de semnul a cărui înregistrare se solicită în memoria publicului respectiv și ulterior să se procedeze, în lumina acestei impresii de ansamblu și a tuturor factorilor relevanți din cauză, la aprecierea riscului de confuzie.

               35

               Or, pe de o parte, determinarea elementelor unui semn compus care contribuie la impresia de ansamblu produsă de acest semn în memoria publicului vizat este efectuată înaintea aprecierii globale a riscului de confuzie al semnelor în cauză. O astfel de apreciere trebuie să se întemeieze pe impresia de ansamblu produsă de mărcile în conflict, dat fiind că un consumator mediu percepe o marcă în mod normal ca pe un tot și nu procedează la o examinare a diferitor detalii ale acesteia, după cum s‑a amintit la punctul 21 din prezenta hotărâre. În consecință, nu trebuie să se considere că este vorba despre o excepție care trebuie justificată în mod corespunzător în raport cu această regulă generală.

               36

               Pe de altă parte, este necesar să se sublinieze că aprecierea individuală a fiecărui semn, astfel cum este impusă de jurisprudența constantă a Curții, trebuie efectuată în funcție de circumstanțele specifice ale speței și, în consecință, nu se poate considera că este supusă unor prezumții generale. După cum a arătat avocatul general la punctul 24 din concluzii, reiese în special din jurisprudența ulterioară Hotărârii Medion (EU:C:2005:594) că, prin această hotărâre, Curtea nu a introdus o derogare de la principiile care guvernează aprecierea riscului de confuzie.

               37

               În sfârșit, în ceea ce privește argumentația rezumată la punctul 16 din prezenta hotărâre, este necesar să se constate că expresiile „ansamblu unitar” și „unitate logică”, utilizate de Tribunal la punctul 97 din hotărârea atacată, corespund expresiei „unitate cu sens diferit”, utilizată de Curte în jurisprudența amintită la punctul 25 din prezenta hotărâre.

               38

               Rezultă din considerațiile care precedă că aprecierea efectuată de Tribunal nu este viciată de erorile de drept invocate de Bimbo și că, în consecință, primul aspect al motivului unic invocat trebuie înlăturat ca fiind nefondat.

         Cu privire la al doilea aspect al motivului unic

      Argumentele părților

               39

               Bimbo apreciază, mai întâi, că Tribunalul și‑a întemeiat constatarea privind existența unui risc de confuzie pe prezumția că elementul „doughnuts” ocupă o poziție distinctivă autonomă, fără să țină cont de toți ceilalți factori specifici cauzei.

               40

               Astfel, Tribunalul nu ar fi ținut seama de faptul că marca a cărei înregistrare se solicită este caracterizată de primul său element, „bimbo”, marcă ce se bucură de un larg renume în Spania pentru produsele pentru care s‑a solicitat înregistrarea mărcii. Acesta nu ar fi arătat nici că marca anterioară nu prezintă un caracter distinctiv pronunțat sau special și că termenul „doghnuts” nu este reprodus în mod identic în cadrul mărcii a cărei înregistrare se solicită.

               41

               În continuare, Bimbo arată că forța unei mărci de renume, care este primul element al mărcii compuse, permite de regulă să se evite ca impresia globală produsă de această marcă să fie percepută de publicul relevant ca atribuind proveniența produselor în cauză titularului mărcii anterioare sau unor întreprinderi legate din punct de vedere economic.

               42

               Prin urmare, în opinia Bimbo, Tribunalul ar fi trebuit, pentru a putea constata existența unui risc de confuzie între mărcile în conflict, să justifice motivele pentru care, în mod excepțional în speță, marca a cărei înregistrare se solicită ar da naștere, având în vedere impresia de ansamblu pe care o produce asupra publicului relevant, unui risc de confuzie.

               43

               În sfârșit, Bimbo consideră că, în aprecierea riscului de confuzie, Tribunalul nu a ținut cont în mod corespunzător de faptul că, contrar uzanțelor din sectorul comercial la care se referă cauza în care a fost pronunțată Hotărârea Medion (EU:C:2005:594), ar fi extrem de neuzual ca în sectorul panificației să se încheie acorduri comerciale sau de asociere în scopul oferirii de produse.

               44

               OAPI și Panrico contestă argumentația societății Bimbo.

         Aprecierea Curții

               45

               Mai întâi, după cum a arătat avocatul general la punctele 37-42 din concluzii, având în vedere raționamentul prezentat în special la punctele 91-100 din hotărârea atacată, nu se poate imputa Tribunalului că ar fi dedus în mod automat riscul de confuzie între semnele în conflict din constatarea poziției distinctive autonome a elementului „doughnuts” în cadrul mărcii solicitate.

               46

               Astfel, din cuprinsul acestor puncte reiese că Tribunalul a realizat o apreciere globală a riscului de confuzie și că a ținut cont, în acest sens, de factorii specifici cauzei. Mai mult, această apreciere este întemeiată pe o analiză detaliată, la punctele 52-89 din hotărârea atacată, a tuturor elementelor invocate de Bimbo și, în special, pe renumele acestei mărci. Argumentația expusă în această privință de societatea respectivă în fața Curții rezultă, așadar, dintr‑o lectură eronată a acestei hotărâri și trebuie, pentru acest motiv, să fie respinsă.

               47

               În continuare, având în vedere constatările efectuate la punctele 33 și 34 din prezenta hotărâre, argumentația rezumată la punctele 41 și 42 din aceasta rezultă dintr‑o interpretare eronată a jurisprudenței relevante și trebuie, pentru acest motiv, să fie înlăturată.

               48

               În sfârșit, în ceea ce privește argumentația societății Bimbo rezumată la punctul 43 din prezenta hotărâre, este suficient să se constate, astfel cum arată în mod întemeiat OAPI, că aceasta este invocată pentru prima dată în fața Curții și că, prin urmare, conform unei jurisprudențe constante, trebuie respinsă ca inadmisibilă.

               49

               Rezultă că al doilea aspect al motivului unic invocat de Bimbo trebuie înlăturat ca fiind în parte inadmisibil și în parte neîntemeiat.

               50

               În consecință, se impune ca motivul unic invocat în susținerea recursului să fie înlăturat, iar acesta din urmă să fie respins.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               51

               În temeiul articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când recursul nu este fondat, Curtea se pronunță asupra cheltuielilor de judecată. Potrivit articolului 138 alineatul (1) din acest regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 118 alineatul (1) din acesta, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.

               52

               Întrucât Bimbo a căzut în pretenții cu privire la motivele invocate, iar OAPI și Panrico au solicitat obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, se impune obligarea sa la plata cheltuielilor de judecată.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară și hotărăște:

                           1)

                           Respinge recursul.

                           2)

                           Obligă Bimbo SA la plata cheltuielilor de judecată.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: engleza.


title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera întâi) din data de 9 septembrie 2008. # Luis Ritto împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcție publică - Funcționari - Restituirea plății nedatorate. # Cauza F-18/08.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE (Camera întâi)
      9 septembrie 2008
      Cauza F‑18/08
      Luis Ritto
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Funcţie publică – Funcționari – Restituirea plății nedatorate – Alocația pentru locuință – Neregularitate evidentă a plății”
      Obiectul: Acțiune formulată în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA, prin care domnul Ritto solicită anularea deciziei Comisiei din
         14 mai 2007 prin care este informat că i se suprimă alocația pentru locuință începând cu 1 septembrie 2001 și că se impune
         recuperarea sumei pe care a primit‑o cu acest titlu începând cu această dată, în temeiul articolului 85 din statut, decizia
         menționată fiind adoptată împreună cu deciziile Comisiei din 1 și din 21 iunie 2007 de stabilire a modalităților de recuperare,
         precum și anularea deciziei Comisiei din 7 noiembrie 2007 de respingere a reclamației sale îndreptate împotriva deciziilor
         sus‑menționate

      Decizia: Respinge acțiunea. Obligă reclamantul la plata cheltuielilor de judecată.

      Sumarul hotărârii
      Funcționari – Restituirea plății nedatorate – Condiții
      [Statutul funcționarilor, art. 85; anexa VII, art. 1 alin. (3)]
      Rezultă din articolul 85 primul paragraf din statut că, pentru a se putea solicita restituirea unei plăți nedatorate, trebuie
         să se facă dovada fie că beneficiarul avea cunoştinţă de faptul că nu existau motive pentru plata sumei respective, fie că
         era atât de evident că plata sumei respective nu era datorată încât era imposibil ca beneficiarul acesteia să nu fi avut cunoştinţă
         de aceasta. În absența probei că beneficiarul avea cunoștință despre caracterul nedatorat al plății, trebuie să se examineze
         împrejurările în care s‑a efectuat plata pentru a se stabili dacă neregularitatea menționată trebuia să pară evidentă.

      Expresia „atât de evident”, ce caracterizează neregularitatea plății în sensul articolului 85 primul paragraf din statut,
         nu semnifică faptul că beneficiarul plăților nedatorate este dispensat de orice efort de reflecție sau de control, ci că această
         recuperare se datorează din moment ce este vorba despre o eroare care nu poate fi omisă de un funcționar cu un grad normal
         de diligență.

      Simpla lectură a prevederilor articolului 1 alineatul (3) din anexa VII la statut permite fiecărui funcționar, chiar dacă
         nu are o formație juridică, să fie informat că dreptul la alocația pentru locuință nu este menținută decât cu condiția ca
         veniturile profesionale ale soțului să nu depășească un anumit prag. Pe de altă parte, un funcționar de un nivel ierarhic
         ridicat, cu vechime mare și cu experiență, are cunoștință în mod obligatoriu de consecințele depășirii plafonului prevăzut
         la articolul 1 alineatul (3) din anexa VII la statut.

      Faptul că a comunicat în mod adecvat în fiecare an administrației documentele justificative privitoare la veniturile profesionale
         ale soțului nu dispensează funcționarul de a constata el însuși că aceste venituri depășesc plafonul prevăzut la articolul
         1 alineatul (3) din anexa VII la statut. În orice caz, faptul că administrația ar fi săvârșit o eroare sau o neglijență nu
         are nicio incidență în privința aplicării articolului 85 din statut, care presupune tocmai că administrația a săvârșit o eroare
         efectuând plata nedatorată. Astfel, nu este vorba despre a se stabili dacă eroarea era sau nu era evidentă pentru administrație,
         ci dacă era evidentă pentru persoana interesată. Or, întrucât reclamantul, la fel ca orice funcționar, are un interes personal
         în verificarea plăților care îi sunt efectuate lunar, situația sa nu poate fi comparată cu cea a unei administrații însărcinate
         să asigure plata a mii de salarii și de alocații de toate tipurile.

      (a se vedea punctele 29-31, 34, 36, 39 și 40)
      Trimitere la:
      Curte: 27 iunie 1973, Kuhl/Consiliul, 71/72, Rec., p. 705, punctul 11; 11 iulie 1979, Broe/Comisia, 252/78, Rec., p. 2393,
         punctele 11 și 13; 11 octombrie 1979, Berghmans/Comisia, 142/78, Rec., p. 3125, punctul 9

      Tribunalul de Primă Instanță: 12 iulie 1990, Scheiber/Consiliul, T‑111/89, Rec., p. II‑429, punctul 43; 10 februarie 1994,
         White/Comisia, T‑107/92, RecFP, p. I‑A‑41 și II-143, punctul 38; 24 februarie 1994, Stahlschmidt/Parlamentul European, T‑38/93,
         RecFP, p. I‑A‑65 și II-227, punctul 23; 5 noiembrie 2002, Ronsse/Comisia, T‑205/01, RecFP, p. I‑A‑211 și II-1065, punctele
         47-49; 15 iulie 2004, Gouvras/Comisia, T‑180/02 și T‑113/03, RecFP, p. I‑A‑225 și II-987, punctul 76