title: Hotărârea Tribunalului (Camera a patra) din 15 iulie 2015 (Extras).#Akzo Nobel NV și Akcros Chemicals Ltd împotriva Comisiei Europene.#Concurență – Înțelegeri – Piețele europene ale stabilizatorilor termici – Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE – Încălcare comisă de o filială comună – Amenzi – Răspundere solidară a filialei și a societății‑mamă – Prescripția de zece ani pentru una dintre societățile‑mamă – Decizie de readoptare – Reducerea cuantumului amenzii pentru una dintre societățile‑mamă – Imputarea obligației de plată a cuantumului redus unei filiale și altei societăți‑mamă – Dreptul la apărare.#Cauza T-485/11.

text:
               Părţi
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza T‑485/11,
            Akzo Nobel NV,  cu sediul în Amsterdam (Țările de Jos),
            Akcros Chemicals Ltd,  cu sediul în Warwickshire (Regatul Unit),
            reprezentate de C. Swaak și de R. Wesseling, avocați,
            reclamante,
            împotriva
            Comisiei Europene, reprezentată inițial de F. Ronkes Agerbeek și de J. Bourke, ulterior de F. Ronkes Agerbeek și de P. Van Nuffel, în calitate de agenți, asistați de J. Holmes, barrister,
            pârâtă,
            având ca obiect o cerere de anulare a Deciziei Comisiei din 30 iunie 2011 de modificare a Deciziei C(2009) 8682 final a Comisiei din 11 noiembrie 2009 privind o procedură în temeiul articolului 81 CE și al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/38589 – Stabilizatori termici) în măsura în care era adresată societăților Akzo Nobel și Akcros Chemicals sau, cu titlu subsidiar, o cerere de reducere a cuantumului amenzilor aplicate,
            TRIBUNALUL (Camera a patra),
            compus din domnul M. Prek, președinte, doamna I. Labucka (raportor) și domnul V. Kreuschitz, judecători,
            grefier: doamna S. Spyropoulos, administrator,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 23 septembrie 2014,
            pronunță prezenta
            Hotărâre (1)
            Istoricul cauzei
            1. Prezentul litigiu privește Decizia Comisiei din 30 iunie 2010 (denumită în continuare „decizia atacată”) de modificare, în măsura în care era adresată reclamantelor, Akzo Nobel și Akcros Chemicals Ltd, a Deciziei C(2009) 8682 final a Comisiei din 11 noiembrie 2009 privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/38589 – Stabilizatori termici) (denumită în continuare „prima decizie”).
            [ omissis ]
            Procedura și concluziile părților
            35. Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 12 septembrie 2011, reclamantele au formulat o acțiune împotriva deciziei atacate.
            [ omissis ]
            56. În prezenta cauză, reclamantele solicită Tribunalului:
            – în principal, anularea deciziei atacate;
            – cu titlu subsidiar, reducerea cuantumului amenzilor care le‑au fost aplicate;
            – obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
            57. Comisia solicită Tribunalului:
            – respingerea acțiunii;
            – obligarea reclamantelor la plata cheltuielilor de judecată.
            În drept
            58. În susținerea acțiunii, reclamantele prezintă trei motive.
            59. Prin intermediul celui de al treilea motiv al acțiunii, reclamantele susțin că, prin faptul că a omis să le adreseze o nouă comunicare privind obiecțiunile înainte de adoptarea deciziei atacate, deși avea această obligație, Comisia le‑a încălcat dreptul la apărare.
            [ omissis ]
            66. În această privință, trebuie amintit, cu titlu introductiv, că dreptul de a fi ascultat, care este o componentă esențială a dreptului la apărare, constituie un principiu fundamental al dreptului Uniunii Europene, care trebuie respectat în orice procedură, chiar și cu caracter administrativ, mai ales atunci când poate conduce la sancțiuni, printre care amenzi, și că acest principiu impune printre altele ca, în cursul procedurii administrative, întreprinderii interesate să i se fi oferit posibilitatea să își exprime în mod util punctul de vedere (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 februarie 1979, Hoffmann‑La Roche/Comisia, 85/76, Rec., EU:C:1979:36, punctul 9, Hotărârea din 7 iunie 1983, Musique Diffusion française și alții/Comisia, 100/80-103/80, EU:C:1983:158, și Hotărârea din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, EU:C:2004:6, punctele 64-66).
            67. Articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1/2003 reflectă acest principiu în măsura în care prevede transmiterea către părți a unei comunicări privind obiecțiunile care trebuie să conțină în mod clar toate elementele esențiale pe care se bazează Comisia în acest stadiu al procedurii pentru a permite persoanelor interesate să ia cunoștință în mod efectiv de comportamentele care le sunt reproșate de Comisie, precum și de elementele de probă de care aceasta dispune (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 octombrie 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P-C‑252/99 P și C‑254/99 P, Rec., EU:C:2002:582, punctele 315 și 316, și Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 66 de mai sus, EU:C:2004:6, punctele 66 și 67).
            68. Pe de altă parte, respectarea dreptului la apărare impune printre altele ca, în cursul procedurii administrative, întreprinderii care face obiectul unei investigații să i se ofere posibilitatea să își prezinte în mod util punctul de vedere asupra caracterului veridic și pertinent al faptelor invocate, precum și asupra înscrisurilor reținute de Comisie în susținerea afirmației sale privind existența unei încălcări a tratatului (Hotărârea Musique Diffusion française și alții/Comisia, punctul 66 de mai sus, EU:C:1983:158, punctul 10, Hotărârea din 25 ianuarie 2007, Dalmine/Comisia, C‑407/04 P, Rep., EU:C:2007:53, punctul 44, și Hotărârea din 10 mai 2007, SGL Carbon/Comisia, C‑328/05 P, Rep., EU:C:2007:277, punctul 71).
            69. În circumstanțele din prezenta cauză și independent de aspectul dacă Comisia era obligată să adreseze reclamantelor o nouă comunicare privind obiecțiunile înainte de adoptarea deciziei atacate, trebuie să se constate că, prin scrisorile și prin e‑mailul menționate la punctele 20-22 și 25 de mai sus, Comisia a invitat, într‑adevăr, reclamantele să își prezinte punctele de vedere.
            70. Totuși, pentru a acționa în acest sens, reclamantele nu au avut la dispoziție decât patru zile lucrătoare, și anume de miercuri 1 iunie până luni 6 iunie 2011, în urma scrisorilor adresate de Comisie, și trei zile lucrătoare, de miercuri 15 iunie până vineri 17 iunie 2011, în urma e‑mailului adresat de Comisie.
            71. Or, termene atât de scurte nu pot fi compatibile cu respectarea dreptului la apărare.
            72. În consecință, trebuie anulată decizia atacată, în măsura în care reclamantele au demonstrat suficient nu că, în lipsa acestei neregularități procedurale, cu alte cuvinte, dacă ar fi avut la dispoziție un termen suficient pentru a‑i prezenta Comisiei punctul de vedere, decizia atacată ar fi avut un conținut diferit, ci că ele și‑ar fi putut asigura mai bine apărarea în lipsa respectivei neregularități (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 iunie 2013, Fluorsid și Minmet/Comisia, T‑404/08, Rep., EU:T:2013:321, punctul 110 și jurisprudența citată), cu precizarea că, în acest scop, se impune situarea la momentul procedurii administrative care a condus la adoptarea deciziei atacate, respectiv înainte de data adoptării deciziei atacate, și anume 30 iunie 2011 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 septembrie 2006, Archer Daniels Midland/Comisia, T‑329/01, Rec., EU:T:2006:268, punctul 377).
            73. În această privință, în primul rând, trebuie subliniat că la momentul procedurii administrative care a condus la adoptarea deciziei atacate se putea dezbate chestiunea care erau obligațiile care reveneau Comisiei în privința raporturilor de solidaritate dintre societățile codebitoare solidare, dacă acestea constituiseră o singură întreprindere în sensul articolului 101 TFUE.
            74. Astfel, printr‑o hotărâre din 3 martie 2011, cu alte cuvinte, cu mai mult de patru luni înainte de data adoptării deciziei atacate, Tribunalul a statuat că, în cadrul exercitării competenței sale de a aplica amenzi în temeiul articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, Comisiei îi revine obligația exclusivă de a stabili cota‑parte atribuită fiecărei societăți în ceea ce privește cuantumurile la care au fost obligate la plata în solidar, dacă acestea făceau parte din aceeași întreprindere, și că această sarcină nu putea fi lăsată instanțelor naționale (Hotărârea din 3 martie 2011, Siemens și VA Tech Transmission & Distribution/Comisia, T‑122/07-T‑124/07, Rep., EU:T:2011:70, punctul 157).
            75. Această chestiune putea fi dezbătută cu atât mai mult la momentul procedurii administrative care a condus la adoptarea deciziei atacate cu cât Hotărârea Siemens și VA Tech Transmission & Distribution/Comisia, punctul 74 de mai sus (EU:T:2011:70), a fost ulterior anulată de Curte, care a decis că repartizarea amenzii între codebitorii solidari este în competența exclusivă a instanțelor naționale (Hotărârea Siemens, punctul 42 de mai sus, EU:C:2014:256, punctul 62).
            76. Astfel, reclamantele ar fi putut contesta, în cursul procedurii administrative care a condus la adoptarea deciziei atacate și, prin urmare, înainte de pronunțarea Hotărârii Siemens, punctul 42 de mai sus (EU:C:2014:256), faptul că nu au beneficiat de reducerea cuantumului amenzii aplicate Elementis, alături de care au fost obligate în solidar pentru încălcarea comisă de parteneriatul Akcros, deoarece, la momentul încălcării ele constituiseră, împreună, o întreprindere în sensul articolului 101 TFUE.
            77. Prin urmare, reclamantele și‑ar fi putut asigura mai bine apărarea la momentul procedurii administrative care a condus la adoptarea deciziei atacate dacă ar fi dispus de un termen suficient pentru a‑și prezenta punctul de vedere.
            78. În al doilea rând, este cert că, în decizia atacată, Comisia a înțeles să acționeze în conformitate cu Hotărârea ArcelorMittal, punctul 21 de mai sus (EU:C:2011:190).
            79. Astfel, în decizia atacată, Comisia a considerat că suspendarea prescripției în privința reclamantelor producea efecte inter partes , iar nu erga omnes , cu alte cuvinte, în circumstanțele speței, respectiva suspendare nu produce efecte în privința Elementis.
            80. Or, pe de o parte, trebuie amintit că, în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea ArcelorMittal, punctul 21 de mai sus (EU:C:2011:190), Curtea a decis că produce efecte inter partes  o suspendare a prescripției privind mai multe întreprinderi în sensul articolului 101 TFUE care au participat la aceeași încălcare (Hotărârea ArcelorMittal, punctul 21 de mai sus, EU:C:2011:190, punctul 148).
            81. Pe de altă parte, în speță, Elementis și reclamantele au constituit, în cea de a doua perioadă a încălcării, o sigură întreprindere în sensul articolului 101 TFUE, după cum s‑a statuat la punctul 405 din hotărârea pronunțată astăzi în cauza T‑47/10.
            82. Astfel, independent de problema dacă Comisia putea în mod întemeiat să extindă soluția reținută de Curte în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea ArcelorMittal, punctul 21 de mai sus (EU:C:2011:190), și care privea diferite întreprinderi care participaseră la aceeași încălcare, în privința unei situații precum cea din speță, care se referă la diferite întreprinderi care au constituit o singură întreprindere în cea de a doua perioadă a încălcării, trebuie să se considere că, în special cu privire la această problemă, reclamantele și‑ar fi putut asigura mai bine apărarea la momentul procedurii administrative care a condus la adoptarea deciziei atacate dacă ar fi dispus de un termen suficient pentru a‑și prezenta punctul de vedere.
            [ omissis ]
            (1) .
            (1)  –	Sunt redate numai punctele din prezenta hotărâre a căror publicare este considerată utilă de către Tribunal.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive,
            TRIBUNALUL (Camera a patra)
            declară și hotărăște:
            1) Anulează Decizia Comisiei din 30 iunie 2011 de modificare a Deciziei C(2009) 8682 final a Comisiei din 11 noiembrie 2009 privind o procedură în temeiul articolului 81 CE și al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/38589 – Stabilizatori termici).
            2) Obligă Comisia Europeană la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții din data de 19 martie 1991. # Republica Franceză împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza C-202/88.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 22 noiembrie 2011.#KHS AG împotriva Winfried Schulte.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Landesarbeitsgericht Hamm - Germania.#Organizarea timpului de lucru - Directiva 2003/88/CE - Dreptul la concediul anual plătit - Stingerea dreptului la concediul anual plătit neefectuat din motive de boală la expirarea unui termen prevăzut de reglementarea națională.#Cauza C-214/10.

text:
      Cauza C‑214/10
      KHS AG
      împotriva
      Winfried Schulte
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Landesarbeitsgericht Hamm)
      „Organizarea timpului de lucru – Directiva 2003/88/CE – Dreptul la concediul anual plătit – Stingerea dreptului la concediul anual plătit neefectuat din motive de boală la expirarea unui termen prevăzut de reglementarea
         națională”

      Sumarul hotărârii
      Politica socială – Protecția securității și a sănătății lucrătorilor – Organizarea timpului de lucru – Dreptul la concediul
            anual plătit
      [Directiva 2003/88 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 7 alin. (1)]
      Articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2003/88 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru trebuie interpretat
         în sensul că nu se opune unor dispoziții sau practici naționale, precum unele convenții colective, care limitează, printr‑o
         perioadă de report de 15 luni la expirarea căreia dreptul la concediul anual plătit se stinge, cumulul de drepturi la un astfel
         de concediu ale unui lucrător aflat în incapacitate de muncă mai multe perioade de referință succesive.

      (a se vedea punctul 44 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      22 noiembrie 2011(*)

      „Organizarea timpului de lucru – Directiva 2003/88/CE – Dreptul la concediul anual plătit – Stingerea dreptului la concediul anual plătit neefectuat din motive de boală la expirarea unui termen prevăzut de reglementarea
         națională”

      În cauza C‑214/10,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Landesarbeitsgericht
         Hamm (Germania), prin decizia din 15 aprilie 2010, primită de Curte la 4 mai 2010, în procedura

      KHS AG
      împotriva
      Winfried Schulte,
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot și U. Lõhmus,
         președinți de cameră, domnii A. Rosas, E. Levits (raportor), A. Ó Caoimh, L. Bay Larsen și A. Arabadjiev, judecători,

      avocat general: doamna V. Trstenjak,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 3 mai 2011,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru KHS AG, de P. Brasse, Rechtsanwalt;
      –        pentru domnul Schulte, de H.‑J. Teuber, Rechtsanwalt;
      –        pentru guvernul german, de domnii T. Henze, C. Blaschke și J. Möller, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul danez, de doamna V. Pasternak Jørgensen și de domnul S. Juul Jørgensen, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnii F. Erlbacher și M. van Beek, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 7 iulie 2011,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 7 din Directiva 2003/88/CE a Parlamentului
         European și a Consiliului din 4 noiembrie 2003 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru (JO L 299, p. 9,
         Ediție specială, 05/vol. 7, p. 3).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între KHS AG, pe de o parte, și domnul Schulte, fostul său angajat,
         pe de altă parte, având ca obiect cererea acestuia din urmă de a beneficia de o indemnizație financiară pentru concediul anual
         plătit aferent anilor 2006-2008 neefectuat ca urmare a faptului că a suferit un infarct.

       Cadrul juridic
       Convenția nr. 132 a Organizației Internaționale a Muncii
      3        Potrivit articolului 9 alineatul (1) din Convenția nr. 132 a Organizației Internaționale a Muncii din 24 iunie 1970 privind
         concediile anuale plătite (revizuită):

      „Fracțiunea neîntreruptă din concediul anual plătit menționată la articolul 8 alineatul (2) din această convenție trebuie
         acordată și efectuată în termen de cel mult un an, iar restul concediului anual plătit în termen de cel mult 18 luni de la
         încheierea anului în care a fost dobândit dreptul la concediu.”

      4        Convenția menționată a fost semnată de 14 state membre ale Uniunii Europene, printre care și de Republica Federală Germania.

       Reglementarea Uniunii
      5        Conform considerentului (6) al Directivei 2003/88:

      „Trebuie luate în considerare principiile Organizației Internaționale a Muncii privind organizarea timpului de lucru, inclusiv
         cele referitoare la munca de noapte.”

      6        Articolul 1 din Directiva 2003/88 prevede:

      „Obiectul și domeniul de aplicare
      (1)      Prezenta directivă stabilește cerințe minime de securitate și sănătate pentru organizarea timpului de lucru.
      (2)      Prezenta directivă se aplică:
      (a)      perioadelor minime de [...] concediu anual [...]
      [...]”
      7        Articolul 7 din această directivă are următorul cuprins:

      „Concediul anual
      (1)      Statele membre iau măsurile necesare pentru ca orice lucrător să beneficieze de un concediu anual plătit de cel puțin patru
         săptămâni în conformitate cu condițiile de obținere și de acordare a concediilor prevăzute de legislațiile și practicile naționale.

      (2)      Perioada minimă de concediu anual plătit nu poate fi înlocuită cu o indemnizație financiară, cu excepția cazului în care relația
         de muncă încetează.”

      8        Articolul 17 din Directiva 2003/88 prevede că statele membre pot deroga de la anumite dispoziții ale acestei directive. Nicio
         derogare nu este permisă în ceea ce privește articolul 7 din directiva menționată.

       Reglementarea națională
      9        Legea federală privind concediile (Bundesurlaubsgesetz) din 8 ianuarie 1963, în versiunea aflată în vigoare la 7 mai 2002
         (denumită în continuare „BUrlG”), prevede la articolul 1, intitulat „Dreptul la concediu”:

      „Fiecare lucrător are dreptul, în fiecare an calendaristic, la concediu de odihnă plătit.”
      10      Articolul 3 din BUrlG, intitulat „Durata concediului”, prevede la alineatul (1):

      „Concediul anual are o durată minimă de 24 de zile lucrătoare.”
      11      Articolul 7 din BUrlG, intitulat „Stabilirea în timp, reportarea și indemnizația de concediu”, prevede la alineatele (3) și
         (4):

      „(3)      Concediul trebuie acordat și efectuat în anul calendaristic în curs. O reportare a concediului în anul calendaristic următor
         este admisă numai atunci când acest lucru este justificat din motive urgente care țin de întreprindere sau de persoana lucrătorului.
         În cazul reportării, concediul trebuie acordat și efectuat în primele trei luni ale anului calendaristic următor.

      (4)      În cazul în care, din cauza încetării raportului de muncă, concediul nu mai poate fi acordat, în totalitate sau parțial, acesta
         trebuie înlocuit printr‑o indemnizație.”

      12      Articolul 13 din BUrlG prevede că prin convențiile colective se poate deroga de la anumite dispoziții ale acestei legi, printre
         care și articolul 7 alineatul (3) din BUrlG, cu condiția ca astfel de derogări să nu se repercuteze în mod negativ asupra
         lucrătorilor.

      13      Convenția colectivă generală unitară pentru industria metalurgică și electronică din Renania de Nord‑Westfalia (Einheitlicher
         Manteltarifvertrag für die Metall- und Elektroindustrie Nordrhein‑Westfalen) din 18 decembrie 2003 (denumită în continuare
         „EMTV”) prevede la articolul 11, intitulat „Principiile de acordare a concediului”:

      „1)      Lucrătorii/ucenicii au dreptul în fiecare an la concediu de odihnă plătit (concediu anual) potrivit următoarelor dispoziții.
         Anul de referință este anul calendaristic.

      Dreptul la concediu se stinge la trei luni după terminarea anului calendaristic, în afară de cazul în care titularul a încercat
         fără succes să solicite concediul sau concediul nu a putut fi efectuat pentru motive legate de funcționarea întreprinderii.

      În cazul în care nu a fost posibilă efectuarea concediului din cauza bolii, dreptul la concediu se stinge în termen de 12
         luni de la expirarea perioadei menționate la al doilea paragraf de mai sus.

      [...]
      3)      Plata unei indemnizații financiare pentru concediul neefectuat este posibilă numai la încetarea raportului de muncă/raportului
         de ucenicie.”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      14      Domnul Schulte a fost încadrat, începând cu luna aprilie 1964, ca lăcătuș la KHS AG, respectiv la întreprinderea al cărei
         succesor în drepturi este aceasta. Contractul său de muncă intra în domeniul de aplicare al EMTV. Dreptul la concediul anual
         plătit garantat de EMTV era de 30 de zile pe an.

      15      În luna ianuarie 2002, domnul Schulte a suferit un infarct în urma căruia a rămas cu un handicap grav și a fost declarat inapt
         de muncă. Începând cu luna octombrie 2003, acesta a primit o pensie ca urmare a invalidității sale totale. Această situație
         a continuat până la 31 august 2008, dată la care raportul de muncă al domnului Schulte a încetat.

      16      În luna martie 2009, domnul Schulte a sesizat Arbeitsgericht Düsseldorf cu o acțiune având ca obiect plata indemnizațiilor
         pentru concediul anual plătit neefectuat în perioadele de referință care corespund anilor calendaristici 2006, 2007 și 2008.

      17      Arbeitsgericht Dortmund a admis acțiunea în ceea ce privește aceste trei perioade în măsura în care compensația solicitată
         de domnul Schulte privea concediul anual plătit de cel puțin 20 de zile pe an în temeiul dreptului Uniunii, la care se adaugă
         5 zile pe an la care are dreptul în temeiul legislației germane în calitate de persoană care suferă de un handicap grav.

      18      În apelul formulat împotriva deciziei pronunțate de această instanță, KHS AG susține că dreptul domnului Schulte la concediul
         anual plătit pentru anii 2006 și 2007 s‑a stins la sfârșitul perioadei de report prevăzute la articolul 11 alineatul (1) al
         treilea paragraf din EMTV.

      19      Landesarbeitsgericht Hamm subliniază că, în temeiul legislației naționale și al EMTV, dreptul la concediul anual plătit pentru
         anii 2007 și 2008 continua să existe la încetarea contractului de muncă și că numai dreptul la concediul anual plătit pentru
         anul 2006 a fost pierdut la sfârșitul perioadei totale de report de 15 luni.

      20      Instanța de trimitere nu exclude totuși faptul că pierderea, în temeiul legislației naționale, a dreptului la concediul anual
         plătit pentru anul 2006 poate fi contrară articolului 7 alineatul (1) din Directiva 2003/88.

      21      În aceste împrejurări, Landesarbeitsgericht Hamm a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele
         întrebări preliminare:

      „1)      Articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2003/88 [...] trebuie interpretat în sensul că se opune legislațiilor și/sau practicilor
         naționale care prevăd că dreptul la perioada minimă de concediu anual plătit se stinge la sfârșitul perioadei de referință
         și/sau la sfârșitul perioadei de report și în cazul în care lucrătorul se află în incapacitate de muncă de mai mult timp (în
         condițiile în care, ca urmare a acestei incapacități de muncă de lungă durată, lucrătorul ar putea cumula drepturi la perioada
         minimă de concediu anual plătit pentru mai mulți ani dacă posibilitatea de a reporta astfel de drepturi nu ar fi limitată
         în timp)?

      2)      În cazul unui răspuns negativ la întrebarea de mai sus, posibilitatea de a reporta aceste drepturi trebuie să existe timp
         de cel puțin 18 luni?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      22      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 7 alineatul
         (1) din Directiva 2003/88 trebuie interpretat în sensul că se opune unor dispoziții sau unor practici naționale, precum unele
         convenții colective, care limitează, printr‑o perioadă de report de 15 luni la expirarea căreia dreptul la concediul anual
         plătit se stinge, cumulul de drepturi la un astfel de concediu ale unui lucrător aflat în incapacitate de muncă mai multe
         perioade de referință consecutive.

      23      În această privință, trebuie amintit mai întâi că, potrivit unei jurisprudențe constante, dreptul fiecărui lucrător la concediul
         anual plătit trebuie considerat un principiu al dreptului social al Uniunii de o importanță deosebită, de la care nu se poate
         deroga și a cărui punere în aplicare de către autoritățile naționale competente poate fi efectuată numai în limitele prevăzute
         în mod expres chiar în Directiva 93/104/CE a Consiliului din 23 noiembrie 1993 privind anumite aspecte ale organizării timpului
         de lucru (JO L 307, p. 18), această directivă fiind codificată prin Directiva 2003/88 (a se vedea Hotărârea din 26 iunie 2001,
         BECTU, C‑173/99, Rec., p. I‑4881, punctul 43, Hotărârea din 18 martie 2004, Merino Gómez, C‑342/01, Rec., p. I‑2605, punctul
         29, Hotărârea din 16 martie 2006, Robinson‑Steele și alții, C‑131/04 și C‑257/04, Rec., p. I‑2531, punctul 48, precum și Hotărârea
         din 20 ianuarie 2009, Schultz‑Hoff și alții, C‑350/06 și C‑520/06, Rep., p. I‑179, punctul 22).

      24      În continuare, Curtea a avut deja ocazia să examineze punerea în aplicare și condițiile de aplicare a acestui principiu al
         dreptului la concediul anual plătit, de către autoritățile naționale competente, în cazul lucrătorilor privați de beneficiul
         perioadelor de concediu anual plătit din cauza unor concedii medicale care nu depășesc perioadele de referință aplicabile
         potrivit dreptului național în cauză (Hotărârea Schultz‑Hoff și alții, citată anterior, punctul 19).

      25      În cadrul acestei examinări, Curtea a subliniat că o dispoziție națională care prevede o perioadă de report pentru concedii
         anuale neefectuate la sfârșitul perioadei de referință are drept finalitate, în principiu, acordarea unei posibilități suplimentare
         de a beneficia de concediile menționate lucrătorului care a fost împiedicat să își efectueze concediile anuale. Stabilirea
         unei astfel de perioade face parte dintre condițiile de exercitare și de punere în aplicare a dreptului la concediul anual
         plătit și este, în principiu, de competența statelor membre (a se vedea Hotărârea Schultz‑Hoff și alții, citată anterior,
         punctul 42).

      26      Astfel, Curtea a constatat că articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2003/88 nu se opune, în principiu, unei reglementări
         naționale care prevede modalități de exercitare a dreptului la concediul anual plătit acordat în mod expres de această directivă
         și care prevede chiar pierderea dreptului menționat la sfârșitul unei perioade de referință sau al unei perioade de report.
         Totuși, Curtea a supus această constatare de principiu condiției ca lucrătorul al cărui drept la concediul anual plătit s‑a
         pierdut să fi avut în mod efectiv posibilitatea de a exercita dreptul conferit de directiva menționată (a se vedea Hotărârea
         Schultz‑Hoff și alții, citată anterior, punctul 43).

      27      Or, este necesar să se constate că un lucrător care, precum reclamantul din acțiunea principală în ceea ce privește anul 2006,
         se află în concediu medical în toată perioada de referință și după perioada de report stabilită prin dreptul național este
         lipsit de orice perioadă care îi dă posibilitatea de a beneficia de concediul anual plătit.

      28      Deși din jurisprudența menționată mai sus reiese, într‑adevăr, că o dispoziție națională care stabilește o perioadă de report
         nu poate prevedea stingerea dreptului lucrătorului la concediul anual plătit fără ca acesta din urmă să fi avut în mod efectiv
         posibilitatea de a exercita acest drept, o astfel de concluzie trebuie totuși nuanțată în împrejurări specifice precum cele
         din acțiunea principală.

      29      Astfel, în caz contrar, un lucrător, precum reclamantul din acțiunea principală, aflat în incapacitate de muncă mai multe
         perioade de referință consecutive ar fi îndreptățit să acumuleze, în mod nelimitat, toate drepturile la concediul anual plătit
         dobândite în perioada în care a lipsit de la muncă.

      30      Or, un drept la un astfel de cumul nelimitat de drepturi la concediul anual plătit, dobândite într‑o asemenea perioadă de
         incapacitate de muncă, nu ar mai răspunde finalității înseși a dreptului la concediul anual plătit.

      31      Astfel, trebuie amintit că dreptul la concediul anual, consacrat la articolul 31 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale
         a Uniunii Europene și la articolul 7 din Directiva 2003/88, are o dublă finalitate, și anume de a‑i permite lucrătorului,
         pe de o parte, să se odihnească în urma îndeplinirii sarcinilor care îi revin în temeiul contractului său de muncă și, pe
         de altă parte, să dispună de o perioadă de destindere și de recreere (a se vedea Hotărârea Schultz‑Hoff și alții, citată anterior,
         punctul 25).

      32      În această privință, Curtea a subliniat, într‑adevăr, că, deși efectul pozitiv al concediului anual plătit pentru securitatea
         și sănătatea lucrătorului se realizează pe deplin dacă acest concediu este efectuat în anul prevăzut în acest scop, respectiv
         anul în curs, acea perioadă de repaus nu își pierde importanța în această privință dacă respectivul concediu este efectuat
         într‑o perioadă ulterioară (Hotărârea din 6 aprilie 2006, Federatie Nederlandse Vakbeweging, C‑124/05, Rec., p. I‑3423, punctul
         30, precum și Hotărârea Schultz‑Hoff și alții, citată anterior, punctul 30).

      33      Cu toate acestea, trebuie să se constate că dreptul la concediul anual plătit dobândit de un lucrător aflat în incapacitate
         de muncă mai multe perioade de referință consecutive poate să răspundă celor două aspecte ale finalității sale, menționate
         la punctul 31 din prezenta hotărâre, numai în măsura în care reportul nu depășește o anumită limită temporală. Astfel, dincolo
         de o astfel de limită, concediul anual este lipsit de efectul său pozitiv pentru lucrător în calitatea sa de perioadă de repaus,
         păstrându‑și numai calitatea de perioadă de destindere și de recreere.

      34      În consecință, ținând seama de finalitatea însăși a dreptului la concediul anual plătit, conferit în mod direct de dreptul
         Uniunii fiecărui lucrător, un lucrător aflat în incapacitate de muncă mai mulți ani consecutivi și care este împiedicat de
         dreptul național să își efectueze concediul anual plătit în perioada menționată nu poate avea dreptul să cumuleze în mod nelimitat
         drepturi la concediul anual plătit dobândite în această perioadă.

      35      În ceea ce privește perioada de report dincolo de care dreptul la concediul anual plătit se poate stinge în caz de cumul de
         drepturi la concediul anual plătit într‑o perioadă de incapacitate de muncă, trebuie să se aprecieze, având în vedere articolul
         7 din Directiva 2003/88 și ținând seama de considerațiile care precedă, dacă o perioadă de report al dreptului la concediul
         anual plătit, stabilită la 15 luni prin dispozițiile sau practicile naționale, precum unele convenții colective, poate fi
         calificată în mod rezonabil ca fiind o perioadă dincolo de care concediul anual plătit este lipsit de efectul său pozitiv
         pentru lucrător în calitatea sa de perioadă de repaus.

      36      În acest context, trebuie să fie reținute elementele următoare.

      37      Dreptul la concediul anual plătit are, în calitatea sa de principiu al dreptului social al Uniunii, nu numai o importanță
         deosebită, astfel cum s‑a subliniat la punctul 23 din prezenta hotărâre, ci este de asemenea consacrat în mod expres la articolul
         31 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, căreia articolul 6 alineatul (1) TUE îi recunoaște
         aceeași valoare juridică cu cea a tratatelor.

      38      Rezultă că, pentru a respecta acest drept, al cărui obiectiv este protecția lucrătorului, fiecare perioadă de report trebuie
         să țină seama de împrejurările specifice în care se găsește lucrătorul aflat în incapacitate de muncă mai multe perioade de
         referință consecutive. Astfel, perioada menționată trebuie să garanteze lucrătorului, printre altele, faptul că acesta poate
         să dispună, dacă este necesar, de perioade de repaus care pot fi eșalonate, planificate și disponibile pe termen mai lung.
         Fiecare perioadă de report trebuie să depășească în mod substanțial perioada de referință pentru care este acordată.

      39      Aceeași perioadă trebuie să protejeze de asemenea angajatorul împotriva riscului de cumul foarte mare de perioade de absență
         a lucrătorului și a dificultăților pe care aceste perioade le‑ar putea implica pentru organizarea muncii.

      40      În speță, perioada de report prevăzută la articolul 11 alineatul (1) al treilea paragraf din EMTV este de 15 luni, și anume
         o durată mai mare decât perioada de referință cu care are legătură, ceea ce deosebește prezenta cauză de cauza care a determinat
         pronunțarea Hotărârii Schultz‑Hoff și alții, citată anterior, în care perioada de report era de șase luni.

      41      În această privință, trebuie subliniat, în plus, că, potrivit articolului 9 alineatul (1) din Convenția nr. 132 a Organizației
         Internaționale a Muncii din 24 iunie 1970 privind concediile anuale plătite (revizuită), fracțiunea neîntreruptă din concediul
         anual plătit trebuie acordată și efectuată în termen de cel mult un an, iar restul concediului anual plătit, în termen de
         cel mult 18 luni de la încheierea anului în care a fost dobândit dreptul la concediu. Această normă poate fi interpretată
         ca fiind întemeiată pe considerația conform căreia, la expirarea termenelor prevăzute, finalitatea drepturilor la concediu
         nu va mai putea fi realizată în totalitate.

      42      Prin urmare, având în vedere faptul că, potrivit considerentului (6), Directiva 2003/88 a luat în considerare principiile
         Organizației Internaționale a Muncii privind organizarea timpului de lucru, calculul perioadei de report ar trebui să aibă
         în vedere finalitatea dreptului la concediul anual, astfel cum rezultă aceasta din articolul 9 alineatul (1) din convenția
         menționată.

      43      Ținând seama de considerațiile care precedă, se poate susține în mod rezonabil că o perioadă de report al dreptului la concediul
         anual plătit de 15 luni, precum cea în discuție în acțiunea principală, nu încalcă finalitatea dreptului menționat, în măsura
         în care permite acestui drept să își mențină efectul pozitiv pentru lucrător în calitatea sa de perioadă de repaus.

      44      În consecință, trebuie să se răspundă la prima întrebare adresată că articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2003/88 trebuie
         interpretat în sensul că nu se opune unor dispoziții sau practici naționale, precum unele convenții colective, care limitează,
         printr‑o perioadă de report de 15 luni la expirarea căreia dreptul la concediul anual plătit se stinge, cumulul de drepturi
         la un astfel de concediu ale unui lucrător aflat în incapacitate de muncă mai multe perioade de referință succesive.

       Cu privire la a doua întrebare
      45      Având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua întrebare.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      46      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
      Articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2003/88/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 noiembrie 2003 privind
            anumite aspecte ale organizării timpului de lucru trebuie interpretat în sensul că nu se opune unor dispoziții sau practici
            naționale, precum unele convenții colective, care limitează, printr‑o perioadă de report de 15 luni la expirarea căreia dreptul
            la concediul anual plătit se stinge, cumulul de drepturi la un astfel de concediu ale unui lucrător aflat în incapacitate
            de muncă mai multe perioade de referință consecutive.
      Semnături
      ** Limba de procedură: germana.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra extinsă) din data de 15 iunie 2005. # Regione autonoma della Sardegna împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat - Motivare - Intervenția. # Cauza T-171/02.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua extinsă) din data de 30 ianuarie 2002. # max.mobil Telekommunikation Service GmbH împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Admisibilitate - Motivare. # Cauza T-54/99.


Hotărârea Curții din data de 20 septembrie 2001. # Procter & Gamble Company împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale). # Recurs - Admisibilitate - Marcă comunitară - Regulamentul (CE) nr. 40/94 - Sintagmă Baby-dry. # Cauza C-383/99 P.


Hotărârea Curții din data de 15 octombrie 2002. # Limburgse Vinyl Maatschappij NV (LVM) (C-238/99 P), DSM NV și DSM Kunststoffen BV (C-244/99 P), Montedison SpA (C-245/99 P), Elf Atochem SA (C-247/99 P), Degussa AG (C-250/99 P), Enichem SpA (C-251/99 P), Wacker-Chemie GmbH și Hoechst AG (C-252/99 P) și Imperial Chemical Industries plc (ICI) (C-254/99 P) împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Recurs - Concurență - Motivare - Amenzi. # Cauze conexate C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P până la C-252/99 P și C-254/99 P.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 12 mai 2005. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Elene. # Ajutor de stat. # Cauza C-415/03.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 26 noiembrie 1998. # Oscar Bronner GmbH & Co. KG împotriva Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG, Mediaprint Zeitungsvertriebsgesellschaft mbH & Co. KG şi Mediaprint Anzeigengesellschaft mbH & Co. KG. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Oberlandesgericht Wien - Austria. # Abuz de poziție dominantă. # Cauza C-7/97.


title: Hotărârea Curții (Camera a zecea) din 25 februarie 2016.#G.E. Security BV împotriva Staatssecretaris van Financiën.#Cerere de decizie preliminară formulată de Hoge Raad der Nederlanden.#Trimitere preliminară – Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 – Tariful vamal comun – Nomenclatura combinată – Clasificarea mărfurilor – Pozițiile 8517, 8521, 8531 și 8543 – Marfă denumită «multiplexor video».#Cauza C-143/15.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a zecea)
      25 februarie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 — Tariful vamal comun — Nomenclatura combinată — Clasificarea mărfurilor — Pozițiile 8517, 8521, 8531 și 8543 — Marfă denumită «multiplexor video»”
      În cauza C‑143/15,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Hoge Raad der Nederlanden (Curtea Supremă din Țările de Jos), prin decizia din 13 martie 2015, primită de Curte la 26 martie 2015, în procedura

         G. E. Security BV

      împotriva

         Staatssecretaris van Financiën,

      CURTEA (Camera a zecea),
      compusă din domnul F. Biltgen (raportor), președinte de cameră, domnii A. Borg Barthet și E. Levits, judecători,
      avocat general: domnul M. Szpunar,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru G. E. Security BV, de C. Bouwmeester și de M van de Leur, belastingadviseurs;

               —

               pentru guvernul olandez, de M. Bulterman și de M. Gijzen, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de A. Caeiros și de R. Troosters, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea pozițiilor tarifare 8517, 8521, 8531 și 8543 din Nomenclatura combinată (denumită în continuare „NC”), care figurează în anexa I la Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 al Consiliului din 23 iulie 1987 privind Nomenclatura tarifară și statistică și Tariful vamal comun (JO L 256, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 4, p. 3), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1214/2007 al Comisiei din 20 septembrie 2007 (JO L 286, p. 1, denumit în continuare „Regulamentul nr. 2658/87”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între G. E. Security BV (denumită în continuare „G. E. Security”), pe de o parte, și Staatssecretaris van Financiën (Secretarul de Stat pentru Finanțe), pe de altă parte, în legătură cu clasificarea tarifară în NC a unei mărfi denumite „multiplexor video”.

         Cadrul juridic

         Dreptul internațional

               3

               Consiliul de Cooperare Vamală, devenit Organizația Mondială a Vămilor (OMV), a fost instituit prin convenția privind înființarea consiliului respectiv, încheiată la Bruxelles la 15 decembrie 1950. Sistemul armonizat de denumire și codificare a mărfurilor (denumit în continuare „SA”) a fost elaborat de OMV și instituit prin Convenția internațională privind Sistemul armonizat de denumire și codificare a mărfurilor, încheiată la Bruxelles la 14 iunie 1983 și aprobată, împreună cu protocolul de modificare a acesteia din 24 iunie 1986, în numele Comunității Economice Europene, prin Decizia 87/369/CEE a Consiliului din 7 aprilie 1987 (JO L 198, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 3, p. 201). Conform mențiunii sale finale, această convenție a fost redactată în limbile engleză și franceză, ambele fiind texte autentice.

               4

               În temeiul articolului 3 alineatul (1) din această convenție, fiecare parte contractantă, printre care Uniunea Europeană, se angajează ca nomenclaturile sale tarifare și statistice să fie conforme cu SA, să utilizeze toate pozițiile și subpozițiile acestuia, fără completări sau modificări, precum și codurile numerice aferente acestora și să respecte ordinea de numerotare a SA. Fiecare parte contractantă se angajează de asemenea să aplice normele generale de interpretare a SA, precum și toate notele de secțiune, de capitole și de subpoziții ale SA și să nu modifice domeniul de aplicare al acestora.

               5

               Nota explicativă a SA referitoare la nota 4 din secțiunea XVI din SA, care este identică cu nota 4 din secțiunea XVI din NC, arată că sintagma „concepute pentru a asigura împreună o funcție bine determinată” se referă numai la mașinile și la combinațiile de mașini necesare pentru realizarea funcției proprii, care este cea a ansamblului care constituie unitatea funcțională, fiind excluse mașinile sau aparatele care au funcții auxiliare și care nu concură la funcția ansamblului.

               6

               Nota explicativă a SA privind nota 4 din secțiunea XVI, intitulată „Unități funcționale”, are următorul conținut:
               „Această notă se aplică atunci când o mașină sau o combinație de mașini sunt constituite din elemente distincte care sunt concepute pentru a asigura împreună o funcție bine determinată, cuprinsă în una dintre pozițiile din capitolul 84 sau, mai frecvent, din capitolul 85. Faptul că, din motive, de exemplu, de comoditate, aceste elemente sunt separate sau legate între ele prin conducte (de aer, de gaz comprimat, de ulei etc.), prin dispozitive de transmisie, prin cabluri electrice sau prin alte mijloace nu contravine clasificării ansamblului la poziția corespunzătoare funcției pe care o asigură.
               În sensul prezentei note, termenii concepute pentru a asigura împreună o funcție bine determinată se referă numai la mașinile și la combinațiile de mașini necesare pentru realizarea funcției proprii, care este cea a ansamblului care constituie unitatea funcțională, fiind excluse mașinile sau aparatele care au funcții auxiliare și care nu concură la realizarea funcției ansamblului.
               Constituie unități funcționale de acest tip, în sensul acestei note, printre altele:
               […]

                        (13)

                        Aparatele de protecție împotriva furtului, care constau, de exemplu, dintr‑o sursă de raze infraroșii și o celulă fotoelectrică, asociate cu o sonerie etc. (poziția 85.31).

                  Trebuie notat că elementele constitutive care nu îndeplinesc condițiile enunțate la nota 4 din secțiunea XVI urmează regimul lor propriu. Acesta este, de exemplu, cazul sistemelor de supraveghere video cu circuit închis, constând din combinația unui număr variabil de camere de televiziune și de monitoare video conectate prin intermediul unor cabluri coaxiale la un controlor de sistem, la comutatoare, la panouri de audiorecepție și, eventual, la mașini de prelucrare automată a datelor (pentru salvarea datelor) și/sau la un înregistrator video (pentru înregistrarea imaginilor).” [traducere neoficială]

               7

               Nota explicativă a SA referitoare la poziția 8521 prevede:
               „A. – Aparate de înregistrare și aparate combinate de înregistrare și de reproducere videofonică
               În cazul în care sunt conectate la o cameră de televiziune sau la un aparat de recepție de televiziune, aceste aparate pot înregistra pe un suport de date impulsurile electrice (semnalele analoge) sau semnalele analoge transformate în semnale digitale (sau o combinație de astfel de semnale), care corespund imaginilor și sunetului captate de camera de televiziune sau de un aparat de recepție de televiziune. În mod obișnuit, imaginile și sunetul sunt înregistrate pe același suport. Înregistrarea poate fi magnetică sau optică. De regulă, suporturile utilizate sunt benzile magnetice sau discurile optice.
               La această poziție se clasifică de asemenea aparatele care înregistrează de regulă pe discuri magnetice coduri digitale obișnuite, care corespund imaginilor video și sunetelor, prin transferarea codurilor digitale de la o mașină de prelucrare automată a datelor (de exemplu, un aparat de înregistrare a imaginilor).
               Într‑o înregistrare magnetică pe casetă, imaginile și sunetul sunt înregistrate pe piste diferite, pe când într‑o înregistrare magnetică pe disc imaginile și sunetul sunt înregistrate drept coduri sau puncte magnetice pe traseul în spirală care acoperă discul.
               Într‑o înregistrare optică, datele digitale care reprezintă imaginile și sunetul sunt codate pe un disc de un laser.
               Aparatele de înregistrare video care primesc semnale de la un aparat de recepție de televiziune încorporează de asemenea un sistem de reglare care permite alegerea semnalului dorit (sau a canalului) de pe banda de frecvențe a semnalelor transmise de stația de emisie de televiziune.
               În cazul în care sunt utilizate pentru reproducere, aceste aparate transformă înregistrările în semnal videofonic. Acest semnal este transmis fie la o stație de emisie, fie la un aparat de recepție de televiziune.
               […]” [traducere neoficială]

               8

               Nota explicativă a SA referitoare la poziția 8531 prevede:
               „Cu excepția celor de la pozițiile 85.12 sau 85.30, poziția cuprinde ansamblul aparatelor electrice de semnalizare acustică (sonerii, buzzere și alte avertizoare sonore) sau vizuală (aparatele de semnalizare cu lămpi, obloane mobile, cifre etc.) fie că sunt cu comandă manuală, cum sunt soneriile de intrare pentru apartamente, sau automată, cum sunt aparatele de protecție contra furtului.
               […]
               Sunt în mod special cuprinse aici:
               […]

                        E)

                        Aparatele avertizoare pentru protecția contra furtului Aceste aparate au un organ detector și un organ avertizor (clopoțel, sonerie, semnal etc.) pe care primul îl declanșează automat. Există numeroase tipuri de aparate de această categorie, printre care se pot enumera:

                                 1)

                                 Avertizoarele cu contacte electrice în care dispozitivul de alarmă este pus în acțiune prin împingerea ușii, prin atingerea sau prin ruperea unor fire fine așezate în mod invizibil pe trepte, prin apăsarea anumitor plăci de parchet etc.

                                 2)

                                 Avertizoarele de capacitate, utilizate special pentru casele de bani. Aceste avertizoare funcționează ca un condensator: variațiile de capacitate provocate de apropierea hoțului se repercutează asupra unui circuit special, care declanșează în felul acesta un semnal de alarmă.

                                 3)

                                 Avertizoarele cu dispozitiv fotoelectric, în care un fascicul de raze (în general de raze infraroșii) este dirijat pe o celulă fotoelectrică; atunci când acest fascicul este întrerupt, se produc în circuitul celulei fotoelectrice variații ale curentului care declanșează organul de avertizare.

                  […]” [traducere neoficială]

               9

               Nota explicativă a SA referitoare la poziția 8543 are următorul cuprins:
               „Poziția cuprinde, sub rezerva de a nu fi excluse prin notele de la capitolul prezent sau de la secțiune, ansamblul mașinilor și aparatelor electrice care nu sunt nici denumite, nici cuprinse în alte poziții ale capitolului, nici descrise mai specific printr‑o poziție oarecare de la un alt capitol (în mod special capitolele 84 sau 90).
               Mașinile sau aparatele de la această poziție trebuie să aibă o funcție proprie. Dispozițiile de la nota explicativă de la poziția 84.79, referitoare la mașinile și la aparatele care au o funcție proprie, se aplică mutatis mutandis la mașinile și la aparatele de la această poziție.
               Cea mai mare parte a aparatelor de la această poziție constă în asamblări de dispozitive electrice elementare (lămpi, transformatoare, condensatori, bobine, rezistențe etc.) care funcționează electric. Sunt, cu toate acestea, clasificate aici articolele electrice care au dispozitive mecanice, cu condiția ca aceste dispozitive să joace numai un rol secundar față de cel al părților electrice ale mașinii sau ale aparatului.
               […]” [traducere neoficială]

         Dreptul Uniunii

      Regulamentul nr. 2658/87

               10

               Clasificarea vamală a mărfurilor importate în Uniune este reglementată de NC, care preia titlurile și subtitlurile din SA.

               11

               Articolul 2 din Regulamentul nr. 2658/87 prevede:
               „Comisia instituie un Tarif integrat al Comunităților Europene, denumit în continuare «TARIC», care respectă cerințele Tarifului vamal comun, ale statisticii pentru comerț exterior, ale politicilor comerciale, agricole și ale altor politici ale Comunității privind importul sau exportul de mărfuri.
               Tariful se bazează pe Nomenclatura combinată și include:
               […]

                        (d)

                        ratele drepturilor [a se citi «taxelor»] vamale și alte impuneri la import și export, inclusiv scutiri de taxe și drepturi preferențiale aplicabile la importul sau exportul unor mărfuri specifice;

                  […]”

               12

               În temeiul articolului 12 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2658/87, Comisia adoptă în fiecare an un regulament care include versiunea completă a NC, împreună cu ratele taxelor vamale corespunzătoare, în conformitate cu articolul 1 din acest regulament, astfel cum rezultă din măsurile adoptate de Consiliul Uniunii Europene sau de Comisie. Acest regulament se aplică de la data de 1 ianuarie a anului următor.

               13

               NC cuprinde în partea I secțiunea I punctul A un ansamblu de reguli generale pentru interpretarea acestei nomenclaturi, care sunt identice cu regulile generale de interpretare a SA. Această secțiune prevede:
               „Clasificarea mărfurilor în [NC] se efectuează în conformitate cu următoarele principii:

                        1.

                        Enunțurile titlurilor secțiunilor, capitolelor sau subcapitolelor sunt considerate ca având numai o valoare indicativă, clasificarea mărfurilor considerându‑se legal determinată atunci când este în concordanță cu textele pozițiilor și notelor de secțiuni și de capitole […]

                  […]”

               14

               Partea II din NC, intitulată „Tabelul drepturilor”, cuprinde secțiunea XVI, intitulată „Mașini și aparate, echipamente electrice și părți ale acestora; aparate de înregistrat sau de reprodus sunetul, aparate de înregistrat sau de reprodus imagini și sunet de televiziune și părți și accesorii ale acestor aparate”.

               15

               Nota 2 din secțiunea XVI din NC are următorul cuprins:
               „Fără a aduce atingere dispozițiilor de la nota 1 din această secțiune, de la nota 1 din capitolul 84 și de la nota 1 din capitolul 85, părțile de mașini (cu excepția părților pentru articolele de la pozițiile 8484, 8544, 8545, 8546 sau 8547) se clasifică în conformitate cu următoarele reguli:

                        (a)

                        părțile care constituie articole clasificate la una dintre pozițiile capitolelor 84 sau 85 (cu excepția pozițiilor 8409, 8431, 8448, 8466, 8473, 8487, 8503, 8522, 8529, 8538 și 8548) se clasifică la acea poziție indiferent de mașina căreia îi sunt destinate;

                        (b)

                        alte părți decât cele menționate anterior, în cazul în care pot fi recunoscute ca destinate pentru a fi folosite în exclusivitate sau în principal cu o anumită mașină sau cu mai multe mașini de la aceeași poziție (chiar de la pozițiile 8479 sau 8543), se clasifică la poziția aferentă acelei sau acelor mașini sau, după caz, la poziția 8409, 8431, 8448, 8466, 8473, 8503, 8522, 8529 sau 8538; cu toate acestea, părțile destinate în principal pentru folosirea atât cu articolele de la poziția 8517, cât și cu cele de la pozițiile 8525-8528, se clasifică la poziția 8517;

                        (c)

                        toate celelalte părți se clasifică, după caz, la poziția 8409, 8431, 8448, 8466, 8473, 8503, 8522, 8529 sau 8538, iar în caz contrar, la poziția 8487 sau 8548.”

               16

               Nota 3 din secțiunea XVI din NC dispune:
               „Cu excepția cazului în care contextul impune altfel, combinațiile de mașini de tipuri diferite destinate să funcționeze împreună și care constituie un singur corp, precum și mașinile proiectate pentru a asigura două sau mai multe funcții diferite, alternative sau complementare, se clasifică după funcția principală care caracterizează ansamblul.”

               17

               Nota 4 din secțiunea menționată prevede:
               „În cazul în care o mașină sau o combinație de mașini sunt constituite din elemente distincte (chiar separate sau legate între ele prin conducte, prin dispozitive de transmisie, prin cabluri electrice sau prin alte dispozitive) destinate să asigure împreună o funcție bine determinată cuprinsă într‑una dintre pozițiile de la capitolul 84 sau capitolul 85, întregul ansamblu se clasifică la poziția care corespunde funcției pe care o asigură ansamblul.”

               18

               Secțiunea XVI din NC cuprinde un capitol 85, intitulat „Mașini, aparate și echipamente electrice și părți ale acestora; aparate de înregistrat sau de reprodus sunetul, aparate de televiziune de înregistrat sau de reprodus imagine și sunet; părți și accesorii ale acestor aparate”.

               19

               Poziția 8517, care este cuprinsă în acest capitol, are următorul conținut:
               „Aparate telefonice pentru beneficiari, inclusiv telefoanele pentru rețeaua de telefonie mobilă și pentru alte rețele fără fir; alte aparate pentru transmisia sau recepția vocii, a imaginii sau a altor date, inclusiv aparatele pentru comunicație, în rețele cu sau fără fir (cum ar fi o rețea locală sau o rețea de mare suprafață), altele decât aparatele de transmisie sau recepție de la pozițiile 8443, 8525, 8527 sau 8528.”

               20

               Poziția 8521 are următorul cuprins:
               „8521 Aparate de înregistrare sau de reproducere videofonică, chiar încorporând un receptor de semnale videofonice:
               8521 10 – Cu bandă magnetică:
               8521 10 20 – – De o lățime de maximum 1,3 cm și a căror viteză de rulare este de maximum 50 mm pe secundă
               8521 10 95 – – Altele
               8521 90 00 – Altele.”

               21

               Poziția 8531 din NC are următorul cuprins:
               „8531 Aparate electrice de semnalizare acustică sau vizuală (de exemplu, sonerii, sirene, tablouri de avertizare, sisteme antifurt sau de avertizare împotriva incendiilor) altele decât cele de la pozițiile 8512 sau 8530:
               8531 10 – Sisteme antifurt sau de avertizare împotriva incendiilor și aparatele similare:
               8531 10 30 – – De tipul celor utilizate pentru clădiri
               8531 10 95 – – Altele
               […]
               8531 90 – Părți:
               8531 90 20 – – Pentru aparate de la subpozițiile 8531 20 și 8531 80 20
               8531 90 85 – – Altele.”

               22

               În ceea ce privește poziția 8543 din NC, aceasta include mașinile și aparatele electrice care au o funcție proprie, nedenumite și necuprinse în altă parte în capitolul 85 din NC.

         Acțiunea principală și întrebarea preliminară

               23

               G. E. Security, societate specializată în vânzarea de sisteme de protecție de înaltă tehnologie, a dezvoltat un sistem de protecție denumit „multiplexor video”.

               24

               Pe site‑ul său internet, G. E. Security prezintă „multiplexorul video” drept un „înregistrator video digital”.

               25

               „Multiplexorul video” este vândut exclusiv întreprinderilor specializate în comercializarea de instalații de securitate și de sisteme de supraveghere, care furnizează consumatorilor prestații de instalare completă a acestor instalații și a acestor sisteme.

               26

               „Multiplexorul video” este utilizat în cadrul unor sisteme sau al unor instalații de securitate și de supraveghere a clădirilor. Mai precis, acesta constituie un element al unui sistem de supraveghere video cu circuit închis la care sunt conectate camere exterioare și/sau senzori externi precum detectoarele de mișcare sau de incendiu.

               27

               „Multiplexorul video” asigură trei funcții diferite.

               28

               În primul rând, „multiplexorul video” asigură o funcție de înregistrare și de reproducere videofonică întrucât este capabil, pe de o parte, să primească semnale care provin de la senzori, precum și imagini și sunete care provin de la camere, să redea aceste sunete și să reproducă aceste imagini pe ecrane.

               29

               În acest sens, „multiplexorul video” este prevăzut cu intrări video și audio la care pot fi conectate simultan până la șaisprezece camere de luat vederi. „Multiplexorul video” permite pornirea, oprirea și controlul de la distanță al camerelor. Este posibilă astfel mărirea și micșorarea anumitor părți ale imaginilor înregistrate de aceste camere sau blocarea acestora din urmă astfel încât înregistrarea să se limiteze la anumite zile și ore ale săptămânii și/sau la anumite zone ale unei clădiri sau ale unei suprafețe. De asemenea, este posibil să se omită mișcările animalelor domestice prezente într‑o clădire.

               30

               „Multiplexorul video” este prevăzut de asemenea cu ieșiri video care permit conectarea sa la unul sau la mai multe ecrane pe care pot fi vizualizate simultan imaginile de la mai multe camere, precum și cu o ieșire audio pentru conectarea unui amplificator sau a unui difuzor extern. În schimb, „multiplexorul video” nu poate recepționa semnale de televiziune.

               31

               Pe de altă parte, „multiplexorul video” poate stoca pe un hard disk înregistrările de imagini, precum și de sunete analogice și digitale care provin de la camere și/sau de semnale emise de senzori. Aceste înregistrări sunt securizate pentru a evita ștergerea sau manipularea accidentală. Ele sunt stocate într‑un format specific și pot fi reproduse doar cu ajutorul „multiplexorului video” sau al unui software special.

               32

               În al doilea rând, „multiplexorul video” asigură o funcție de alarmă. Acesta dispune, în acest sens, de o alarmă încorporată care poate fi setată astfel încât, atunci când mișcările, sunetele sau semnalele detectate o impun, „multiplexorul video” să declanșeze aparate care emit semnale sonore sau luminoase și/sau să transmită un semnal de avertizare sub forma unui e‑mail către unul sau mai mulți utilizatori conectați la sistem (de exemplu, poliția, pompierii, proprietarul clădirii sau o societate de pază).

               33

               În al treilea rând, „multiplexorul video” asigură o funcție de transmisiune și de recepție de date în rețea. În acest sens, este prevăzut cu dispozitive care îi permit să trimită e‑mailuri utilizatorilor sistemului și/sau să se conecteze la internet, la rețele digitale sau la un aparat de prelucrare automată a datelor.

               34

               La 14 octombrie 2008, G. E. Security a solicitat inspectorului vamal competent (denumit în continuare „inspectorul”) emiterea unor informații tarifare obligatorii pentru trei „multiplexoare video”. Aceasta a solicitat clasificarea lor la subpoziția 8543 70 90 din NC sau la subpoziția 8531 10 30 din NC, pentru care taxele vamale erau de 3,7 % și, respectiv, de 2,2 %.

               35

               Prin scrisoarea din 27 noiembrie 2008, inspectorul a clasificat cele trei „multiplexoare video” ca „aparate de înregistrare sau de reproducere videofonică”, care intră la subpoziția 8521 90 00 din NC, supusă unor taxe vamale de 13,9 %.

               36

               G. E. Security a formulat o contestație împotriva acestei decizii de clasificare, care a fost respinsă de inspector. În consecință, aceasta a formulat o acțiune împotriva acestei respingeri la Rechtbank te Haarlem (Tribunalul din Harleem), care a declarat acțiunea întemeiată și a clasificat cele trei „multiplexoare video” ca alarme de tipul celor utilizate în clădiri, care se clasifică la subpoziția 8531 10 30 din NC.

               37

               Inspectorul a formulat apel împotriva acestei hotărâri la Gerechtshof te Amsterdam (Curtea de Apel din Amsterdam).

               38

               Această instanță a apreciat că, dacă „multiplexorul video” poate fi considerat, având în vedere caracteristicile și proprietățile sale obiective, ca făcând parte dintr‑un sistem de alarmă precum cel prevăzut la poziția 8531 din NC, acesta trebuie totuși clasificat, în temeiul notei 2 litera (a) din secțiunea XVI din NC, la subpoziția 8521 90 00 din NC.

               39

               G. E. Security a formulat recurs împotriva deciziei Gerechtshof Amsterdam (Curtea de Apel din Amsterdam) la instanța de recurs.

               40

               În aceste condiții, Hoge Raad der Nederlanden (Curtea Supremă din Țările de Jos) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Pozițiile 8517, 8521, 8531 și 8543 din NC trebuie interpretate în sensul că un produs precum «multiplexorul video», care a fost conceput pentru a fi integrat ca parte componentă într‑un sistem care poate analiza imaginile și sunetele provenite de la camerele și de la senzorii de alarmă conectați la acesta și care, în cazul în care se dorește, poate înregistra, capta, prelucra, stoca și reda pe un ecran conectat la acesta imagini și sunete și/sau care, în cazul în care imaginile sau sunetele captate o impun, poate emite un semnal de alarmă sub forma unui e‑mail către unul sau mai mulți utilizatori conectați la sistem și/sau poate activa aparate care emit semnale sonore sau luminoase, trebuie clasificat la una dintre aceste poziții?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               41

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, atunci când Curtea este sesizată cu o trimitere preliminară în materia clasificării tarifare, funcția sa constă mai curând în a oferi clarificări instanței naționale cu privire la criteriile a căror punere în aplicare îi va permite acesteia din urmă să clasifice în mod corect produsele în cauză în NC, decât în a efectua ea însăși această clasificare, aceasta cu atât mai mult cu cât Curtea nu dispune în mod necesar de toate elementele indispensabile în această privință. Astfel, instanța națională este, în orice caz, în poziția cea mai potrivită să o efectueze (a se vedea Hotărârea Lukoyl Neftohim Burgas, C‑330/13, EU:C:2014:1757, punctul 27).

               42

               Va reveni, așadar, instanței de trimitere sarcina de a efectua clasificarea produselor în discuție în litigiul principal în funcție de răspunsurile oferite de Curte la întrebarea care i‑a fost adresată.

               43

               Pentru a da un răspuns util instanței de trimitere, trebuie subliniat, pe de o parte, că, astfel cum rezultă din cuprinsul punctului 13 din prezenta hotărâre, regulile generale pentru interpretarea NC prevăd că clasificarea mărfurilor se determină potrivit textului pozițiilor și al notelor de secțiuni sau de capitole, enunțurile titlurilor secțiunilor, ale capitolelor sau ale subcapitolelor fiind considerate ca având numai o valoare indicativă.

               44

               Pe de altă parte, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, pentru a asigura securitatea juridică și facilitatea controalelor, criteriul decisiv pentru clasificarea tarifară a mărfurilor trebuie să aibă în vedere, în general, caracteristicile și proprietățile obiective ale acestora, astfel cum sunt definite de textul poziției din NC și de notele de secțiune sau de capitole (a se vedea Hotărârea Lukoyl Neftohim Burgas, C‑330/13, EU:C:2014:1757, punctul 34 și jurisprudența citată).

               45

               În ceea ce privește Notele explicative ale SA, este necesar să se adauge că, în pofida faptului că nu au forță obligatorie, ele reprezintă mijloace importante de asigurare a unei aplicări uniforme a Tarifului vamal comun și oferă, prin ele însele, elemente valabile pentru interpretarea acestuia (a se vedea în acest sens Hotărârea Kloosterboer Services, C‑173/08, EU:C:2009:382, punctul 25, precum și Hotărârea Agroferm, C‑568/11, EU:C:2013:407, punctul 28). Același lucru este valabil pentru Notele explicative ale NC (a se vedea în acest sens Hotărârea Develop Dr. Eisbein, C‑35/93, EU:C:1994:252, punctul 21, precum și Hotărârea British Sky Broadcasting Group și Pace, C‑288/09 și C‑289/09, EU:C:2011:248, punctul 92).

               46

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească la ce poziție din NC, și anume 8517, 8521, 8531 sau 8543, trebuie clasificată o marfă precum cea denumită „multiplexor video” în discuție în litigiul principal.

               47

               În această privință, chiar din textul pozițiilor 8517, 8521, 8531 și 8543 din NC și din notele explicative aferente rezultă că funcția mărfii în cauză este determinantă pentru clasificarea acesteia din urmă la una dintre aceste poziții.

               48

               Astfel, pozițiile menționate descriu în mod concret funcția pe care o îndeplinesc mărfurile pe care le acoperă. Astfel, poziția 8517 din NC se referă, în special, la „aparate pentru transmisia sau recepția vocii, a imaginii sau a altor date, inclusiv aparatele pentru comunicație, în rețele cu sau fără fir”. Poziția 8521 din NC se referă la „aparate de înregistrare sau de reproducere videofonică, chiar încorporând un receptor de semnale videofonice”. Poziția 8531 din NC desemnează „aparatele electrice de semnalizare acustică sau vizuală (de exemplu, sonerii, sirene, tablouri de avertizare, sisteme antifurt sau de avertizare împotriva incendiilor)”. Poziția 8543 din NC include „mașinile și aparatele electrice care au o funcție proprie, nedenumite și necuprinse în altă parte în capitolul [85 din NC]”.

               49

               În speță, este cert că „multiplexorul video” asigură trei funcții diferite.

               50

               Astfel, din descrierea făcută de instanța de trimitere și redată la punctele 28-31 din prezenta hotărâre rezultă că „multiplexorul video” are o funcție de înregistrare și de reproducere videofonică, care corespunde textului poziției 8521 din NC.

               51

               „Multiplexorul video” asigură de asemenea o funcție de alarmă precum cea descrisă la punctul 32 din prezenta hotărâre, care corespunde textului poziției 8531 din NC.

               52

               „Multiplexorul video” îndeplinește, de asemenea, o funcție de transmitere și de recepție a datelor în rețea, a cărei descriere efectuată la punctul 33 din prezenta hotărâre corespunde, în ceea ce o privește, textului poziției 8517 din NC.

               53

               Or, nota 3 din secțiunea XVI din NC, în care sunt cuprinse pozițiile 8517, 8521 și 8531 din NC, prevede că „mașinile concepute pentru a asigura două sau mai multe funcții diferite, alternative sau complementare, se clasifică după funcția principală care caracterizează ansamblul”.

               54

               În speță, din cuprinsul punctelor 24 și, respectiv, 25 din prezenta hotărâre rezultă că, pe de o parte, G. E. Security prezintă „multiplexorul video” pe site‑ul său internet ca „înregistrator video digital” și că, pe de altă parte, „multiplexorul video” este vândut exclusiv întreprinderilor specializate în comercializarea de instalații de securitate și de sisteme de supraveghere.

               55

               Din aceste elemente, precum și din descrierea „multiplexorului video” efectuată de instanța de trimitere, astfel cum este redată la punctele 24-33 din prezenta hotărâre, rezultă că „multiplexorul video” are, raportat la caracteristicile și la proprietățile sale obiective, precum și la destinația sa, o funcție principală de înregistrare și de reproducere videofonice în cadrul unui sistem de securitate și de supraveghere.

               56

               Astfel cum arată guvernul olandez și Comisia, celelalte funcții asigurate de „multiplexorul video”, și anume funcțiile de alarmă și de rețea, nu constituie decât funcții accesorii care sunt destinate să amelioreze funcționarea sistemului în care este integrat „multiplexorul video”.

               57

               Rezultă că NC trebuie interpretată în sensul că o marfă precum cea denumită „multiplexor video”, în discuție în litigiul principal, trebuie clasificată, sub rezerva aprecierii de către instanța de trimitere a ansamblului elementelor de fapt de care dispune, la poziția 8521 din NC.

               58

               Această constatare nu poate fi repusă în discuție de notele 2 și 4 din secțiunea XVI din NC.

               59

               Astfel, din jurisprudența Curții rezultă că nota 2 din secțiunea XVI din NC nu se aplică decât clasificării tarifare a „părților de mașini” (a se vedea Hotărârea Data I/O, C‑297/13, EU:C:2014:331, punctul 34).

               60

               Având în vedere că noțiunea „parte”, în sensul acestei note, nu este definită de aceasta din urmă, Curtea, pentru a asigura aplicarea coerentă și uniformă a Tarifului vamal comun, a dat acestei noțiuni o definiție unică, comună tuturor capitolelor din NC (a se vedea în acest sens Hotărârea HARK, C‑450/12, EU:C:2013:824, punctul 37, și Hotărârea Rohm Semiconductor, C‑666/13, EU:C:2014:2388, punctul 44).

               61

               Din jurisprudența Curții referitoare la poziția 8473 din NC și la nota 2 litera (b) din secțiunea XVI din NC rezultă că noțiunea „parte” implică prezența unui ansamblu pentru funcționarea căruia acestea sunt indispensabile (a se vedea în acest sens Hotărârea Rohm Semiconductor, C‑666/13, EU:C:2014:2388, punctul 45 și jurisprudența citată).

               62

               Prin urmare, pentru a putea califica un articol drept „parte”, nu este suficient să se demonstreze că, fără acest articol, mașina nu este în măsură să răspundă nevoilor cărora le este destinată. Trebuie să se stabilească în plus că funcționarea mecanică sau electrică a mașinii în cauză depinde de prezența articolului menționat (a se vedea Hotărârea Rohm Semiconductor, C‑666/13, EU:C:2014:2388, punctul 46 și jurisprudența citată).

               63

               În speță, astfel cum rezultă din cuprinsul punctului 26 din prezenta hotărâre, „multiplexorul video” este utilizat în cadrul unor instalații de securitate și de supraveghere a clădirilor și constituie, mai precis, un element al unui sistem de supraveghere video cu circuit închis.

               64

               Or, după cum arată guvernul neerlandez și Comisia, un asemenea sistem poate funcționa și fără a dispune de „multiplexor video”. Astfel, aparatele de detectare utilizate în cadrul acestui sistem își pot îndeplini funcția în lipsa „multiplexorului video”. De asemenea, funcționarea mecanică și electrică a acestor aparate nu depinde de prezența „multiplexorului video”.

               65

               În consecință, „multiplexorul video” nu poate fi considerat o „parte de mașină” în sensul notei 2 din secțiunea XVI din NC. Prin urmare, această notă nu este relevantă pentru clasificarea acestei mărfi în NC.

               66

               În ceea ce privește nota 4 din secțiunea XVI din NC, trebuie arătat că, în conformitate cu textul său, aceasta se aplică doar unei „mașin[i] sau [unei combinații] de mașini […] constituite din elemente distincte […] destinate să asigure împreună o funcție bine determinată”.

               67

               Nota explicativă a SA referitoare la nota 4 din secțiunea XVI din SA, care este identică cu nota 4 din secțiunea XVI din NC, indică faptul că termenii „concepute pentru a asigura împreună o funcție bine determinată” se referă numai la mașinile și la combinațiile de mașini necesare pentru realizarea funcției proprii, care este cea a ansamblului care constituie unitatea funcțională, fiind excluse mașinile sau aparatele care au funcții auxiliare și care nu concură la funcția ansamblului.

               68

               Această notă explicativă precizează că nu îndeplinesc condițiile enunțate la nota 4 din secțiunea XVI din SA și, prin urmare, la nota identică din NC sistemele de supraveghere video cu circuit închis, constând în combinația unui număr variabil de camere de televiziune și de monitoare video conectate prin intermediul unor cabluri coaxiale la un controlor de sistem, la comutatoare, la panouri de audiorecepție și, eventual, la mașini de prelucrare automată a datelor (pentru salvarea datelor) și/sau la un înregistrator video (pentru înregistrarea imaginilor).

               69

               Or, s‑a constatat deja la punctele 26 și 63 din prezenta hotărâre că „mutiplexorul video” constituie un element al unui asemenea sistem de supraveghere video cu circuit închis. Prin urmare, nota 4 din secțiunea XVI din NC nu este relevantă în vederea clasificării unei asemenea mărfi în NC.

               70

               Astfel, este necesar să se înlăture argumentul susținut de G. E. Security, potrivit căruia „multiplexorul video” ar trebui clasificat la poziția 8543 din NC.

               71

               Astfel, din textul poziției menționate rezultă că aceasta include „mașinile și aparatele electrice care au o funcție proprie, nedenumite și necuprinse în altă parte în capitolul [85 din NC]”. Astfel, clasificarea unui produs la aceeași poziție nu este de conceput decât dacă nu este posibilă clasificarea acestui produs la o altă poziție din acest capitol 85. Or, din cuprinsul punctului 57 din prezenta hotărâre rezultă că nu aceasta este situația în acțiunea principală.

               72

               Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că NC trebuie interpretată în sensul că o marfă precum cea denumită „multiplexor video”, în discuție în litigiul principal, trebuie clasificată, sub rezerva aprecierii de către instanța de trimitere a ansamblului elementelor de fapt de care dispune, la poziția 8521 din NC.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               73

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a zecea) declară:

                     Nomenclatura combinată, care figurează în anexa I la Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 al Consiliului din 23 iulie 1987 privind Nomenclatura tarifară și statistică și Tariful vamal comun, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1214/2007 al Comisiei din 20 septembrie 2007, trebuie interpretată în sensul că o marfă precum cea denumită „multiplexor video”, în discuție în litigiul principal, trebuie clasificată, sub rezerva aprecierii de către instanța de trimitere a ansamblului elementelor de fapt de care dispune, la poziția 8521 din această nomenclatură.

                     Semnături

            (
            *1
         )   Limba de procedură: neerlandeza.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 12 noiembrie 2008.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE împotriva Comisiei Comunităților Europene.#Contracte de achiziții publice de servicii - Cerere de ofertă privind serviciile de asistență în favoarea sistemului de registre stabilit în temeiul Directivei 2003/87/CE - Respingerea ofertei unui ofertant - Decizie de atribuire unui alt ofertant - Eroare vădită de apreciere - Obligație de motivare - Cerere de daune interese.#Cauza T-406/06.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera întâi) din 12 noiembrie 2008 — Evropaïki Dynamiki/Comisia
      (Cauza T‑406/06)
      „Contracte de achiziții publice de servicii — Cerere de ofertă privind serviciile de asistență în favoarea sistemului de registre stabilit în temeiul Directivei 2003/87/CE
         — Respingerea ofertei unui ofertant — Decizie de atribuire unui alt ofertant — Eroare vădită de apreciere — Obligație de motivare — Cerere de daune interese”

      1.                     Acte ale instituțiilor — Motivare — Obligație — Domeniu de aplicare — Decizie, în cadrul procedurii de atribuire a unui contract
            de achiziții publice de servicii, de respingere a unei oferte [art. 253 CE; Regulamentul nr. 1605/2002 al Consiliului, art.
            100 alin. (2); Regulamentul nr. 2342/2002 al Comisiei, art. 149 alin. (2) și alin (3) al treilea paragraf] (a se vedea punctele
            47-50, 99, 100, 106, 107, 110 și 111)
      2.                     Contracte de achiziții publice ale Comunităților Europene — Atribuire a unui contract în urma unei cereri de ofertă — Puterea
            de apreciere a instituțiilor — Control jurisdicțional — Limite (a se vedea punctul 64)
      3.                     Contracte de achiziții publice ale Comunităților Europene — Procedură de cerere de ofertă — Obligația de a respecta principiile
            egalității de tratament al ofertanților și transparenței pentru a garanta un sistem de concurență nedenaturată [Regulamentul
            nr. 1605/2002 al Consiliului, art. 89 alin (1)] (a se vedea punctele 82-86)
      Obiectul

               Pe de o parte, cerere de anulare a Deciziei Comisiei din 19 octombrie 2006 prin care a fost respinsă oferta prezentată de
                  reclamantă în cadrul unei cereri de ofertă privind serviciile de asistență în favoarea sistemului de registre stabilit în
                  temeiul Directivei 2003/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 octombrie 2003 de stabilire a unui sistem de
                  comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității și de modificare a Directivei 96/61/CE a
                  Consiliului (JO L 275, p. 32, Ediție specială, 15/vol. 10, p. 78), registrul comunitar independent privind tranzacțiile (CITL),
                  întreținerea tehnică și sprijinirea utilizatorilor (JO 2006, S 102), precum și o cerere de anulare a deciziei de a atribui
                  contractul unui alt ofertant și, pe de altă parte, cerere de daune interese

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligã Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE la suportarea propriilor cheltuieli
                     de judecată, precum și a cheltuielilor de judecată efectuate de Comisie.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 19 mai 1983. # Constantin Verros împotriva Parlamentului European. # Funcționar. # Cauza 306/81.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a treia) din 13 iunie 2012. # Hans Davids împotriva Comisiei Europene. # Funcție publică. # Cauza F-105/11.


Hotărârea Curții din data de 18 iunie 2002.#Koninklijke Philips Electronics NV împotriva Remington Consumer Products Ltd.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Regatul Unit.#Apropierea legislațiilor - Directivă 89/104/CEE.#Cauza C-299/99.


Hotărârea Curții din data de 24 septembrie 2002. # Falck SpA și Acciaierie di Bolzano SpA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat. # Cauze conexate C-74/00 P și C-75/00 P.