title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din data de 24 aprilie 2007.#Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Țărilor de Jos.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Încheierea de către un stat membru a unui acord bilateral cu Statele Unite ale Americii privind transportul aerian - Dreptul de stabilire - Dreptul derivat care reglementează piața internă a transportului aerian - Competența externă a Comunității.#Cauza C-523/04.

text:
      Cauza C‑523/04
      Comisia Comunităților Europene
      împotriva
      Regatului Țărilor de Jos
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Încheierea de către un stat membru a unui acord bilateral cu Statele Unite ale Americii privind transportul aerian — Dreptul de stabilire — Dreptul derivat care reglementează piața internă a transportului aerian — Competența externă a Comunității”
      Sumarul hotărârii
      1.        State membre — Obligații — Neîndeplinirea obligațiilor — Justificare — Principiul protecției încrederii legitime
      (art. 226 CE)
      2.        Acorduri internaționale — Acorduri ale statelor membre — Acorduri anterioare Tratatului CE — Articolul 307 CE — Domeniu de
            aplicare
      (art. 307 CE)
      3.        Transporturi — Transport aerian — Tarifarea unor rute intracomunitare și a unor sisteme informatizate de rezervare utilizate
            în statele membre
      [Tratatul CE, art. 5 (devenit art. 10 CE); Regulamentele nr. 2299/89 și nr. 2409/92 ale Consiliului]
      4.        Libera circulație a persoanelor — Libertatea de stabilire — Acord bilateral în domeniul transportului aerian între un stat
            membru și un stat terț
      [Tratatul CE, art. 52 (devenit, în urma modificării, art. 43 CE)]
      1.        Procedura în constatarea neîndeplinirii obligațiilor se sprijină pe constatarea obiectivă a nerespectării de către un stat
         membru a obligațiilor pe care i le impune dreptul comunitar, iar principiul respectării încrederii legitime nu ar putea fi
         invocat de către un stat membru ca să împiedice constatarea obiectivă a nerespectării de către acesta a obligațiilor pe care
         i le impune tratatul sau un act de drept derivat, deoarece acceptarea acestei justificări ar fi contrară obiectivului urmărit
         de procedura prevăzută la articolul 226 CE.

      (a se vedea punctul 28)
      2.        Modificările aduse, ulterior aderării unui stat membru la Comunitățile Europene, unui acord bilateral în domeniul transportului
         aerian încheiat între acest stat membru și un stat terț dovedesc o renegociere a acordului în ansamblul său. Dacă anumite
         prevederi ale acestui acord nu au fost amendate în mod formal prin respectivele modificări sau nu au suferit decât schimbări
         minore de redactare, nu este mai puțin adevărat că angajamentele care derivă din aceste prevederi au fost confirmate cu ocazia
         acestei renegocieri. Or, într‑o asemenea situație, statele membre sunt împiedicate nu doar să își asume noi angajamente internaționale,
         ci și să mențină în vigoare astfel de angajamente dacă acestea încalcă dreptul comunitar.

      (a se vedea punctul 51)
      3.        Articolul 5 din tratat (devenit articolul 10 CE) obligă statele membre să faciliteze Comunității îndeplinirea misiunii sale
         și să se abțină de la orice măsuri susceptibile de a pune în pericol realizarea scopurilor tratatului. În domeniul relațiilor
         externe, misiunea Comunității și scopurile tratatului ar fi compromise dacă statele membre ar putea să își asume angajamente
         internaționale care conțin prevederi susceptibile să afecteze norme adoptate de Comunitate sau să aducă atingere efectului
         acestora.

      Prin menținerea în vigoare, în pofida renegocierii unui acord bilateral în domeniul transportului aerian încheiat cu un stat
         terț, a unor angajamente internaționale privind tarifele aeriene practicate pe rute intracomunitare de către operatorii de
         transport desemnați de acest stat, precum și sistemele informatizate de rezervare propuse spre utilizare sau utilizate pe
         teritoriul său național, un stat membru nu își îndeplinește obligațiile care îi revin în temeiul articolului 5 din tratat,
         precum și în temeiul Regulamentului nr. 2409/92 privind tarifele serviciilor aeriene pentru transportul de pasageri și de
         marfă și al Regulamentului nr. 2299/89 de stabilire a unui cod de conduită pentru sistemele informatizate de rezervare.

      (a se vedea punctele 74-76)
      4.        Este contrară articolului 52 din tratat (devenit, în urma modificării, articolul 43 CE) o clauză care figurează într‑un acord
         bilateral privind transportul aerian încheiat de un stat membru cu un stat terț, care permite, printre altele, statului terț
         să refuze sau să retragă o concesiune sau o autorizație unei companii aeriene desemnate de statul membru menționat, dar pentru
         care o parte substanțială a proprietății și controlul efectiv nu aparțin acestui stat membru sau unor resortisanți ai acestuia.

      Într‑adevăr, o astfel de clauză afectează în mod incontestabil companiile aeriene stabilite în statul membru menționat pentru
         care o parte substanțială a proprietății și controlul efectiv aparțin fie unui alt stat membru decât statul gazdă, fie unor
         resortisanți ai unui astfel de stat membru. Aceste din urmă companii aeriene, numite comunitare, pot fi oricând excluse de
         la beneficiul acordului bilateral menționat, acest beneficiu fiind în schimb asigurat companiilor aeriene naționale pentru
         care o parte substanțială a proprietății și controlul efectiv aparțin statului membru sau resortisanților acestuia. În consecință,
         companiile aeriene menționate suportă o discriminare care le împiedică să beneficieze de tratamentul național în statul membru
         gazdă.

      (a se vedea punctele 86-90)
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      24 aprilie 2007(*)

      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Încheierea de către un stat membru a unui acord bilateral cu Statele Unite ale Americii privind transportul aerian – Dreptul de stabilire – Dreptul derivat care reglementează piața internă a transportului aerian – Competența externă a Comunității”
      În cauza C‑523/04,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 226 CE, introdusă la
         23 decembrie 2004,

      Comisia Comunităților Europene, reprezentată de domnii M. Huttunen și W. Wils, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      reclamantă,
      împotriva
      Regatului Țărilor de Jos, reprezentat de doamna H. G. Sevenster și de domnul M. de Grave, în calitate de agenți,

      pârât,
      susținut de
      Republica Franceză, reprezentată de domnul G. de Bergues și de doamna A. Hare, în calitate de agenți,

      intervenientă,
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii P. Jann, C. W. A. Timmermans, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász și J. Klučka,
         președinți de cameră, domnii J. N. Cunha Rodrigues (raportor), K. Schiemann, J. Makarczyk, U. Lõhmus, E. Levits și A. Ó Caoimh,
         judecători,

      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 16 noiembrie 2006,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea sa, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, prin asumarea sau menținerea în vigoare, în
         pofida renegocierii acordului privind transportul aerian încheiat între Regatul Țărilor de Jos și Statele Unite ale Americii
         la 3 aprilie 1957 (Tractatenblad 1957, nr. 53, denumit în continuare „acordul din 1957”), a unor angajamente internaționale cu Statele Unite:

      –        privind tarifele aeriene practicate de operatorii de transport desemnați de Statele Unite pe rute intracomunitare;
      –        privind sistemele informatizate de rezervare (denumite în continuare „SIR”) propuse spre utilizare sau utilizate pe teritoriul
         olandez și

      –        care recunosc Statelor Unite dreptul de a revoca, de a suspenda sau de a limita drepturile de trafic în cazurile în care operatorii
         de transport aerian desemnați de Regatul Țărilor de Jos nu se află în proprietatea acestuia din urmă sau a unor resortisanți
         olandezi,

      Regatul Țărilor de Jos nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 5 din Tratatul CE (devenit articolul
         10 CE) și 52 din Tratatul CE (devenit, în urma modificării, articolul 43 CE), precum și în temeiul Regulamentelor (CEE) nr. 2409/92
         al Consiliului din 23 iulie 1992 privind tarifele serviciilor aeriene pentru transportul de pasageri și de marfă (JO L 240,
         p. 15, Ediție specială, 07/vol. 2, p. 176) și nr. 2299/89 al Consiliului din 24 iulie 1989 de stabilire a unui cod de conduită
         pentru sistemele informatizate de rezervare (JO L 220, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 2, p. 30), astfel cum a fost modificat
         prin Regulamentul (CEE) nr. 3089/93 al Consiliului din 29 octombrie 1993 (JO L 278, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 3, p. 5).

      2        Prin ordonanța președintelui Curții din 6 iunie 2005, a fost admisă intervenția Republicii Franceze în sprijinul concluziilor
         Regatului Țărilor de Jos.

       Cadrul juridic
      3        Articolul 1 din Regulamentul nr. 2299/89 prevede:

      „Prezentul regulament se aplică [SIR] propuse spre utilizare și/sau utilizate pe teritoriul Comunității în vederea distribuției
         și vânzării produselor de transport aerian, indiferent de:

      –        statutul sau naționalitatea vânzătorului sistemului respectiv,
      –        sursa de informații folosită sau amplasarea unității centrale de prelucrare a datelor,
      –        localizarea geografică a produsului de transport aerian respectiv.”
      4        Cu toate acestea, articolul 7 alineatele (1) și (2) din același regulament prevede:

      „(1)      Obligațiile vânzătorului unui sistem în conformitate cu articolele 3-6 nu se aplică față de un transportator asociat dintr‑o
         țară terță, în măsura în care SIR‑ul acestuia nu respectă dispozițiile prezentului regulament sau nu oferă transportatorilor
         aerieni comunitari un tratament echivalent cu cel acordat în temeiul prezentului regulament.

      (2)      Obligațiile transportatorilor asociați și participanți conform articolului 8 nu se aplică față de un SIR controlat de transportatorii
         aerieni dintr‑o țară terță, în măsura în care transportatorul asociat sau participant nu beneficiază în țara respectivă de
         un tratament echivalent cu cel acordat în temeiul prezentului regulament și al Regulamentului (CEE) nr. 2672/88 al Comisiei.”

      5        Regulamentul nr. 2409/92 definește, la articolul 1 alineatul (1), criteriile și procedurile care se aplică la stabilirea tarifelor
         pentru pasageri și pentru mărfuri pentru serviciile aeriene corespunzătoare transportului exclusiv intracomunitar.

      6        Alineatele (2) și (3) ale aceluiași articol au următorul cuprins:

      „(2)      Fără a aduce atingere alineatului (3), prezentul regulament nu se aplică:
      (a)      tarifelor aeriene pentru transportul de pasageri și de marfă percepute de operatorii de transport aerian necomunitari;
      (b)      tarifelor aeriene pentru transportul de pasageri și de marfă stabilite prin aplicarea obligației serviciului public, în conformitate
         cu Regulamentul (CEE) nr. 2408/92 al Consiliului din 23 iulie 1992 privind accesul operatorilor de transport aerian comunitari
         la rutele aeriene intracomunitare […]

      (3)      Numai operatorii de transport aerian comunitari sunt abilitați să introducă produse noi sau tarife inferioare celor existente
         pentru produse identice.”

      7        Articolul 12 din Regulamentul nr. 2409/92 prevede:

      „Prezentul regulament intră în vigoare la 1 ianuarie 1993.”
       Istoricul cauzei
       Acordul din 1957
      8        La 3 aprilie 1957, Regatul Țărilor de Jos și Statele Unite ale Americii au încheiat acordul din 1957.

      9        Acest acord a fost completat printr‑un protocol din 31 martie 1978 (Tractatenblad 1978, nr. 55, denumit în continuare „protocolul din 1978”) și modificat prin schimburile de note din 13 octombrie și din
         22 decembrie 1987 (Tractatenblad 1988, nr. 12), din 29 ianuarie și din 13 martie 1992 (Tractatenblad 1992, nr. 63) și din 14 octombrie 1992 (Tractatenblad 1992, nr. 177, denumit în continuare „schimbul de note din luna octombrie 1992”).

      10      Protocolul din 1978 a fost la rândul său modificat printr‑un protocol din 11 iunie 1986 (Tractatenblad 1986, nr. 88), precum și prin schimbul de note din luna octombrie 1992.

      11      Schimbul de note din luna octombrie 1992 a modificat mai multe prevederi ale acordului din 1957, în special articolele 1 (definiții),
         2 (atribuirea de drepturi), 3 (desemnarea), 4 (proprietatea și controlul companiilor aeriene), 6 (securitatea), 7 (taxele
         vamale și redevențele de utilizare), 8 (concurența loială), 13 (soluționarea diferendelor) și 16 (rezilierea), precum și anexa
         conținând tabelul rutelor aeriene. În plus, un anumit număr de modificări au fost aduse protocolului din 1978.

      12      Pe de altă parte, schimbul de note din luna octombrie 1992 nu a modificat prevederile acordului din 1957 referitoare la tarifele
         aeriene și la SIR.

      13      Acest schimb de note prevedea că se aplică provizoriu începând cu data încheierii sale, și anume 14 octombrie 1992. Întrucât
         Parlamentul olandez a ratificat respectivul schimb de note la 26 aprilie 1993, acesta a intrat în vigoare la 11 mai 1993 (a
         se vedea Tractatenblad 1993, nr. 84 și nr. 85).

       Cauzele „cer deschis” și consecințele acestora
      14      Înainte de a iniția prezenta procedură împotriva Regatului Țărilor de Jos, Comisia a derulat o procedură în constatarea neîndeplinirii
         obligațiilor împotriva a opt alte state membre care încheiaseră cu Statele Unite acorduri privind transporturile aeriene.

      15      Comisia a adresat fiecăruia dintre aceste state membre o scrisoare de punere în întârziere între lunile iunie 1995 și mai
         1996 și un aviz motivat între lunile martie și aprilie 1998 și a introdus o acțiune împotriva acestora la 18 decembrie 1998.
         Regatul Țărilor de Jos a intervenit în sprijinul statului membru pârât în fiecare dintre aceste cauze. Curtea s‑a pronunțat
         în aceste cauze (cunoscute sub denumirea „cauzele «cer deschis»”) la 5 noiembrie 2002, prin hotărârile Comisia/Regatul Unit
         (C‑466/98, Rec., p. I‑9427), Comisia/Danemarca (C‑467/98, Rec., p. I‑9519), Comisia/Suedia (C‑468/98, Rec., p. I‑9575), Comisia/Finlanda
         (C‑469/98, Rec., p. I‑9627), Comisia/Belgia (C‑471/98, Rec., p. I‑9681), Comisia/Luxemburg (C‑472/98, Rec., p. I‑9741), Comisia/Austria
         (C‑475/98, Rec., p. I‑9797) și Comisia/Germania (C‑476/98, Rec., p. I‑9855).

      16      Prin ultimele șapte dintre aceste hotărâri (acțiunea împotriva Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord vizând
         o situație diferită), Curtea a hotărât că, prin asumarea sau menținerea în vigoare, în pofida renegocierii acordurilor existente,
         a unor angajamente internaționale cu Statele Unite privind tarifele aeriene practicate de operatorii de transport desemnați
         de Statele Unite pe rute intracomunitare, privind SIR propuse spre utilizare sau utilizate pe teritoriul statului membru pârât
         și care recunoșteau Statelor Unite dreptul de a revoca, de a suspenda sau de a limita drepturile de trafic în cazurile în
         care operatorii de transport aerian desemnați de statul membru pârât nu se aflau în proprietatea acestuia din urmă sau a resortisanților
         săi, statele membre pârâte nu și‑au îndeplinit obligațiile care le revin în temeiul articolelor 5 și 52 din tratat, precum
         și în temeiul Regulamentelor nr. 2409/92 și nr. 2299/89, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 3089/93.

      17      Ca urmare a acestor hotărâri, la 25 noiembrie 2002, la 30 iulie 2004 și la 10 martie 2005, Comisia s‑a adresat în scris Regatului
         Țărilor de Jos, solicitându‑i, pe de o parte, să nu continue negocieri bilaterale cu Statele Unite și, pe de altă parte, să
         denunțe acordul din 1957.

       Procedura precontencioasă și concluziile
      18      Cu privire la schimbul de note din luna octombrie 1992, la 19 ianuarie 1999, Comisia a adresat Regatului Țărilor de Jos o
         scrisoare de punere în întârziere, la care acesta a răspuns printr‑o scrisoare din 1 iunie 1999.

      19      La 24 octombrie 2000, Comisia a adresat un aviz motivat Regatului Țărilor de Jos, invitându‑l să adopte, în două luni de la
         notificare, măsurile necesare pentru a se conforma avizului. Regatul Țărilor de Jos a răspuns la acest aviz printr‑o scrisoare
         din 23 februarie 2001.

      20      Comisia a introdus prezenta acțiune la 23 decembrie 2004.

       Cu privire la excepția de inadmisibilitate întemeiată pe durata excesivă a procedurii precontencioase
       Argumentele părților
      21      Regatul Țărilor de Jos subliniază durata foarte lungă a procedurii precontencioase în speță. Într‑adevăr, Comisia ar fi lăsat
         să treacă mai mult de șase ani între schimbul de note din luna octombrie 1992 și trimiterea scrisorii de punere în întârziere
         (luna ianuarie 1999) și mai mult de patru ani între trimiterea avizului motivat (luna octombrie 2000) și introducerea prezentei
         acțiuni (luna decembrie 2004). Din acest motiv, Comisia ar fi pus Regatul Țărilor de Jos într‑o situație atât de defavorabilă
         încât aceasta și‑ar fi pierdut dreptul de a‑l deferi Curții în prezenta cauză.

      22      Deși, în 1995, Comisia a inițiat proceduri în constatarea neîndeplinirii obligațiilor împotriva a alte opt state membre în
         cauzele „cer deschis”, aceasta nu ar fi pus atunci în discuție schimbul de note din luna octombrie 1992. Deoarece a așteptat
         mai mult de șase ani înainte de a adresa o scrisoare de punere în întârziere Regatului Țărilor de Jos, Comisia ar fi determinat
         încrederea legitimă a guvernului olandez cu privire la faptul că nu exista o încălcare a reglementării comunitare.

      23      Comisia nu s‑ar fi conformat obligației de a respecta un termen rezonabil, care ține de principiul bunei administrări și care
         decurge din principiul securității juridice.

      24      În opinia Regatului Țărilor de Jos, susținut în această privință de guvernul francez, acordul din 1957, astfel cum a fost
         modificat, ar conferi securitate juridică operatorilor de transport vizați, care ar dobândi astfel acces la piața americană.
         Între timp, Comisia ar fi aprobat alianța între întreprinderile KLM Royal Dutch Airlines (denumită în continuare „KLM”) și
         Northwest Airlines. Statele Unite ar considera că angajamentele care figurează în acest acord condiționează acordarea „imunității
         antitrust” necesare acestei alianțe. Denunțarea acordului din 1957 ar conduce de îndată la retragerea acestei „imunități antitrust”
         de către autoritățile americane și ar face iluzorie perspectiva de a obține o astfel de imunitate pentru cooperarea între
         întreprinderile KLM și Air France (deja aprobată de Comisie). Prejudiciul cauzat prin retragerea acestei „imunități antitrust”
         s‑ar ridica la milioane de euro.

      25      Comisia răspunde că, potrivit unei jurisprudențe constante, nu este ținută să respecte termene determinate atunci când aplică
         articolul 226 CE.

      26      Pe de altă parte, faptul că procedura de constatare a neîndeplinirii obligațiilor împotriva Regatului Țărilor de Jos a fost
         inițiată de Comisie mai târziu decât împotriva celorlalte opt state membre nu l‑ar fi defavorizat pe acesta, ci dimpotrivă.
         În comparație cu celelalte opt state membre, Regatul Țărilor de Jos ar fi avut avantajul de a dispune de un termen suplimentar
         pentru a evita introducerea unei acțiuni prin denunțarea schimbului de note din luna octombrie 1992.

       Aprecierea Curții
      27      Este adevărat că, în anumite situații, o durată excesivă a procedurii precontencioase prevăzute la articolul 226 CE este susceptibilă
         să sporească dificultatea, pentru statul în cauză, de a respinge argumentele Comisiei și să încalce astfel dreptul la apărare.
         Cu toate acestea, în speță, guvernul olandez nu a dovedit că durata neobișnuită a procedurii a influențat modul în care și‑a
         organizat apărarea (a se vedea în acest sens hotărârea din 16 mai 1991, Comisia/Țările de Jos, C‑96/89, Rec., p. I‑2461, punctele
         15 și 16, precum și hotărârea Comisia/Austria, citată anterior, punctul 36).

      28      Mai mult, trebuie subliniat că procedura în constatarea neîndeplinirii obligațiilor se sprijină pe constatarea obiectivă a
         nerespectării de către un stat membru a obligațiilor pe care i le impune dreptul comunitar și că principiul respectării încrederii
         legitime nu ar putea fi invocat de către un stat membru, într‑un caz precum cel în speță, ca să împiedice constatarea obiectivă
         a nerespectării de către acesta a obligațiilor pe care i le impune Tratatul CE sau un act de drept derivat, deoarece acceptarea
         acestei justificări ar fi contrară obiectivului urmărit de procedura prevăzută la articolul 226 CE (a se vedea în acest sens
         hotărârea Comisia/Austria, citată anterior, punctul 38).

      29      Împrejurarea că denunțarea acordului din 1957 ar putea duce la retragerea „imunității antitrust” de către autoritățile americane
         și la eventualele prejudicii care ar decurge de aici nu are relevanță în ceea ce privește admisibilitatea prezentei acțiuni.
         Într‑adevăr, această acțiune, întemeiată pe articolul 226 CE, are ca obiect, în mod exclusiv, constatarea unei încălcări a
         dreptului comunitar ce rezultă din angajamentele asumate între Regatul Țărilor de Jos și Statele Unite.

      30      În consecință, această excepție trebuie respinsă.

       Cu privire la argumentul referitor la evoluțiile intervenite ulterior avizului motivat
       Argumentele părților
      31      Regatul Țărilor de Jos, susținut de guvernul francez, arată că prezenta acțiune a fost introdusă de către Comisie fără ca
         aceasta să țină seama îndeajuns de evoluțiile intervenite ulterior avizului motivat. Într‑adevăr, ca urmare a pronunțării
         hotărârilor în cauzele „cer deschis”, Consiliul Uniunii Europene ar fi încredințat Comisiei, la 5 iunie 2003, două mandate
         pentru a negocia cu Statele Unite și cu celelalte state terțe acorduri privind transportul aerian, mandate definite de Regulamentul
         (CE) nr. 847/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 29 aprilie 2004 privind negocierea și punerea în aplicare
         a acordurilor de reglementare a serviciilor aeriene dintre statele membre și țările terțe (JO L 157, p. 7, Ediție specială,
         07/vol. 14, p. 36). În mai multe rânduri, Comisia ar fi solicitat statelor membre să se abțină să desfășoare negocieri bilaterale
         în domeniul transportului aerian, pentru a nu compromite negocierile comunitare în curs.

      32      Dacă prezenta acțiune ar fi admisă de către Curte, Regatul Țărilor de Jos ar fi obligat să anuleze dispozițiile considerate
         contrare dreptului comunitar, ceea ce ar pune acest stat membru într‑o situație imposibilă. Dacă ar negocia o astfel de anulare
         cu Statele Unite, Regatul Țărilor de Jos ar interfera cu negocierile comunitare în curs.

      33      Tot în opinia Regatului Țărilor de Jos, susținut de guvernul francez, Comisia nu ar fi ținut seama, în prezenta procedură,
         nici de cele două mandate de negociere pe care Consiliul i le‑a acordat în luna iunie 2003, nici de Regulamentul nr. 847/2004.
         Astfel, nu ar fi fost făcută nicio evaluare a prejudiciului important pe care o denunțare a acordurilor bilaterale privind
         transportul aerian ar putea să îl cauzeze companiilor aeriene.

      34      Principiul cooperării loiale între instituțiile Comunității și statele membre, prevăzut la articolul 5 din tratat, s‑ar aplica
         în mod reciproc, astfel încât Comisia ar fi și ea obligată să coopereze în vederea apărării eficacității dreptului comunitar.
         Nu ar exista o cooperare loială dacă Regatul Țărilor de Jos ar fi împiedicat în mod efectiv de către Comisie să își îndeplinească
         obligațiile sale comunitare. Prin introducerea prezentei acțiuni, Comisia ar fi încălcat articolul 5 din tratat, deși statele
         membre și Consiliul i‑au furnizat instrumentele necesare pentru a asigura conformitatea transportului aerian transatlantic
         cu dreptul comunitar.

      35      Denunțarea acordului din 1957 ar cauza un vid juridic care ar aduce atingere intereselor Regatului Țărilor de Jos, precum
         și intereselor celorlalte state membre. Chiar dacă anumite zboruri ar rămâne posibile pe baza principiului curtoaziei, după
         cum sugerează Comisia, aplicarea acestui principiu nu ar mai permite operatorilor de transport comunitari să beneficieze de
         securitatea juridică și economică pe care o garantează existența unui acord precum cel în speță. Aprobarea programelor lor
         aeronautice ar trebui reînnoită în fiecare sezon și ar deveni incertă. Validarea sau refuzul condițiilor lor de exploatare
         ar genera o sarcină administrativă suplimentară și ar expune operatorii de transport comunitari refuzului anumitor zboruri
         de către autoritățile din Statele Unite.

      36      Comisia răspunde că, în scrisorile pe care le‑a adresat Regatului Țărilor de Jos la 25 noiembrie 2002, la 30 iulie 2004 și
         la 10 martie 2005, ar fi solicitat acestui stat membru nu să inițieze negocieri cu Statele Unite, ci să aplice clauzele de
         denunțare prevăzute de acordul din 1957, ceea ce nu ar pune Regatul Țărilor de Jos într‑o situație imposibilă.

      37      De altfel, teama că denunțarea acestui acord ar genera un vid juridic ar fi lipsită de fundament. Dacă nu s‑ar încheia un
         nou acord între Comunitate și Statele Unite, zborurile ar rămâne posibile pe baza principiului curtoaziei.

       Aprecierea Curții
      38      Pe lângă considerațiile expuse la punctul 29 din prezenta hotărâre, este necesar să se amintească faptul că prevederile articolului
         226 CE trebuie să își găsească aplicarea fără să existe o obligație a Comisiei de a respecta un termen determinat. În speță,
         Comisia a explicat că, înainte de a introduce prezenta acțiune, a decis să aștepte pronunțarea de către Curte, în anul 2002,
         a hotărârilor în cauzele „cer deschis”, precum și reacția guvernului olandez la aceste hotărâri. În acest fel, Comisia nu
         a exercitat în mod contrar tratatului puterea de apreciere pe care o deține în temeiul articolului 226 CE.

      39      Potrivit unei jurisprudențe constante, neîndeplinirea obligațiilor trebuie apreciată în funcție de situația statului membru
         astfel cum se prezenta aceasta la momentul împlinirii termenului stabilit în avizul motivat, iar schimbările intervenite în
         continuare nu pot fi luate în considerare de către Curte (a se vedea în special hotărârea din 14 iulie 2005, Comisia/Germania,
         C‑433/03, Rec., p. I‑6985, punctul 32 și jurisprudența citată).

      40      În speță, termenul stabilit în avizul motivat a expirat la 24 decembrie 2000, astfel încât evoluțiile invocate de către Regatul
         Țărilor de Jos nu au incidență asupra prezentului litigiu.

      41      În consecință, acest argument trebuie respins.

       Cu privire la fond
       Cu privire la necesitatea de a se pronunța asupra existenței unui nou acord ca urmare a modificărilor aduse prin schimbul
            de note din luna octombrie 1992
       Argumentele părților
      42      În opinia Comisiei, modificările aduse prin schimbul de note din luna octombrie 1992 au schimbat radical natura acordului
         din 1957, transformându‑l într‑un acord complet nou, de tip „cer deschis”, adică un acord care trebuia să respecte mai multe
         criterii definite de guvernul Statelor Unite, cum ar fi liberul acces la toate rutele, acordarea de drepturi nelimitate de
         rută și de trafic, stabilirea prețurilor conform unui sistem numit de „dublă dezaprobare” pentru rutele aeriene între părțile
         la acord și posibilitatea de „code‑sharing”. Modificările menționate ar fi avut ca efect crearea cadrului unei cooperări mai
         strânse între Statele Unite și Regatul Țărilor de Jos, din care derivă, pentru acesta din urmă, noi și importante angajamente
         internaționale. Aceste modificări ar face dovada unei renegocieri a acordului din 1957 în ansamblul său. Într‑o astfel de
         situație, statele membre ar fi împiedicate nu doar să își asume noi angajamente internaționale, ci și să mențină în vigoare
         astfel de angajamente dacă acestea încalcă dreptul comunitar.

      43      Regatul Țărilor de Jos nu recunoaște că schimbul de note din luna octombrie 1992 constituie un nou acord. În opinia sa, acordul
         din 1957 a rămas intact. Prevederile care i‑au fost adăugate ar consolida anumite elemente care figurau în acordul inițial.
         Adaptările din luna octombrie 1992 ar reprezenta rezultatul liberalizării iniţiate cu mulți ani înainte în beneficiul companiilor
         aeriene din cele două țări contractante. Acordul din 1957 ar fi cuprins încă înainte de 1992 elementele esențiale ale unui
         acord de tip „cer deschis”, astfel încât schimbul de note din luna octombrie 1992 nu ar fi avut ca efect transformarea sa
         într‑un nou acord de acest tip.

      44      În opinia Regatului Țărilor de Jos, acordul din 1957, fiind anterior datei de 1 ianuarie 1958, ar intra sub incidența articolului
         307 primul paragraf CE, conform căruia tratatul nu aduce atingere obligației statului membru vizat de a respecta drepturile
         care rezultă pentru statele terțe dintr‑o convenție încheiată înainte de intrarea în vigoare a Tratatului CEE. Aceeași ar
         fi situația în cazul legislației secundare ulterioare: simpla existență a acestei legislații nu ar avea drept consecință să
         impună unui stat membru denunțarea angajamentelor asumate față de state terțe.

       Aprecierea Curții
      45      Trebuie constatat că acordul din 1957 nu conținea, la origine, nicio prevedere referitoare la SIR. Schimbul de note din 29
         ianuarie și din 13 martie 1992 a adăugat la acest acord o anexă referitoare la principiile nediscriminării și concurenței
         în cadrul SIR. Schimbul de note din luna octombrie 1992 nu a adus nicio modificare acestei anexe.

      46      De asemenea, prevederile acordului din 1957 referitoare la tarifele aeriene, și anume cele prevăzute la articolul 11 din respectivul
         acord, rezultă din schimbul de note din 29 ianuarie și din 13 martie 1992, fără ca schimbul de note din luna octombrie 1992
         să conțină prevederi în această materie.

      47      Este adevărat că, în cererea sa, Comisia recunoaște că schimbul de note din luna octombrie 1992 nu a modificat prevederile
         referitoare la SIR și la tarifele aeriene care figurau în acordul din 1957, astfel cum a fost modificat înainte de luna octombrie
         1992.

      48      De altfel, după cum a arătat avocatul general la punctul 136 din concluziile sale, schimbul de note din luna octombrie 1992
         exprimă voința părților contractante de a modifica anumite prevederi, chiar dacă importante, ale acordului din 1957, iar nu
         de a înlocui acest acord.

      49      Din dosar rezultă că modificările din luna octombrie 1992 aduse acordului din 1957 și descrise la punctul 11 al prezentei
         hotărâri au avut ca efect liberalizarea totală a transportului aerian între Statele Unite și Regatul Țărilor de Jos, asigurând
         liberul acces la toate rutele dintre toate punctele situate în aceste două state, fără limită de capacitate și de frecvență,
         fără restricții în ceea ce privește punctele intermediare și cele anterioare sau posterioare („behind, between and beyond
         rights”) și cu toate combinațiile de aparate dorite („change of gauge”). Această libertate totală a fost completată cu prevederi
         referitoare la posibilitatea companiilor aeriene vizate de a încheia acorduri de „code sharing” și cu prevederi menite să
         stimuleze concurența.

      50      Din cele arătate mai sus rezultă că modificările aduse în luna octombrie 1992 acordului din 1957 au avut ca efect crearea
         cadrului unei cooperări mai strânse între Statele Unite și Regatul Țărilor de Jos, din care derivă noi și importante angajamente
         internaționale pentru acesta din urmă.

      51      Mai trebuie subliniat că modificările aduse în luna octombrie 1992 fac dovada unei renegocieri a acordului din 1957 în ansamblul
         său. Dacă anumite prevederi ale acestui acord nu au fost amendate în mod formal prin respectivele modificări sau nu au suferit
         decât schimbări minore de redactare, nu este mai puțin adevărat că angajamentele care derivă din aceste prevederi au fost
         confirmate cu ocazia acestei renegocieri. Or, într‑o asemenea situație, statele membre sunt împiedicate nu doar să își asume
         noi angajamente internaționale, ci și să mențină în vigoare astfel de angajamente dacă acestea încalcă dreptul comunitar.

      52      De altfel, trebuie considerat în mod clar că modificările aduse în luna octombrie 1992 acordului din 1957 în ansamblul său
         aduc atingere efectului anumitor prevederi care nu au fost formal amendate prin modificările respective sau care nu au fost
         amendate decât în mică măsură.

      53      Rezultă de aici că totalitatea angajamentelor internaționale puse în discuție în prezenta acțiune trebuie analizate în lumina
         prevederilor de drept comunitar invocate de Comisie în susținerea acestei acțiuni (a se vedea în acest sens hotărârile citate
         anterior Comisia/Danemarca, punctele 36-42, Comisia/Suedia, punctele 34-40, Comisia/Finlanda, punctele 36-42, Comisia/Belgia,
         punctele 47-53, Comisia/Luxemburg, punctele 42-48, și Comisia/Austria, punctele 46-52).

      54      Rezultă din această analiză că argumentul guvernului olandez întemeiat pe articolul 307 primul paragraf CE nu este fondat.

       Cu privire la neîndeplinirea obligațiilor întemeiată pe încălcarea competenței externe a Comunității
       Argumentele părților
      55      Comisia consideră că, de fiecare dată când, pentru punerea în aplicare a unei politici comune prevăzute de Tratatul CE, Comunitatea
         a adoptat dispoziții prin care au fost introduse, indiferent de formă, reguli comune, statele membre nu mai au dreptul să
         își asume față de statele terțe obligații care aduc atingere acestor reguli sau care le modifică efectul. În această privință,
         Comisia impută Regatului Țărilor de Jos încălcarea competenței externe exclusive a Comunității prin asumarea de angajamente
         față de Statele Unite privind, pe de o parte, tarifele aeriene practicate de operatorii de transport desemnați de Statele
         Unite pe rutele intracomunitare și, pe de altă parte, SIR propuse spre utilizare sau utilizate pe teritoriul olandez.

      56      În ceea ce privește tarifele aeriene, Comisia susține în cererea sa că, de la intrarea în vigoare a Regulamentului nr. 2409/92,
         Regatul Țărilor de Jos nu își mai putea asuma singur și nici menține în vigoare angajamente internaționale privind tarifele
         aeriene practicate de către operatorii de transport din state terțe pe rutele intracomunitare. Cu toate acestea, articolul
         11 din acordul din 1957, astfel cum a fost modificat prin schimbul de note din 29 ianuarie și din 13 martie 1992 și prin articolul
         6 din protocolul din 1978 ar conține un astfel de angajament. În plus, cu ocazia realizării schimbului de note din luna octombrie
         1992, Regatul Țărilor de Jos ar fi menținut această dispoziție. Acest stat membru ar fi încălcat astfel competența externă
         exclusivă atribuită Comunității prin articolul 1 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2409/92.

      57      Referitor la SIR, Comisia afirmă că Regatul Țărilor de Jos a menținut anexa la acordul din 1957 conținând principiile SIR
         cu ocazia renegocierii acestui acord în luna octombrie 1992. În acest mod, Regatul Țărilor de Jos ar fi încălcat competența
         externă exclusivă pe care Comunitatea o are în temeiul Regulamentului nr. 2299/89.

      58      Regatul Țărilor de Jos susține că, în stadiul actual de dezvoltare a dreptului, competența de a încheia acorduri bilaterale
         ar aparține statelor membre atât timp cât Comisia nu a fost învestită cu un mandat expres. Situația ar fi diferită doar atunci
         când, prin obligații bilaterale ale unui stat membru, s‑ar putea aduce atingere anumitor norme comune, ceea ce nu ar fi cazul
         în prezenta cauză.

      59      Chiar dacă s‑ar admite că, datorită adoptării unei reglementări interne comunitare, Comunitatea poate dobândi o competență
         externă exclusivă, o asemenea competență nu ar exista decât de la intrarea în vigoare a acestei reglementări. Întrucât a intrat
         în vigoare la 1 ianuarie 1993, Regulamentul nr. 2409/92 nu ar fi putut să afecteze Regatul Țărilor de Jos în luna octombrie
         1992.

      60      În replica sa, Comisia invocă, prin analogie, hotărârea din 18 decembrie 1997, Inter‑Environnement Wallonie (C‑129/96, Rec.,
         p. I‑7411, punctul 45), în care Curtea a declarat că, pe durata termenului de transpunere a unei directive, statele membre
         trebuie să se abțină să adopte dispoziții de natură să compromită în mod serios rezultatul prevăzut de această directivă.
         În această privință, Comisia arată că Parlamentul olandez a ratificat schimbul de note din luna octombrie 1992 la 26 aprilie
         1993, adică după 1 ianuarie 1993, data intrării în vigoare a Regulamentului nr. 2409/92.

      61      La acest argument, Regatul Țărilor de Jos, susținut în această privință de guvernul francez, răspunde că faptul de a pretinde
         pentru prima oară în cadrul replicii, astfel cum face Comisia, că o competență externă exclusivă a Comunității ia naștere
         în momentul adoptării Regulamentului nr. 2409/92, mai degrabă decât în momentul intrării sale în vigoare, constituie un motiv
         nou prin care se urmărește modificarea obiectului litigiului și a cărui prezentare este interzisă de articolul 42 alineatul
         (2) din Regulamentul de procedură. În orice caz, hotărârea Inter‑Environnement Wallonie, citată anterior, nu ar fi relevantă
         în speță, pe de o parte, deoarece în prezenta cauză este vorba de un regulament, și nu de o directivă și, pe de altă parte,
         deoarece nicio prevedere a acordului din 1957 nu este de natură să compromită în mod serios realizarea rezultatului prevăzut
         de Regulamentul nr. 2409/92. În sfârșit, ratificarea schimbului de note din luna octombrie 1992 de către Parlamentul olandez
         ar fi lipsită de relevanță, întrucât acest schimb de note se aplica deja din 14 octombrie 1992.

       Aprecierea Curții
      62      În primul rând, în ceea ce privește tarifele aeriene, trebuie arătat că, în conformitate cu articolul 1 alineatul (2) litera
         (a) din Regulamentul nr. 2409/92, acesta din urmă nu se aplică tarifelor aeriene pentru transportul de pasageri și de marfă
         percepute de operatorii de transport aerian necomunitari, această restricție fiind totuși formulată „fără a aduce atingere
         alineatului (3)” al aceluiași articol. Conform alineatului (3) al articolului menționat, numai operatorii de transport aerian
         comunitari sunt abilitați să introducă produse noi sau tarife inferioare celor existente pentru produse identice.

      63      Din coroborarea acestor prevederi rezultă că Regulamentul nr. 2409/92 a interzis, în mod indirect, dar cert, operatorilor
         de transport aerian din state terțe care operează în Comunitate să introducă produse noi sau tarife inferioare celor existente
         pentru produse identice. Procedând astfel, legiuitorul comunitar a limitat libertatea acestor operatori de transport de a
         stabili tarifele atunci când asigură rute intracomunitare. În consecință, în măsura prevăzută la articolul 1 alineatul (3)
         din Regulamentul nr. 2409/92, Comunitatea a dobândit competența exclusivă de a‑și asuma față de statele terțe angajamentele
         privind această limitare a libertății operatorilor de transport necomunitari de stabilire a tarifelor.

      64      Din cele de mai sus rezultă că, de la intrarea în vigoare a Regulamentului nr. 2409/92, Regatul Țărilor de Jos nu mai putea
         să își asume singur și nici să mențină în vigoare, în pofida renegocierii acordului din 1957, angajamente internaționale privind
         tarifele aeriene practicate de operatori de transport din state terțe pe rute intracomunitare.

      65      Or, un angajament de acest tip rezultă de la articolul 11 al acordului din 1957, astfel cum a fost modificat prin schimbul
         de note din 29 ianuarie și din 13 martie 1992 și prin articolul 6 din protocolul din 1978. Regatul Țărilor de Jos a menținut
         acest angajament în pofida renegocierii acordului din 1957, care a dus la schimbul de note din luna octombrie 1992. Procedând
         astfel, Regatul Țărilor de Jos a încălcat, prin urmare, competența externă exclusivă a Comunității care rezultă de la articolul
         1 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2409/92 (a se vedea în acest sens hotărârile citate anterior Comisia/Danemarca, punctele
         97-100, Comisia/Suedia, punctele 93-96, Comisia/Finlanda, punctele 98-101, Comisia/Belgia, punctele 110-113, Comisia/Luxemburg,
         punctele 103-106, Comisia/Austria, punctele 112-115, și Comisia/Germania, punctele 123-126).

      66      Această concluzie nu ar putea fi pusă sub semnul întrebării de argumentul guvernului olandez conform căruia schimbul de note
         din luna octombrie 1992 ar fi intervenit înainte de intrarea în vigoare a Regulamentului nr. 2409/92. Într‑adevăr, după cum
         a arătat avocatul general la punctele 153-158 din concluziile sale, chiar dacă respectivul schimb de note se aplica provizoriu
         de la 14 octombrie 1992, acordul dintre Regatul Țărilor de Jos și Statele Unite nu a fost definitiv încheiat decât după ratificarea
         sa de către Parlamentul olandez, la 26 aprilie 1993. Or, această dată este ulterioară intrării în vigoare a Regulamentului
         nr. 2409/92.

      67      În al doilea rând, în ceea ce privește SIR, Comisia solicită Curții să constate că Regatul Țărilor de Jos nu și‑a îndeplinit
         obligațiile care îi revin în temeiul Regulamentului nr. 2299/89, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 3089/93.

      68      Regulamentul nr. 3089/93 a fost adoptat la 29 octombrie 1993 și, în temeiul dispozițiilor articolului 2 alineatul (1), a intrat
         în vigoare la 11 decembrie 1993.

      69      Fie că este vorba de adoptarea sau de intrarea în vigoare a regulamentului menționat, aceste două date sunt ulterioare ratificării
         schimbului de note din luna octombrie 1992. Prin urmare, competența externă exclusivă a Comunității invocată de către Comisie
         nu putea rezulta din Regulamentul nr. 3089/93.

      70      În consecință, obiecția privind SIR trebuie analizată doar în funcție de Regulamentul nr. 2299/89, fără a se ține cont de
         Regulamentul nr. 3089/93.

      71      De la articolele 1 și 7 din Regulamentul nr. 2299/89 rezultă că, sub rezerva reciprocității, acest regulament se aplică și
         resortisanților statelor terțe, atunci când aceștia propun spre utilizare sau utilizează un SIR pe teritoriul Comunității.

      72      Prin intermediul regulamentului menționat, Comunitatea a dobândit competența exclusivă de a‑și asuma față de statele terțe
         obligațiile privind SIR propuse spre utilizare sau utilizate pe teritoriul său.

      73      Nu se contestă faptul că, prin schimbul de note din 29 ianuarie și din 13 martie 1992, Regatul Țărilor de Jos și Statele Unite
         au adăugat la acordul din 1957 o anexă conținând principiile care guvernează SIR și, mai ales, SIR propuse spre utilizare
         sau utilizate pe teritoriul olandez. Regatul Țărilor de Jos a menținut în vigoare această anexă în pofida renegocierii acordului
         din 1957, care a dus la schimbul de note din luna octombrie 1992. Procedând astfel, acest stat membru a încălcat competența
         externă exclusivă a Comunității care rezultă din Regulamentul nr. 2299/89 (a se vedea în acest sens hotărârile citate anterior
         Comisia/Danemarca, punctele 102-104, Comisia/Suedia, punctele 98-100, Comisia/Finlanda, punctele 103-105, Comisia/Belgia,
         punctele 115-117, Comisia/Luxemburg, punctele 108-110, Comisia/Austria, punctele 117-119, și Comisia/Germania, punctele 128-130).

      74      Pe de altă parte, articolul 5 din tratat obligă statele membre să faciliteze Comunității îndeplinirea misiunii sale și să
         se abțină de la orice măsuri susceptibile de a pune în pericol realizarea scopurilor Tratatului CE.

      75      În domeniul relațiilor externe, Curtea a hotărât că misiunea Comunității și scopurile Tratatului CE ar fi compromise dacă
         statele membre ar putea să își asume angajamente internaționale care conțin prevederi susceptibile să afecteze norme adoptate
         de Comunitate sau să aducă atingere efectului acestora.

      76      Din considerațiile de mai sus rezultă că, prin menținerea în vigoare, în pofida renegocierii acordului din 1957, a unor angajamente
         internaționale privind tarifele aeriene practicate pe rute intracomunitare de către operatorii de transport desemnați de Statele
         Unite, precum și SIR propuse spre utilizare sau utilizate pe teritoriul olandez, Regatul Țărilor de Jos nu și‑a îndeplinit
         obligațiile care îi revin în temeiul articolului 5 din tratat, precum și în temeiul Regulamentelor nr. 2409/92 și nr. 2299/89
         (a se vedea în acest sens hotărârile citate anterior Comisia/Danemarca, punctele 110-112, Comisia/Suedia, punctele 106-108,
         Comisia/Finlanda, punctele 111-113, Comisia/Belgia, punctele 124-126, Comisia/Luxemburg, punctele 116-118, Comisia/Austria,
         punctele 124-126, și Comisia/Germania, punctele 135-137).

       Cu privire la neîndeplinirea obligațiilor întemeiată pe încălcarea articolului 52 din tratat
       Argumentele părților
      77      Comisia susține că, prin schimbul de note din luna octombrie 1992, articolul 4 din acordul din 1957 privind proprietatea și
         controlul companiilor aeriene a fost în întregime înlocuit.

      78      Comisia arată că, în temeiul acestui articol 4, astfel cum a fost modificat (denumit în continuare „clauza referitoare la
         proprietatea și controlul companiilor aeriene”), companiile aeriene din statele membre, altele decât Regatul Țărilor de Jos,
         pot oricând să fie excluse de la aplicarea acordului din 1957, deși acest acord se aplică în mod automat companiilor aeriene
         olandeze. Companiile aeriene din aceste state membre ar face, prin urmare, obiectul unei discriminări, deoarece nu ar beneficia
         de regimul național în Țările de Jos, aceasta cu încălcarea articolului 52 din tratat.

      79      Guvernul olandez răspunde că, în mod contrar celor afirmate de Comisie, schimbul de note din luna octombrie 1992 nu înlocuiește
         în întregime articolul 4 din acordul din 1957, ci se limitează la clarificarea anumitor termeni ai acestuia. Acest articol
         4 ar fi rămas neschimbat pe fond. În această privință, schimbul de note din luna octombrie 1992 nu reprezintă un nou acord,
         iar acordul din 1957 ar fi protejat de articolul 307 primul paragraf CE.

       Aprecierea Curții
      80      Articolul 4 din acordul din 1957, în versiunea sa inițială, prevedea:

      „Fiecare dintre părțile contractante își rezervă dreptul să refuze acordarea sau să retragă privilegiul de a exercita drepturile
         prevăzute la articolul 3 din prezentul acord uneia dintre companiile aeriene desemnate de către cealaltă parte contractantă,
         în toate cazurile în care consideră că nu s‑a stabilit îndeajuns că o parte substanțială a proprietății și controlul efectiv
         al acestei companii aeriene aparțin unor resortisanți ai celeilalte părți contractante […]”

      81      Schimbul de note din luna octombrie 1992 a modificat partea de început a acestui articol în felul următor, lăsând neschimbat
         restul articolului menționat:

      „Fiecare dintre părțile contractante își rezervă dreptul să refuze acordarea, să suspende, să limiteze, să condiționeze sau
         să retragă privilegiul de a exercita drepturile prevăzute de prezentul acord [...]”

      82      Din cele de mai sus reiese în mod evident că articolul 4 din acordul din 1957 nu a fost înlocuit în întregime în temeiul schimbului
         de note din luna octombrie 1992, după cum susține Comisia.

      83      Cu toate acestea, trebuie reținut că, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 170 din concluziile sale, dacă, din
         punct de vedere formal, articolul 4 din acordul din 1957 a fost modificat în mică măsură prin schimbul de note din luna octombrie
         1992, conținutul și întinderea sa au fost profund modificate prin acest schimb de note, care a avut în mod necesar o influență
         asupra domeniului de aplicare al acestui articol ca urmare a liberalizării totale a rutelor ce țin de a cincea libertate în
         sensul articolului 1 din Acordul privind transportul aerian internațional (Chicago, 7 decembrie 1944; 1953 UNTS 389).

      84      Din cele de mai sus rezultă, pe de o parte, că dispoziția referitoare la proprietate și la controlul companiilor aeriene trebuie
         analizată în funcție de prevederile dreptului comunitar invocate și, pe de altă parte, că argumentul guvernului olandez întemeiat
         pe articolul 307 primul paragraf CE nu este fondat.

      85      În ceea ce privește aplicabilitatea articolului 52 din tratat, trebuie arătat că această dispoziție se aplică în materia transportului
         aerian și este aplicabilă în special companiilor aeriene stabilite într‑un stat membru care prestează servicii de transport
         aerian între un stat membru și un stat terț.

      86      În speță, clauza referitoare la proprietate și la controlul companiilor aeriene permite, printre altele, Statelor Unite să
         refuze sau să retragă o concesiune sau o autorizație unei companii aeriene desemnate de Regatul Țărilor de Jos, dar pentru
         care o parte substanțială a proprietății și controlul efectiv nu aparțin acestui stat membru sau unor resortisanți olandezi.

      87      Nu există nicio îndoială că pot fi afectate de această clauză companiile aeriene stabilite în Țările de Jos pentru care o
         parte substanțială a proprietății și controlul efectiv aparțin fie unui stat membru, altul decât Regatul Țărilor de Jos, fie
         unor resortisanți ai unui asemenea stat membru (denumite în continuare „companii aeriene comunitare”).

      88      În schimb, din modul în care este formulată clauza menționată reiese că Statele Unite au, în principiu, obligația de a acorda
         concesiunile sau autorizațiile cerute companiilor aeriene pentru care o parte substanțială a proprietății și controlul efectiv
         aparțin Regatului Țărilor de Jos sau unor resortisanți olandezi (denumite în continuare „companii aeriene olandeze”).

      89      Astfel cum rezultă din cele de mai sus, companiile aeriene comunitare pot fi oricând excluse de la beneficiul acordului din
         1957, acest beneficiu fiind în schimb asigurat companiilor aeriene olandeze. În consecință, companiile aeriene comunitare
         suportă o discriminare care le împiedică să beneficieze de tratamentul național în statul membru gazdă, adică în Regatul Țărilor
         de Jos.

      90      Prin urmare, dispoziția referitoare la proprietatea și controlul companiilor aeriene este contrară articolului 52 din tratat
         (a se vedea în acest sens hotărârile citate anterior Comisia/Danemarca, punctele 122-124 și 128-133, Comisia/Suedia, punctele
         113-115 și 119-124, Comisia/Finlanda, punctele 118-120 și 124-129, Comisia/Belgia, punctele 131-133 și 137-142, Comisia/Luxemburg,
         punctele 122-124 și 128-133, Comisia/Austria, punctele 130-134 și 138-143, și Comisia/Germania, punctele 144-146 și 150-156).

      91      În aceste condiții, neîndeplinirea obligațiilor imputată Regatului Țărilor de Jos în temeiul articolului menționat apare ca
         fiind fondată.

      92      Având în vedere totalitatea considerațiilor de mai sus, trebuie constatat că, prin asumarea sau menținerea în vigoare, în
         pofida renegocierii acordului din 1957, a unor angajamente internaționale cu Statele Unite:

      –        privind tarifele aeriene practicate de operatorii de transport desemnați de Statele Unite pe rute intracomunitare;
      –        privind SIR propuse spre utilizare sau utilizate pe teritoriul olandez și
      –        care recunosc Statelor Unite dreptul de a revoca, de a suspenda sau de a limita drepturile de trafic în cazurile în care operatorii
         de transport aerian desemnați de Regatul Țărilor de Jos nu se află în proprietatea acestuia din urmă sau a unor resortisanți
         olandezi,

      Regatul Țărilor de Jos nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 5 și 52 din tratat, precum și în
         temeiul Regulamentelor nr. 2409/92 și 2299/89.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      93      În temeiul articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Regatului Țărilor de Jos la plata cheltuielilor
         de judecată, iar Regatul Țărilor de Jos a căzut în pretenții, se impune obligarea acestuia la plata cheltuielilor de judecată.

      94      Conform articolului 69 alineatul (4) din Regulamentul de procedură, Republica Franceză suportă propriile cheltuieli de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară și hotărăște:
      1)      Prin asumarea sau menținerea în vigoare, în pofida renegocierii acordului privind transportul aerian încheiat între Regatul
            Țărilor de Jos și Statele Unite ale Americii la 3 aprilie 1957, a unor angajamente internaționale cu Statele Unite ale Americii:

      –        privind tarifele aeriene practicate de operatorii de transport desemnați de Statele Unite ale Americii pe rute intracomunitare;
      –        privind sistemele informatizate de rezervare propuse spre utilizare sau utilizate pe teritoriul olandez și
      –        care recunosc Statelor Unite ale Americii dreptul de a revoca, de a suspenda sau de a limita drepturile de trafic în cazurile
            în care operatorii de transport aerian desemnați de Regatul Țărilor de Jos nu se află în proprietatea acestuia din urmă sau
            a unor resortisanți olandezi,
      Regatul Țărilor de Jos nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 5 din Tratatul CE (devenit articolul
            10 CE) și 52 din Tratatul CE (devenit, în urma modificării, articolul 43 CE), precum și în temeiul Regulamentelor (CEE) nr. 2409/92
            al Consiliului din 23 iulie 1992 privind tarifele serviciilor aeriene pentru transportul de pasageri și de marfă și nr. 2299/89
            al Consiliului din 24 iulie 1989 de stabilire a unui cod de conduită pentru sistemele informatizate de rezervare.
      2)      Obligă Regatul Țărilor de Jos la plata cheltuielilor de judecată.
      3)      Republica Franceză suportă propriile cheltuieli de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: olandeza.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 29 aprilie 2004. # Proces penal împotriva Felix Kapper. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Amtsgericht Frankenthal - Germania. # Directivă 91/439/CEE. # Cauza C-476/01.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 11 decembrie 2008. # Comisia Comunităților Europene împotriva Freistaat Sachsen. # Recurs - Ajutoare de stat - Proiect de schemă de ajutor în favoarea întreprinderilor mici și mijlocii - Compatibilitate cu piața comună - Criterii de examinare a ajutoarelor de stat - Aplicarea în timp - Proiect notificat înainte de intrarea în vigoare a Regulamentului (CE) nr. 70/2001 - Decizie ulterioară acestei intrări în vigoare - Încredere legitimă - Securitate juridică - Notificare completă. # Cauza C-334/07 P.

text:
      Cauza C‑334/07 P
      Comisia Comunităților Europene
      împotriva
      Freistaat Sachsen
      „Recurs – Ajutoare de stat – Proiect de schemă de ajutor în favoarea întreprinderilor mici și mijlocii – Compatibilitate cu piața comună – Criterii de examinare a ajutoarelor de stat – Aplicarea în timp – Proiect notificat înainte de intrarea în vigoare a Regulamentului (CE) nr. 70/2001 – Decizie ulterioară acestei intrări în vigoare – Încredere legitimă – Securitate juridică – Notificare completă”
      Sumarul hotărârii
      Ajutoare acordate de state – Proiecte de ajutoare – Examinarea de către Comisie – Apreciere la data la care Comisia adoptă
            decizia
      [art. 88 alin. (3) CE; Regulamentul nr. 659/1999 al Consiliului, art. 4 alin. (1) și (5)]
      Articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 659/1999, care prevede obligația Comisiei de a examina notificarea unui proiect
         de ajutor „imediat după primirea acesteia”, impune acestei instituții numai o obligație de diligență specială și, prin urmare,
         nu constituie o regulă de aplicare ratione temporis a criteriilor de apreciere a compatibilității cu piața comună a proiectelor de ajutor notificate. O asemenea regulă nu poate
         fi dedusă nici din articolul 4 alineatul (5) a doua teză din același regulament, care prevede că termenul de două luni în
         care Comisia efectuează examinarea preliminară curge din ziua următoare primirii unei notificări complete.

      În schimb, la întrebarea dacă un ajutor este un ajutor de stat în sensul tratatului trebuie să se răspundă pe baza unor elemente
         obiective care se apreciază la data la care Comisia adoptă decizia. Prin urmare, controlul efectuat de instanța comunitară
         privește aprecierea Comisiei cu privire la situația de la acea dată.

      În consecință, deși notificarea proiectelor de ajutor este o cerință esențială a controlului acestora, nu constituie totuși
         decât o obligație procedurală care are rolul de a permite Comisiei să asigure un control atât preventiv, cât și efectiv al
         ajutoarelor pe care statele membre își propun să le acorde întreprinderilor. Prin urmare, notificarea respectivă nu poate
         avea ca efect stabilirea regimului juridic aplicabil ajutoarelor care fac obiectul său. Astfel, notificarea de către un stat
         membru a unui ajutor sau a unei scheme de ajutor preconizate nu creează o situație juridică definitivă care ar presupune aplicarea
         de către Comisie a normelor în vigoare la data la care a avut loc notificarea respectivă atunci când se pronunță asupra compatibilității
         acestora cu piața comună. Dimpotrivă, este de competența Comisiei să aplice normele în vigoare la momentul în care se pronunță,
         acestea fiind singurele norme în funcție de care trebuie să fie apreciată legalitatea deciziei pe care o adoptă în această
         privință.

      În cazul în care regimul juridic sub incidența căruia un stat membru a notificat un ajutor preconizat se schimbă înainte de
         adoptarea deciziei de către Comisie, aceasta trebuie, pentru a se pronunța, astfel cum are obligația, pe baza normelor noi,
         să solicite persoanelor interesate să își exprime poziția în legătură cu compatibilitatea acestui ajutor cu normele noi. Situația
         este diferită numai dacă noul regim juridic nu conține nicio modificare substanțială în raport cu cel în vigoare anterior.

      (a se vedea punctele 49, 50, 52, 53 și 56)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      11 decembrie 2008(*)

      „Recurs – Ajutoare de stat – Proiect de schemă de ajutor în favoarea întreprinderilor mici și mijlocii – Compatibilitate cu piața comună – Criterii de examinare a ajutoarelor de stat – Aplicarea în timp – Proiect notificat înainte de intrarea în vigoare a Regulamentului (CE) nr. 70/2001 – Decizie ulterioară acestei intrări în vigoare – Încredere legitimă – Securitate juridică – Notificare completă”
      În cauza C‑334/07 P,
      având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție, introdus la 17 iulie 2007,
      Comisia Comunităților Europene, reprezentată de domnul K. Gross, în calitate de agent, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      recurentă,
      cealaltă parte în proces fiind:
      Freistaat Sachsen, reprezentat de Th. Lübbig, Rechtsanwalt,

      reclamant în primă instanță,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul C. W. A. Timmermans, președinte de cameră, domnii J.‑C. Bonichot (raportor), J. Makarczyk, P. Kūris și
         L. Bay Larsen, judecători,

      avocat general: domnul D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin recursul formulat, Comisia Comunităților Europene solicită anularea Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților
         Europene din 3 mai 2007, Freistaat Sachsen/Comisia (T‑357/02, Rep., p. II‑1261, denumită în continuare „hotărârea atacată”),
         prin care s‑a anulat în parte Decizia 2003/226/CE a Comisiei din 24 septembrie 2002 privind schema de ajutor preconizată de
         Germania – „Program în favoarea întreprinderilor mici și mijlocii – Îmbunătățirea performanțelor întreprinderilor din Saxonia”
         – Subprogramele 1 (coaching), 4 (participarea la târguri și expoziții), 5 (cooperare) și 7 (promovarea designului) (JO 2003, L 91, p. 13, denumită în
         continuare „decizia în litigiu”).

       Cadrul juridic
      2        Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului [88] din
         Tratatul CE (JO L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41) definește procedurile aplicabile exercitării de către Comisie
         a competenței ce îi este atribuită prin articolul 88 CE de a se pronunța asupra compatibilității ajutoarelor de stat cu piața
         comună.

      3        Prezentul recurs are în vedere, mai precis, următoarele dispoziții ale acestui regulament:

      –        articolul 1 litera (f), care definește „ajutorul ilegal” ca „un ajutor de stat nou, pus în aplicare cu încălcarea condițiilor
         prevăzute la articolul [88] alineatul (3) din tratat”;

      –        articolul 1 litera (h), care cuprinde următoarea definiție:
      „«persoană interesată»: orice stat membru și orice persoană, întreprindere sau asociație de întreprinderi ale căror interese
         pot fi afectate de acordarea unui ajutor, în special beneficiarul ajutorului, întreprinderile concurente și asociațiile profesionale”;

      –        articolul 2 alineatul (2), care menționează:
      „Statul membru furnizează în notificare toate informațiile necesare pentru a permite Comisiei să adopte o decizie în temeiul
         articolelor 4 și 7 (denumită în continuare «notificare completă»).”;

      –        articolul 4 alineatul (1), care prevede:
      „Comisia examinează notificarea imediat după primirea acesteia. Fără a aduce atingere articolului 8, Comisia adoptă o decizie
         în temeiul alineatului (2) [(decizie potrivit căreia măsura atacată nu constituie un ajutor)], [al alineatului] (3) [(decizie
         de a nu ridica obiecții)] sau [al alineatului] (4) [(decizie de deschidere a procedurii oficiale de investigare)].”;

      –        articolul 4 alineatul (5), care precizează:
      „Deciziile prevăzute la alineatele (2), (3) și (4) se adoptă în termen de două luni. Termenul curge din ziua următoare primirii
         unei notificări complete. Notificarea se consideră completă dacă, în termen de două luni de la primirea acesteia sau de la
         primirea oricărei informații suplimentare solicitate, Comisia nu mai solicită alte informații. […]”;

      –        articolul 4 alineatul (6), care are următorul cuprins:
      „În cazul în care Comisia nu adoptă o decizie în conformitate cu alineatul (2), (3) sau (4) în termenul precizat la alineatul
         (5), ajutorul se consideră a fi autorizat de către Comisie. În consecință, statul membru în cauză poate pune în aplicare măsurile
         respective, după informarea prealabilă a Comisiei cu privire la aceasta, cu excepția cazului în care Comisia adoptă o decizie
         în temeiul prezentului articol în termen de 15 zile lucrătoare de la primirea informării.”

      4        În domeniul ajutoarelor pentru întreprinderi mici și mijlocii, Regulamentul (CE) nr. 994/98 al Consiliului din 7 mai 1998
         de aplicare a articolelor [87] și [88] din Tratatul de instituire a Comunității Europene anumitor categorii de ajutoare de
         stat orizontale (JO L 142, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 31) conferă Comisiei, la articolul 1 alineatul (1) litera
         (a) punctul (i), competența de a declara, conform articolului 87 CE, că, în anumite condiții, ajutoarele pentru întreprinderi
         mici și mijlocii sunt compatibile cu piața comună și nu sunt supuse obligației de notificare prevăzute la articolul 88 alineatul
         (3) CE.

      5        Regulamentul (CE) nr. 70/2001 al Comisiei din 12 ianuarie 2001 privind aplicarea articolelor 87 și 88 din Tratatul CE la ajutoare
         de stat pentru întreprinderile mici și mijlocii (JO L 10, p. 33, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 98) definește criteriile pe
         care trebuie să le îndeplinească ajutoarele individuale și schemele de ajutor în favoarea întreprinderilor mici și mijlocii
         pentru a fi compatibile cu piața comună, în sensul articolului 87 alineatul (3) CE, și îi exceptează pe cei care le îndeplinesc
         de la obligația de notificare prevăzută la articolul 88 alineatul (3) CE.

      6        În conformitate cu articolul 10 din acesta, regulamentul respectiv a intrat în vigoare la 2 februarie 2001, și anume în a
         douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene.

      7        Ultima teză din considerentul (4) al regulamentului menționat precizează că „[O]rientările privind ajutorul de stat pentru
         întreprinderile mici și mijlocii [adoptate de Comisie (JO 1996, C 213, p. 4)] vor fi abrogate de la data intrării în vigoare
         a prezentului regulament, conținutul lor fiind înlocuit de [acesta]”.

       Istoricul cauzei
      8        În cadrul unui program al Ministerului Economiei și Muncii al landului Saxonia destinat îmbunătățirii performanțelor întreprinderilor
         mici și mijlocii implantate pe teritoriul acestui land, landul acordă persoanelor care exercită profesii liberale pe teritoriul
         său, precum și întreprinderilor mici și mijlocii care își au sediul sau o unitate pe teritoriul său subvenții nerambursabile
         pentru proiecte care favorizează dezvoltarea economică. Aceste subvenții sunt prevăzute de o schemă de ajutor notificată pentru
         prima dată Comisiei în cursul anului 1992, autorizată de aceasta și prelungită în mai multe rânduri după primirea unor noi
         autorizații. Aceste ajutoare urmăresc ameliorarea capacităților productive și concurențiale ale întreprinderilor mici și mijlocii.

      9        Prin scrisoarea din 29 decembrie 2000, primită de Comisie la 3 ianuarie 2001, Republica Federală Germania a notificat o nouă
         versiune a acestei scheme de ajutor (denumită în continuare „notificarea inițială”).

      10      La 12 ianuarie 2001, Comisia a adoptat Regulamentul nr. 70/2001, care a intrat în vigoare la 2 februarie 2001.

      11      În cursul lunii decembrie a anului 2001, Comisia a deschis o procedură oficială de investigare cu privire la o parte din măsurile
         prevăzute de schema de ajutor notificată, și anume măsurile prevăzute de subprogramele „coaching”, „participarea la târguri și expoziții”, „cooperare” și „promovarea designului” (denumite în continuare, împreună, „cele
         patru subprograme în cauză”). În schimb, Comisia a decis că celelalte măsuri notificate nu dădeau naștere la obiecții.

      12      La finalul investigației, Comisia a adoptat decizia în litigiu prin care, în primul rând, a apreciat că măsurile prevăzute
         de cele patru subprograme în cauză constituie ajutoare de stat. În al doilea rând, a precizat că, pentru a fi compatibile
         cu piața comună, aceste ajutoare trebuie să intre în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 70/2001 și să respecte pragurile
         de intensitate stabilite de acest text, cu excepția ajutoarelor de funcționare prevăzute de subprogramul „cooperare”, pe care
         le‑a considerat incompatibile cu piața comună.

       Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
      13      Prin hotărârea atacată, Tribunalul a admis cererea formulată de Freistaat Sachsen, având ca obiect anularea mai multor dispoziții
         din decizia în litigiu, și anume:

      –        articolul 2, potrivit căruia ajutoarele care ies din domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 70/2001 și depășesc intensitățile
         ajutorului stabilite de acest text sunt incompatibile cu piața comună;

      –        articolul 3, potrivit căruia ajutoarele de funcționare prevăzute de subprogramul „cooperare” sunt incompatibile cu piața comună,
         precum și

      –        articolul 4, potrivit căruia Germania nu este autorizată să execute cele patru subprograme în cauză decât după ce a asigurat
         conformitatea acestora cu decizia respectivă.

      14      Tribunalul a considerat că, analizând compatibilitatea ajutoarelor în cauză în raport cu Regulamentul nr. 70/2001, în condițiile
         în care acest text nu era în vigoare la data primirii de către Comisie a notificării acestora, Comisia aplicase retroactiv
         noile norme referitoare la întreprinderile mici și mijlocii, instituite prin acest regulament.

      15      Tribunalul s‑a întemeiat în principal pe efectele juridice ale notificării în cadrul procedurii de investigare a proiectelor
         de ajutor de stat. Acesta a arătat în special că articolul 4 din Regulamentul nr. 659/1999 prevede, la alineatul (1), că Comisia
         va proceda la examinarea notificării „imediat după primirea acesteia” și, la alineatul (5), că termenul de două luni care
         îi este acordat pentru a efectua examinarea preliminară a notificării curge din ziua următoare primirii acesteia.

      16      Tribunalul a dedus din aceasta că, în principiu, examinarea compatibilității cu piața comună a unui ajutor preconizat trebuie
         să se facă numai în temeiul normelor în vigoare la data primirii de către Comisie a notificării acestui ajutor. Tribunalul
         a precizat că această soluție este justificată de cerințe de transparență și de previzibilitate prin faptul că permite să
         se evite să fie acordată Comisiei posibilitatea de a determina în mod unilateral regimul juridic aplicabil ajutoarelor pe
         care trebuie să le examineze.

      17      De asemenea, Tribunalul a considerat că acest raționament este susținut de jurisprudență. În această privință, a făcut referire
         la Hotărârea din 24 septembrie 2002, Falck și Acciaierie di Bolzano/Comisia (C‑74/00 P și C‑75/00 P, Rec., p. I‑7869), în
         legătură cu aplicarea în timp a deciziilor adoptate succesiv de Comisie cu privire la acordarea de ajutoare de stat pentru
         siderurgie în anumite cazuri enumerate limitativ, denumite în limbaj curent „coduri ale ajutoarelor pentru siderurgie”. În
         această hotărâre, Curtea a statuat că aplicarea normelor din codul ajutoarelor pentru siderurgie în vigoare la data la care
         Comisia adoptă o decizie referitoare la ajutoare vărsate sub incidența unui cod anterior constituie o aplicare retroactivă
         a codului ulterior.

      18      În continuare, Tribunalul a considerat că rezultă atât din formularea, cât și din scopul Regulamentului nr. 70/2001, precum
         și din cerințele care decurg din respectarea principiilor protecției încrederii legitime și securității juridice că acest
         regulament nu este de natură să se aplice în mod retroactiv.

      19      De asemenea, Tribunalul a decis că faptul că, eventual, Republica Federală Germania ar fi avut cunoștință despre modificarea
         ulterioară a criteriilor de examinare aplicabile ajutoarelor notificate astfel nu permite justificarea aplicării Regulamentului
         nr. 70/2001.

      20      În sfârșit, Tribunalul a făcut referire la Comunicarea Comisiei privind stabilirea regulilor aplicabile pentru evaluarea ajutorului
         de stat ilegal (JO 2002, C 119, p. 22, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 45), potrivit căreia a decis să aprecieze compatibilitatea
         acestor ajutoare cu piața comună în raport cu normele în vigoare la data acordării lor. Tribunalul a considerat că, dacă,
         dimpotrivă, proiectele de ajutor trebuiau să fie apreciate în raport cu normele în vigoare în ziua adoptării deciziei Comisiei
         în ceea ce le privește, acest lucru ar incita statele membre să nu își respecte obligațiile procedurale atunci când preconizează
         să acorde un ajutor pentru care reglementarea aplicabilă poate să evolueze în sensul de a deveni mai strictă.

       Concluziile părților
      21      Prin recursul formulat, Comisia solicită Curții anularea hotărârii atacate, soluționarea definitivă a fondului cauzei prin
         respingerea acțiunii în anulare formulate de Freistaat Sachsen și obligarea acestuia la plata cheltuielilor de judecată aferente
         celor două proceduri.

      22      Freistaat Sachsen solicită respingerea recursului Comisiei și obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată aferente
         procedurii de recurs.

       Cu privire la recurs
      23      Comisia invocă două motive în susținerea recursului. Comisia afirmă că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept, în principal
         întrucât a considerat că în mod greșit aceasta examinase proiectul de schemă de ajutor notificat de Republica Federală Germania
         în raport cu Regulamentul nr. 70/2001, din moment ce acest text nu era în vigoare la data primirii notificării inițiale și,
         în subsidiar, întrucât a apreciat că această notificare trebuia considerată completă.

       Cu privire la primul motiv
       Argumentele părților
      24      Prin intermediul primului motiv, Comisia susține că Tribunalul a încălcat articolul 88 alineatele (2) și (3) CE, articolul
         249 alineatul (2) CE, articolul 254 alineatul (2) a doua teză CE, articolul 3 și următoarele din Regulamentul nr. 659/1999,
         precum și articolul 10 alineatul (1) din Regulamentul nr. 70/2001, întrucât a apreciat că aplicarea acestui din urmă text
         la un proiect de schemă de ajutor notificat înainte de intrarea în vigoare a textului respectiv contravine principiului neretroactivității
         și, prin urmare, atrage nelegalitatea deciziei în litigiu.

      25      Comisia consideră că aplicarea Regulamentului nr. 70/2001 la schema de ajutor în cauză nu are caracter retroactiv, ci este
         conformă principiului aplicării imediate, în temeiul căruia un text de drept comunitar se aplică de la intrarea sa în vigoare
         situațiilor în curs și care continuă în timp.

      26      Comisia susține că, întrucât a apreciat că notificarea unui proiect de ajutor de stat creează o situație juridică din care
         rezultă că trebuie aplicate normele în vigoare la data la care este efectuată această notificare, Tribunalul a adoptat o poziție
         greșită din punct de vedere juridic.

      27      Într‑adevăr, Comisia consideră că o asemenea notificare nu are decât efecte procedurale. Aceasta adaugă că examinarea pe care
         trebuie să o realizeze nu privește notificarea ca atare, ci ajutorul notificat, și că nu trebuie efectuată numai în raport
         cu informațiile transmise în cadrul notificării menționate, ci și în raport cu elementele de fapt care sunt de actualitate
         și cu normele de drept care sunt în vigoare atunci când adoptă decizia. În această privință, Comisia face trimitere la articolul
         3, la articolul 4 alineatele (2)-(4) și (6), la articolul 5 alineatul (1), la articolul 6 și la articolul 7 alineatele (2)-(4)
         din Regulamentul nr. 659/1999.

      28      De asemenea, Comisia susține că notificarea unui proiect de ajutor de stat constituie o obligație impusă de tratat statelor
         membre și nu creează drepturi.

      29      Aceasta precizează că examinarea imediată a notificării prevăzută la articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 659/1999
         nu exclude posibilitatea Comisiei de a solicita informații suplimentare statului membru în cauză, potrivit articolului 5 din
         acest regulament.

      30      Comisia susține că termenul de două luni care curge din ziua primirii notificării, în temeiul articolului 4 alineatul (5)
         din Regulamentul nr. 659/1999, și la expirarea căruia, în conformitate cu articolul 4 alineatul (6) din acest text, ajutorul
         se va considera autorizat de plin drept, constituie un simplu termen procedural. Aceasta afirmă că, potrivit articolului 4
         alineatul (6) a doua teză din regulamentul menționat, are în orice caz competența de a adopta o decizie la expirarea termenului
         respectiv și, dacă este cazul, de a deschide procedura oficială de investigare.

      31      Pe de altă parte, Comisia subliniază că Republica Federală Germania cunoștea existența proiectului care s‑a concretizat ulterior
         în Regulamentul nr. 70/2001, pentru că, printre altele, participase la lucrările în legătură cu acest proiect.

      32      Aceasta apreciază că Hotărârea Falck și Acciaierie di Bolzano/Comisia, citată anterior, nu este relevantă în prezenta cauză,
         întrucât privește ajutoare ilegale și că, în plus, soluția la care Curtea a ajuns în această hotărâre se justifica prin caracterul
         specific al codurilor ajutoarelor pentru siderurgie.

      33      De asemenea, Comisia contestă analiza efectuată de Tribunal, potrivit căreia faptul că Regulamentul nr. 70/2001 dă statelor
         membre posibilitatea de a verifica în mod direct existența unei obligații de notificare denotă că acest text nu este de natură
         să se aplice unor notificări anterioare. În această privință, Comisia subliniază că, în speță, după intrarea în vigoare a
         textului menționat, Republica Federală Germania putea verifica dacă măsurile pe care le notificase beneficiau de scutire și
         își putea retrage notificarea, dacă era cazul, conform articolului 8 din Regulamentul nr. 659/1999. Comisia adaugă că din
         considerentul (4) al Regulamentului nr. 70/2001 rezultă că statele membre pot notifica ajutoare de stat care intră sub incidența
         acestui text. Aceasta susține de asemenea că textul respectiv nu se opune posibilității de a menține notificările existente
         la momentul intrării sale în vigoare.

      34      În plus, Comisia subliniază că precizarea cuprinsă în a doua teză din considerentul (4) al Regulamentului nr. 70/2001, potrivit
         căreia schemele notificate vor fi examinate de Comisie „mai ales” în temeiul criteriilor stabilite de acest regulament, nu
         poate fi interpretată în sensul că permite aplicarea Orientărilor privind ajutorul de stat pentru întreprinderile mici și
         mijlocii adoptate în cursul anului 1996, acestea fiind abrogate de regulamentul respectiv, astfel cum se precizează în mod
         expres în considerentul menționat.

      35      În sfârșit, Comisia consideră că paralela stabilită de Tribunal între proiectul de schemă de ajutor notificat și ajutoarele
         ilegale nu este relevantă. În această privință, Comisia arată că, în orice caz, Comunicarea privind stabilirea regulilor aplicabile
         pentru evaluarea ajutorului de stat ilegal la care Tribunalul face referire nu ar fi fost aplicabilă dacă ajutoarele notificate
         de Republica Federală Germania ar fi fost ilegale. Într‑adevăr, această comunicare ar avea efecte numai în ceea ce privește
         aplicarea directivelor sau a unor instrumente similare, fiind de altfel precizat la al patrulea paragraf al acesteia că „nu
         aduce atingere interpretării regulamentelor Consiliului și ale Comisiei în domeniul ajutorului de stat”.

      36      Freistaat Sachsen susține că Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept atunci când a apreciat că aplicarea Regulamentului
         nr. 70/2001 la un proiect de schemă de ajutor notificat înainte de intrarea în vigoare a textului respectiv constituia o aplicare
         retroactivă a acestuia, de natură să atragă nelegalitatea deciziei în litigiu.

      37      Freistaat Sachsen consideră că notificarea unui proiect de ajutor nu constituie numai o simplă obligație pentru statele membre,
         ci că acest act creează și obligații speciale pentru Comisie și că trebuie avut în vedere un termen a cărui expirare determină
         consecințe juridice importante pentru părțile vizate.

      38      Freistaat Sachsen apreciază că securitatea juridică se opune, în principiu, aplicării retroactive a textelor comunitare care
         nu conțin dispoziții explicite în acest sens.

      39      Acesta consideră că soluția adoptată de Curte în privința ajutoarelor ilegale în Hotărârea Falck și Acciaierie di Bolzano/Comisia,
         citată anterior, trebuie să se aplice ajutoarelor notificate.

      40      Acesta apreciază că notificarea unui proiect de ajutor de către un stat membru constituie un temei pentru ca acesta să aibă
         încredere legitimă în faptul că criteriile de examinare vor fi cele în vigoare la data notificării, cu excepția cazului în
         care norma intrată în vigoare după notificarea unui proiect de ajutor este mai favorabilă pentru statul membru în cauză decât
         cea care era în vigoare la momentul acestei notificări.

      41      Freistaat Sachsen apreciază în continuare că, din moment ce Comisia susține că ajutoarele ilegale trebuie apreciate potrivit
         dispozițiilor în vigoare la momentul acordării acestora, trebuie de asemenea să se aplice dreptul în vigoare la momentul în
         care „se nasc” ajutoarele notificate în mod legal, cu alte cuvinte la momentul notificării acestora, pentru a nu defavoriza
         statele membre care respectă obligațiile procedurale.

      42      În subsidiar, Freistaat Sachsen susține că, în ipoteza în care primul motiv al Comisiei ar fi considerat de către Curte ca
         fiind întemeiat, decizia în litigiu ar trebui să fie, în orice caz, anulată, întrucât Comisia nu și‑a exercitat cu adevărat
         puterea de apreciere. În această privință, Comisia nu ar fi ținut seama de particularitățile landului Saxonia și de schema
         de ajutor notificată atunci când a aplicat Regulamentul nr. 70/2001.

       Aprecierea Curții
      43      Potrivit unei jurisprudențe constante, în principiu, o normă nouă se aplică imediat efectelor viitoare ale unei situații care
         a apărut sub incidența normei vechi (a se vedea în acest sens, printre altele, Hotărârea din 14 aprilie 1970, Brock, 68/69,
         Rec., p. 171, punctul 7, și Hotărârea din 10 iulie 1986, Licata/CES, 270/84, Rec., p. 2305, punctul 31). De asemenea, Curtea
         a statuat că principiul protecției încrederii legitime nu poate fi extins până la a împiedica, în mod general, o normă nouă
         să se aplice efectelor viitoare ale unor situații apărute sub incidența normei vechi (a se vedea printre altele Hotărârea
         din 14 ianuarie 1987, Germania/Comisia, 278/84, Rec., p. 1, punctul 36, și Hotărârea din 20 septembrie 1988, Spania/Consiliul,
         203/86, Rec., p. 4563, punctul 19).

      44      În schimb, normele comunitare de drept substanțial trebuie interpretate în sensul că nu au în vedere situații apărute anterior
         intrării lor în vigoare decât în măsura în care rezultă în mod clar din formularea, din finalitatea sau din economia acestora
         că trebuie să le fie atribuit un asemenea efect (a se vedea printre altele Hotărârea din 29 ianuarie 2002, Pokrzeptowicz‑Meyer,
         C‑162/00, Rec., p. I‑1049, punctul 49).

      45      Notificarea proiectelor de ajutor de stat, prevăzută la articolul 88 alineatul (3) CE, constituie un element central al mecanismului
         comunitar de control al acestor ajutoare și întreprinderile care beneficiază de acestea nu se pot prevala de încrederea legitimă
         în legalitatea ajutoarelor respective, dacă nu au fost acordate cu respectarea acestei proceduri (Hotărârea din 20 martie
         1997, Alcan Deutschland, C‑24/95, Rec., p. I‑1591, punctul 25, și Hotărârea din 22 aprilie 2008, Comisia/Salzgitter, C‑408/04 P,
         Rep., p. I‑2767, punctul 104).

      46      Conform articolului 88 alineatul (3) ultima teză CE, statul membru care intenționează să acorde un ajutor nu poate pune în
         aplicare măsurile preconizate înainte de pronunțarea unei decizii finale de către Comisie.

      47      Interdicția prevăzută la această dispoziție are drept scop să garanteze că efectele unui ajutor nu se produc înainte de împlinirea
         unui termen rezonabil în care Comisia să poată examina proiectul în detaliu și, dacă este cazul, să inițieze procedura prevăzută
         la alineatul (2) al aceluiași articol (Hotărârea din 14 februarie 1990, Franța/Comisia, cunoscută sub denumirea „Boussac Saint
         Frères”, C‑301/87, Rec., p. I‑307, punctul 17, precum și Hotărârea din 12 februarie 2008, CELF și Ministre de la Culture et
         de la Communication, C‑199/06, Rep., p. I‑469, punctul 36).

      48      Articolul 88 alineatul (3) CE instituie astfel un control preventiv asupra proiectelor de ajutoare noi (Hotărârea din 11 decembrie
         1973, Lorenz, 120/73, Rec., p. 1471, punctul 2, precum și Hotărârea CELF și Ministre de la Culture et de la Communication,
         citată anterior, punctul 37).

      49      În cadrul acestui control, articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 659/1999, care prevede obligația Comisiei de a examina
         notificarea „imediat după primirea acesteia”, impune acestei instituții numai o obligație de diligență specială și, prin urmare,
         nu constituie o regulă de aplicare ratione temporis a criteriilor de apreciere a compatibilității cu piața comună a proiectelor de ajutor notificate. O asemenea regulă nu poate
         fi dedusă nici din articolul 4 alineatul (5) a doua teză din același regulament, care prevede că termenul de două luni în
         care Comisia efectuează examinarea preliminară curge din ziua următoare primirii unei notificări complete.

      50      În schimb, la întrebarea dacă un ajutor este un ajutor de stat în sensul tratatului trebuie să se răspundă pe baza unor elemente
         obiective care se apreciază la data la care Comisia adoptă decizia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 iunie 2006,
         Belgia și Forum 187/Comisia, C‑182/03 și C‑217/03, Rec., p. I‑5479, punctul 137, precum și Hotărârea din 1 iulie 2008, Chronopost
         și La Poste/UFEX și alții, C‑341/06 P și C‑342/06 P, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 95). Prin urmare, controlul efectuat
         de instanța comunitară privește aprecierea Comisiei cu privire la situația de la acea dată (Hotărârea Chronopost și La Poste/UFEX
         și alții, citată anterior, punctul 144).

      51      Trebuie de asemenea să se sublinieze că normele, principiile și criteriile de apreciere a compatibilității ajutoarelor de
         stat, în vigoare la data la care Comisia adoptă decizia, pot fi, în principiu, considerate ca fiind mai bine adaptate contextului
         concurențial.

      52      Din cele de mai sus rezultă că notificarea proiectelor de ajutor, deși este o cerință esențială a controlului acestora, nu
         constituie totuși decât o obligație procedurală, care are rolul de a permite Comisiei să asigure un control atât preventiv,
         cât și efectiv al ajutoarelor pe care statele membre își propun să le acorde întreprinderilor. Prin urmare, notificarea respectivă
         nu poate avea ca efect stabilirea regimului juridic aplicabil ajutoarelor care fac obiectul său.

      53      În consecință, notificarea de către un stat membru a unui ajutor sau a unei scheme de ajutor preconizate nu creează o situație
         juridică definitivă care ar presupune aplicarea de către Comisie a normelor în vigoare la data la care a avut loc notificarea
         respectivă atunci când se pronunță asupra compatibilității acestora cu piața comună. Dimpotrivă, este de competența Comisiei
         să aplice normele în vigoare la momentul în care se pronunță, acestea fiind singurele norme în funcție de care trebuie să
         fie apreciată legalitatea deciziei pe care o adoptă în această privință.

      54      Contrar celor susținute de Freistaat Sachsen, această soluție nu este de natură să incite statele membre să pună imediat în
         aplicare ajutoarele pe care le preconizează, fără să le notifice, pentru a beneficia de regimul juridic în vigoare la momentul
         acestei puneri în aplicare. Într‑adevăr, chiar presupunând că, în toate cazurile, compatibilitatea cu piața comună a unui
         ajutor ilegal se apreciază la data la care acesta a fost plătit, statele membre nu pot să anticipeze în detaliu decât cu dificultate
         modificările reglementării. În plus, acordarea unui ajutor ilegal poate expune statul membru care l‑a vărsat unei obligații
         de a‑l recupera, precum și de a repara prejudiciile cauzate ca urmare a caracterului nelegal al acestui ajutor (a se vedea
         în acest sens, printre altele, Hotărârea CELF și Ministre de la Culture et de la Communication, citată anterior, punctul 55).

      55      Cu toate acestea, este necesar să se arate că din articolul 88 alineatul (2) CE, precum și din articolul 1 litera (h) din
         Regulamentul nr. 659/1999 rezultă că, atunci când Comisia decide să deschidă procedura oficială de investigare în legătură
         cu un proiect de ajutor, aceasta trebuie să dea posibilitatea persoanelor interesate, printre care întreprinderea sau întreprinderile
         în cauză, să își prezinte observațiile. Această normă are caracterul unei norme fundamentale de procedură.

      56      Rezultă de aici că, în cazul în care regimul juridic sub incidența căruia un stat membru a notificat un ajutor preconizat
         se schimbă înainte de adoptarea deciziei de către Comisie, aceasta trebuie, pentru a se pronunța, astfel cum are obligația,
         pe baza normelor noi, să solicite persoanelor interesate să își exprime poziția în legătură cu compatibilitatea acestui ajutor
         cu normele noi. Situația este diferită numai dacă noul regim juridic nu conține nicio modificare substanțială în raport cu
         cel în vigoare anterior (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 mai 2008, Ferriere Nord/Comisia, C‑49/05 P, punctele 68-71).

      57      În speță, este cert, în primul rând, că schema de ajutor preconizată a fost notificată Comisiei înainte de intrarea în vigoare
         a Regulamentului nr. 70/2001, în al doilea rând, că, la data intrării în vigoare a acestuia din urmă, Comisia nu se pronunțase
         încă și, în al treilea rând, că acest regulament era în vigoare la data deciziei în litigiu.

      58      Din dosar rezultă de asemenea că părților interesate li s‑a cerut de către Comisie să își exprime poziția cu privire la aplicarea
         regulamentului menționat în privința schemei de ajutor notificate.

      59      Din toate cele de mai sus rezultă că, întrucât a statuat că decizia în litigiu încalcă principiul neretroactivității, Tribunalul
         a viciat de o eroare de drept hotărârea pe care a pronunțat‑o. Rezultă de aici că primul motiv al Comisiei este întemeiat.
         Prin urmare, fără a fi necesară și examinarea celui de al doilea motiv, se impune anularea hotărârii atacate.

       Cu privire la trimiterea cauzei Tribunalului
      60      Din articolul 61 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție rezultă că, în cazul în care recursul este întemeiat, Curtea
         poate fie să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul, atunci când acesta este în stare de judecată, fie să trimită
         cauza Tribunalului pentru a se pronunța asupra acesteia.

      61      În speță, întrucât motivul întemeiat pe faptul că aplicarea Regulamentului nr. 70/2001 în privința deciziei în litigiu are
         caracter retroactiv este neîntemeiat, se impune pronunțarea asupra celui de al patrulea și a celui de al cincilea motiv invocate
         de Freistaat Sachsen în fața Tribunalului, întemeiate, pe de o parte, pe neexercitarea de către Comisie a puterii sale de
         apreciere cu ocazia examinării ajutoarelor în cauză, precum și pe încălcarea obligației de motivare care ar rezulta din aceasta
         și, pe de altă parte, pe faptul că nu a fost demonstrat de Comisie că aceste ajutoare ar denatura în mod efectiv sau potențial
         concurența, precum și pe încălcarea obligației de motivare care ar rezulta din aceasta.

      62      Pentru a răspunde acestor motive sunt necesare aprecieri de fapt complexe pe baza unor elemente care nu au fost apreciate
         de Tribunal. În fața Curții, Freistaat Sachsen s‑a limitat la a susține, fără mai multe precizări, că decizia în litigiu trebuie
         anulată pentru neexercitarea de către Comisie a puterii sale de apreciere, pentru motivul că nu ar fi ținut seama nici de
         particularitățile landului Saxonia, nici de cele ale proiectului de schemă de ajutor notificat atunci când a aplicat Regulamentul
         nr. 70/2001.

      63      Rezultă de aici că litigiul nu este în stare de judecată în fața Curții, astfel încât se impune trimiterea cauzei Tribunalului
         pentru ca acesta să se pronunțe asupra celor două motive.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      64      Întrucât cauza este trimisă Tribunalului spre rejudecare, se impune soluționarea odată cu fondul a cererii privind cheltuielile
         de judecată aferente prezentei proceduri de recurs.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară și hotărăște:
      1)      Anulează Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 3 mai 2007, Freistaat Sachsen/Comisia (T‑357/02).
      2)      Trimite cauza Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene spre rejudecare.
      3)      Cererea privind cheltuielile de judecată se soluționează odată cu fondul.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.