				|

		52011PC0635

			Pasiūlymas EUROPOS PARLAMENTO IR TARYBOS REGLAMENTAS dėl bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės /* KOM/2011/0635 galutinis - 2011/0284 (COD) */

			   	AIŠKINAMASIS
MEMORANDUMAS
1.           PASIŪLYMO APLINKYBĖS
·
Pasiūlymo pagrindas ir tikslai
Valstybių narių sutarčių teisės skirtumai
kelia kliūčių prekiautojams ir vartotojams, norintiems vidaus rinkoje sudaryti
tarpvalstybinės prekybos sandorius. Dėl šių skirtumų kylančios kliūtys atgraso
prekiautojus, ypač mažąsias ir vidutines įmones (MVĮ), užsiimti tarpvalstybine
prekyba arba plėstis į naujas valstybių narių rinkas. Vartotojai negali įsigyti
produktų, kuriuos prekiautojai siūlo kitose valstybėse narėse.
Šiuo metu tik vienas iš dešimties Sąjungos
prekiautojų, sudarančių prekių pirkimo–pardavimo sandorius, užsiima eksportu
Sąjungoje, o dauguma tokių prekiautojų eksportuoja tik į kelias valstybes
nares. Su sutarčių teise susijusios kliūtys yra vienas pagrindinių tokią padėtį
lemiančių veiksnių. Iš apklausų[1]
matyti, kad tarp įvairių tarpvalstybinės prekybos kliūčių, įskaitant mokesčių
reglamentavimą, administracinius reikalavimus, pristatymo sunkumus, kalbą ir
kultūrą, prekiautojai kaip vieną pagrindinių kliūčių įvardijo su sutarčių teise
susijusias kliūtis.
Dėl būtinybės prekiautojams prisitaikyti prie
skirtingos nacionalinės sutarčių teisės, kuri gali būti taikoma
tarpvalstybiniuose sandoriuose, užsiimti tarpvalstybine prekyba tiek įmonės ir
vartotojo, tiek įmonių tarpusavio sandorių atveju yra sudėtingiau ir brangiau
nei verstis vidaus prekyba.
Sudarydami tarpvalstybinius sandorius
prekiautojai paprastai patiria papildomų sąnaudų, palyginti su vidaus prekyba.
Šios sąnaudos patiriamos dėl sunkumų aiškinantis taikytinos užsienio sutarčių
teisės nuostatas, teisinės konsultacijos, derybų dėl įmonių tarpusavio
sandoriams taikytinos teisės ir būtinybės pritaikyti sutartis vartotojų teisių
apsaugos reikalavimams, kai sudaromi įmonės ir vartotojo sandoriai.
Tarpvalstybiniams įmonės ir vartotojo
sandoriams didelį poveikį turi su sutarčių teise susijusios sandorio sąnaudos
ir dėl skirtingų imperatyviųjų nacionalinių vartotojų teisių apsaugos normų
kylančios teisinės kliūtys. Pagal 2008 m. birželio 17 d. Europos
Parlamento ir Tarybos reglamento Nr. 593/2008 dėl sutartinėms prievolėms
taikytinos teisės (Roma I)[2]
6 straipsnį, kai įmonė savo veiklą orientuoja į kitos valstybės narės
vartotojus, ji turi laikytis tos valstybės narės sutarčių teisės reikalavimų.
Kai šalys pasirenka kitą taikytiną teisę, o vartotojo valstybės narės
imperatyviosiomis vartotojų teisių apsaugos normomis numatoma didesnė apsauga,
tokių imperatyviųjų vartotojų teisių apsaugos normų paisyti būtina. Todėl
prekiautojai turi iš anksto išsiaiškinti, ar vartotojo įprastinės gyvenamosios
vietos valstybės narės teisė numato didesnę apsaugą, ir užtikrinti, kad jų
sutartis atitiktų tos teisės reikalavimus. Dabartinis vartotojų apsaugos teisės
suderinimo Sąjungoje laipsnis leido kai kuriose srityse tam tikru mastu sulyginti
teisės normas, tačiau valstybių narių įstatymai vis dar iš esmės skiriasi.
Sudarydami e. prekybos sandorius prekiautojai patiria ir kitų su sutarčių
teise susijusių sąnaudų, nes įmonės svetainė turi būti pritaikyta kiekvienos
valstybės narės, į kurią ji orientuoja savo veiklą, teisiniams reikalavimams.
Kai tarpvalstybinius sandorius sudaro
prekiautojai, šalims taikomi ne tie patys taikytinos teisės apribojimai. Tačiau
ekonominis derybų dėl užsienio teisės ir jos taikymo poveikis taip pat labai
didelis. Sąnaudų, patiriamų sprendžiant su skirtinga nacionaline teise
susijusius klausimus, našta ypač slegia MVĮ. Palaikydamos santykius su
didesnėmis bendrovėmis, MVĮ paprastai turi sutikti taikyti verslo partnerių
teisę ir padengti išlaidas, susijusias su sutarčiai taikytinos užsienio teisės
turinio aiškinimusi ir jos reikalavimų laikymusi. MVĮ tarpusavio sutarčių
atveju būtinybė derėtis dėl taikytinos teisės yra didelė tarpvalstybinės
prekybos kliūtis. Abiejų sutarčių rūšių (įmonių tarpusavio ir įmonės bei
vartotojo) atveju MVĮ šios papildomos sandorių sąnaudos netgi gali būti
neproporcingos sandorio vertei.
Šios papildomos sandorių sąnaudos auga
proporcingai valstybių narių, į kurias prekiautojas eksportuoja, skaičiui. Į
kuo daugiau šalių prekiautojai eksportuoja, tuo didesnę reikšmę jie teikia
sutarčių teisės skirtumams, keliantiems prekybos kliūtis. Ypač nepalankioje
padėtyje yra MVĮ: kuo mažesnė bendrovės apyvarta, tuo didesnė sandorių sąnaudų
dalis.
Versdamiesi tarpvalstybine prekyba
prekiautojai taip pat susiduria su didesniu teisiniu kompleksiškumu nei vidaus
prekybos atveju, nes jiems neretai tenka dirbti su įvairių valstybių sutarčių
teise, turinčia savų ypatumų.
Dėl būtinybės dirbti su užsienio teise
sudaryti tarpvalstybinius sandorius sudėtingiau. Sunkumus aiškintis užsienio
sutarčių teisės nuostatas prekiautojai nurodė kaip pirmąją įmonės ir vartotojų
sandorių ir trečiąją įmonių tarpusavio sandorių kliūtį[3]. Teisinis kompleksiškumas
didesnis tuomet, kai prekiaujama su šalimi, kurios teisės sistema iš esmės
skiriasi, o iš empirinių duomenų matyti, kad dvišalė prekyba gerokai
intensyvesnė tarp šalių, kurių teisės sistemos kildinamos iš bendro šaltinio,
nei tarp tokių bendrumų neturinčių šalių[4].
Tad dėl sutarčių teisės skirtumų ir jų lemiamų
papildomų tarpvalstybinių sandorių sąnaudų bei kompleksiškumo nemažai
prekiautojų, ypač MVĮ, neplečia savo veiklos kitų valstybių narių rinkose. Be
to, šie skirtumai riboja konkurenciją vidaus rinkoje. Vien dėl sutarčių teisės
skirtumų iš valstybių narių tarpusavio prekybos kasmet negautų pajamų vertė
lygi dešimtims milijardų eurų.
Neišnaudotos galimybės verstis tarpvalstybine
prekyba taip pat turi neigiamą poveikį Europos vartotojams. Mažesnė
tarpvalstybinės prekybos apimtis mažina importo apimtį ir prekiautojų konkurenciją.
Dėl to vartojimo rinkoje gali būti ribotas produktų pasirinkimas ir didesnės jų
kainos.
Dėl didesnės ir geresnės pasiūlos pirkti
užsienyje galėtų būti gerokai ekonomiškiau, tačiau dauguma Europos vartotojų
perka tik savo šalyje. Viena iš svarbių tokią padėtį lėmusių priežasčių –
vartotojų netikrumas dėl savo teisių tarpvalstybinių sandorių atveju, dažnai
kylantis dėl nacionalinės teisės skirtumų. Pavyzdžiui, vienas iš labiausiai
jiems rūpimų klausimų – kokiomis priemonėmis jie gali apginti savo teises, kai
kitoje valstybėje narėje įsigytas produktas neatitinka sutarties reikalavimų.
Todėl daugelis vartotojų vengia pirkti užsienyje. Jie nepasinaudoja vidaus
rinkos teikiamomis galimybėmis, nes geresnės kokybės ir (arba) pigesnis
produktas neretai siūlomas kitoje valstybėje narėje.
Atsiradus e. prekybai, lengviau ieškoti
pasiūlymų ir lyginti kainas bei kitas sąlygas, nesvarbu, kur prekiautojas yra
įsisteigęs. Tačiau, kai vartotojai bando pateikti užsakymą kitos valstybės
narės įmonei, jiems neretai atsakoma, dažnai tokį sprendimą motyvuojant
sutarčių teisės skirtumais.
Bendras pasiūlymo tikslas – gerinti
vidaus rinkos konsolidavimą ir veikimą įmonėms lengvinant galimybes plėsti
tarpvalstybinę prekybą, o vartotojams – pirkimą užsienyje. Šį tikslą galima
pasiekti parengiant bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę –
savarankiškas vienodas sutarčių teisės normas, įskaitant vartotojų teisių
apsaugos nuostatas, – kuri kiekvienos valstybės narės nacionalinėje teisėje
sudarytų antrą sutarčių teisės sistemą.
Prekiautojams nereikėtų prisitaikyti prie
skirtingos nacionalinės sutarčių teisės, nes bendrąją Europos pirkimo–pardavimo
sutarčių teisę jie galėtų taikyti visuose Europos Sąjungoje sudaromuose
tarpvalstybiniuose sandoriuose, jeigu kita sutarties šalis su tuo sutinka. Ši
teisė turėtų būti taikoma visą sutarties gyvavimo laikotarpį ir apimti daugumą
tarpvalstybinių sandorių sudarymui svarbių klausimų. Todėl prekiautojams
reikėtų išsiaiškinti tik kai kuriuos, ne tokius svarbius kitos valstybės narės
teisės aktų aspektus, kurių bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė
nereglamentuoja. Įmonės ir vartotojo tarpusavio sandorių atveju nebereikėtų
aiškintis, kokios vartotojų apsaugos teisės normos yra imperatyvios, nes į
bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę būtų įtrauktos visiškai
suderintos vartotojų teisių apsaugos normos, kuriomis visoje Europos Sąjungoje
užtikrinama aukšto lygio apsauga. Tarpvalstybinių prekiautojų tarpusavio
sandorių atveju būtų paprasčiau derėtis dėl taikytinos teisės, nes sutarties
šalys galėtų susitarti, kad jų sutartinius santykius reglamentuotų – joms abiem
vienodai prieinama – bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė.
Tiesioginė to pasekmė – prekiautojai galėtų
išvengti su sutarčių teise susijusių papildomų sandorių sąnaudų, o dėl visoje
Europos Sąjungoje vienodų normų tarpvalstybinei prekybai galiotų paprastesnis
teisinis reglamentavimas. Todėl vidaus rinkos teikiama nauda prekiautojai
galėtų geriau pasinaudoti plėsdami prekybą užsienyje, o tai sustiprintų
konkurenciją vidaus rinkoje. Vartotojai turėtų geresnes galimybes susipažinti
su pasiūla iš visos Europos Sąjungos ir naudotis mažesnėmis kainomis, be to,
būtų rečiau atsisakoma jiems parduoti. Pirkdami užsienyje, jie taip pat būtų
tikresni dėl savo teisių, nes vienodomis imperatyviosiomis normomis būtų
užtikrintas aukštas vartotojų teisių apsaugos lygis.
Bendrosios
aplinkybės
2001 m. komunikatu[5] Komisija pradėjo išsamias
viešas konsultacijas dėl sutarčių teisės reglamentavimo pagrindų susiskaidymo
ir neigiamo jų poveikio tarpvalstybinei prekybai. Viešas konsultacijas Komisija
pradėjo 2010 m. liepos mėn. paskelbusi Žaliąją knygą dėl politinių
galimybių sukurti Europos sutarčių teisę vartotojams ir įmonėms[6] (toliau – žalioji knyga),
kurioje numatytos politinės vidaus rinkos stiprinimo galimybės tobulinant
Europos sutarčių teisę.
Kaip atsaką į žaliąją knygą Europos
Parlamentas 2011 m. birželio 8 d. priėmė rezoliuciją, kurioje
išreiškė didelę paramą priemonei, kuri pagerintų vidaus rinkos konsolidavimą
bei veikimą ir būtų naudinga prekiautojams, vartotojams ir valstybių narių
teisės sistemoms.
Komisijos komunikate „Europa 2020“[7] pripažįstama būtinybė
palengvinti prekiautojams ir vartotojams sutarčių sudarymo su partneriais iš
kitų valstybių narių sąlygas ir sumažinti jų sąnaudas, visų pirma kuriant
neprivalomą Europos sutarčių teisę. Europos skaitmeninėje darbotvarkėje[8] numatyta neprivaloma Europos
sutarčių teisės priemonė, kad būtų panaikintas sutarčių teisės susiskaidymas ir
sustiprintas vartotojų pasitikėjimas e. prekyba.
·
Pasiūlymo srityje galiojančios nuostatos
Valstybių narių sutarčių teisė labai skiriasi.
Iš pradžių sutarčių teisės sritį Sąjunga pradėjo reglamentuoti minimalaus
derinimo vartotojų teisių apsaugos direktyvomis. Minimalaus derinimo koncepcijos
esmė ta, kad valstybės narės gali išlaikyti arba nustatyti griežtesnius
imperatyviuosius reikalavimus nei numatyta acquis. Todėl net ir Sąjungos
lygmeniu suderintose srityse šią koncepciją valstybės narės įgyvendino
įvairiais būdais. O štai neseniai priimta Vartotojų teisių direktyva visiškai
suderinami tokie klausimai kaip pareiga vartotojui suteikti ikisutartinę
informaciją, vartotojo teisė atsisakyti nuotolinės prekybos ir ne prekybai
skirtose patalpose sudarytos sutarties ir kai kurie prekių pristatymo bei
rizikos perėjimo aspektai.
Kiek tai susiję su prekiautojų tarpusavio
santykiais, kovos su pavėluotais mokėjimais sritį Sąjunga sureglamentavo
nustatydama minimalių palūkanų normų taisykles. Tarptautiniu lygmeniu, kai
šalys nėra pasirinkusios taikytinos teisės, taikoma Vienos konvencija dėl
tarptautinio prekių pirkimo–pardavimo sutarčių (toliau – Vienos konvencija).
Vienos konvencija reglamentuojami tam tikri prekių pirkimo–pardavimo sutarčių
aspektai, tačiau ji netaikoma tokiems svarbiems klausimams kaip valios
trūkumai, nesąžiningos sutarčių sąlygos ir senatis. Be to, Vienos konvencija
gali būti taikoma ribotai, nes ją pasirašė ne visos valstybės narės[9] ir nėra vienodą jos aiškinimą
užtikrinančio mechanizmo.
Kai kurie Sąjungos teisės aktai svarbūs tiek
įmonių ir vartotojų, tiek įmonių tarpusavio santykiams. E. komercijos
direktyvoje[10]
nustatytos normos, kuriomis reglamentuojamas elektroninėmis priemonėmis
sudarytų sutarčių galiojimas ir kai kurie ikisutartiniai reikalavimai.
Tarptautinės privatinės teisės srityje Sąjunga
priėmė taikytinos teisės pasirinkimą reglamentuojančių priemonių, pavyzdžiui, 2008 m.
birželio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 593/2008
dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės (Roma I)[11], o kiek tai susiję su
pareigomis suteikti ikisutartinę informaciją – 2007 m. liepos 11 d.
Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 864/2007 dėl
nesutartinėms prievolėms taikytinos teisės (Roma II)[12]. Pirmoje priemonėje
įtvirtintos sutartinėms prievolėms, o antroje – nesutartinėms prievolėms,
įskaitant iš ikisutartinių pareiškimų kylančias prievoles, taikytinos teisės
nustatymo taisyklės.
Reglamentai „Roma I“ ir „Roma II“ bus
tebetaikomi, šis pasiūlymas jiems neturės jokio poveikio. Ir toliau reikės
nustatyti tarpvalstybinėms sutartims taikytiną teisę. Tuo tikslu paprastai bus
vadovaujamasi reglamentu „Roma I“. Taikytiną teisę galės pasirinkti pačios
šalys (reglamento „Roma I“ 3 straipsnis), o joms to nepadarius – ji
nustatoma pagal atitinkamas reglamento „Roma I“ 4 straipsnio taisykles.
Jeigu vartojimo sutarties šalys taikytinos teisės nepasirinko, esant reglamento
„Roma I“ 6 straipsnio 1 dalies sąlygoms, taikytina vartotojo įprastinės
gyvenamosios vietos teisė.
Bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių
teisė bus antroji sutarčių teisės sistema, inkorporuota į kiekvienos valstybės
narės nacionalinę teisę. Šalims susitarus taikyti bendrąją Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teisę, jos normos bus vienintelės nacionalinės
normos, taikytinos ja reglamentuojamiems klausimams. Kai tam tikras klausimas
reglamentuojamas bendrąja Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teise, kitos
nacionalinės normos nebetaikomos. Susitarimas taikyti bendrąją Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teisę reiškia, kad pasirinkta viena iš dviejų skirtingų
sutarčių teisės sistemų, numatytų konkrečioje nacionalinėje teisėje. Šis
pasirinkimas neturi būti prilyginamas ir painiojamas su pirmiau minėtu
taikytinos teisės pasirinkimu, kaip jis suprantamas pagal tarptautinės
privatinės teisės normas.
Bendrąja Europos pirkimo–pardavimo sutarčių
teise reglamentuojami ne visi sutarčių aspektai (pvz., sutarčių negaliojimas,
atstovavimas), todėl šie klausimai ir toliau bus reglamentuojami galiojančiomis
sutarčiai taikytinos valstybės narės civilinės teisės normomis.
Tačiau reglamente „Roma I“ numatyti tam tikri
įmonės ir vartotojo sandoriams taikytinos teisės pasirinkimo apribojimai. Jei
įmonės ir vartotojo sandorių šalys pasirenka ne vartotojo gyvenamosios
valstybės narės teisę, nereiškia, kad, esant reglamento „Roma I“ 6 straipsnio
1 dalies sąlygoms, vartotojas neteks apsaugos, užtikrinamos jo įprastinės
gyvenamosios vietos teisės imperatyviosiomis normomis (reglamento „Roma I“
6 straipsnio 2 dalis). Vis dėlto pastaroji nuostata neturės praktinės
reikšmės tuo atveju, jeigu šalys pagal taikytiną nacionalinę teisę pasirinks
bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę, nes pagal tam tikros šalies
teisę pasirinktos bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės
nuostatos yra tapačios vartotojo šalies bendrosios Europos pirkimo–pardavimo
sutarčių teisės nuostatoms. Todėl vartotojo šalies vartotojų teisių apsaugos
imperatyviųjų normų lygis nebus aukštesnis, o vartotojui bus užtikrinta jo
įprastinės gyvenamosios vietos teisės teikiama apsauga.
·
Derėjimas su kitomis Sąjungos politikos sritimis ir
tikslais
Šis pasiūlymas atitinka tikslą siekti aukšto
lygio vartotojų teisių apsaugos, nes jame įtvirtintos imperatyviosios vartotojų
teisių apsaugos normos, kurių šalys negali netaikyti vartotojo nenaudai. Be to,
šių imperatyviųjų nuostatų apsaugos lygis atitinka šiuo metu nustatytą acquis
arba yra aukštesnis.
Pasiūlymas taip pat dera su Sąjungos politika,
kuria MVĮ padedama labiau naudotis vidaus rinkos teikiamomis galimybėmis.
Bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę galima pasirinkti tais
atvejais, kai bent vienas sutartį sudarantis prekiautojas yra MVĮ, kaip
nustatyta 2003 m. gegužės 6 d. Komisijos rekomendacijoje 2003/361 dėl
labai mažų, mažųjų ir vidutinių įmonių apibrėžimo[13], kartu atsižvelgiant į
ateities tendencijas.
Pasiūlymas dera ir su tarptautine Sąjungos
prekybos politika tuo požiūriu, kad juo nediskriminuojamos šalys iš trečiųjų
valstybių, kurios bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę taip pat
galės pasirinkti kaip taikytiną teisę, jeigu viena iš sutarties šalių yra
įsisteigusi kurioje nors valstybėje narėje.
Šis pasiūlymas neturi įtakos būsimoms
Komisijos iniciatyvoms dėl atsakomybės už Sutarties dėl Europos Sąjungos
veikimo pažeidimus, pavyzdžiui, konkurencijos taisyklių pažeidimus.
2.           KONSULTACIJŲ SU
SUINTERESUOTOSIOMIS ŠALIMIS IR POVEIKIO VERTINIMŲ REZULTATAI
·
Konsultacijos su suinteresuotosiomis šalimis
Paskelbusi žaliąją knygą, Komisija pradėjo
išsamias viešas konsultacijas, kurios baigtos 2011 m. sausio 31 d.
Per konsultacijas įvairių kategorijų suinteresuotosios šalys iš visos Sąjungos
pateikė Komisijai 320 atsakymų žaliojoje knygoje nagrinėjamais klausimais.
Daug respondentų vertingomis laikė 1 galimybę (ekspertų grupės rezultatų
paskelbimas) ir 2 galimybę (priemonių Sąjungos teisės aktų leidėjui
rinkinys). Kelios valstybės narės ir kai kurios suinteresuotosios šalys 4 galimybei
(neprivalomoji Europos sutarčių teisės priemonė) pritarė kaip savarankiškam
variantui arba kaip jos ir priemonių rinkinio deriniui, jeigu ji atitiks tam
tikras sąlygas, pavyzdžiui, užtikrins aukštą vartotojų teisių apsaugos lygį,
jos nuostatos bus aiškios ir lengvos taikyti. Kaip vieną iš pagrindinių
problemų suinteresuotosios šalys atsakymuose dėl žaliosios knygos nurodė
galimos Europos sutarčių teisės priemonės materialiųjų normų aiškumo stoką.
Norėdama išsiaiškinti šią problemą, Komisija suinteresuotosioms šalims suteikė
galimybę pateikti pastabas dėl ekspertų grupės parengtos Europos sutarčių
teisės galimybių studijos.
Atsakymuose į žaliąją knygą taip pat pareikšta
pageidavimų dėl priemonės dalykinio taikymo srities. Atsižvelgiant į tai
pasiūlymas orientuotas į prekių pirkimo–pardavimo sutartis.
2010 m. balandžio 26 d. sprendimu[14] Komisija įsteigė Europos
sutarčių teisės ekspertų grupę. Šiai grupei pavesta parengti galimos būsimos
Europos sutarčių teisės priemonės galimybių studiją, kurioje būtų išnagrinėtos
pagrindinės praktinės tarpvalstybinių sandorių problemos.
2010 m. rugsėjo mėn. buvo įsteigta
pagrindinių suinteresuotųjų šalių grupė (į kurią įėjo įmonės ir vartotojų
asociacijos, bankų ir draudimo sektoriaus, advokatų ir notarų atstovai), kuri
ekspertų grupei turėjo pateikti praktinių pastabų dėl to, ar galimybių studijai
sukurtas normas lengva taikyti. Galimybių studija paskelbta 2011 m.
gegužės 3 d., o neformalios konsultacijos tęsėsi iki 2011 m. liepos 1 d.

·
Poveikio vertinimas
Poveikio vertinime išnagrinėtos septynios
žaliojoje knygoje pateiktos politinės galimybės, kurios išsamiai aprašytos ir
išnagrinėtos poveikio vertinimo ataskaitoje.
Nagrinėtos tokios galimybės: pagrindinis
scenarijus (nekeisti politikos), priemonių teisės aktų leidėjui rinkinys,
rekomendacija dėl bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės,
reglamentas/direktyva, kuriuo (-ia) sukuriama neprivaloma bendroji Europos pirkimo–pardavimo
sutarčių teisė, (visiško arba minimalaus derinimo) direktyva dėl privalomos
bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės, reglamentas, kuriuo
sukuriama Europos sutarčių teisė, ir reglamentas, kuriuo sukuriamas Europos
civilinis kodeksas.
Atlikus lyginamąją šių galimybių poveikio
analizę, poveikio vertinimo ataskaitoje prieita prie išvados, kad politikos
tikslus atitiktų neprivaloma vienoda sutarčių teisės sistema, visiško
suderinimo direktyva ir reglamentas, kuriuo sukuriama privaloma vienoda
sutarčių teisės sistema. Įgyvendinus pastarąsias dvi galimybes, prekiautojams
žymiai sumažėtų sandorių sąnaudos ir supaprastėtų teisinis reglamentavimas
norintiems verstis tarpvalstybine prekyba, tačiau kartu gerokai padidėtų našta
prekiautojams, nes norintieji verstis tik vidaus prekyba taip pat turėtų
prisitaikyti prie naujojo teisinio reglamentavimo. Lyginant su neprivaloma
vienoda sutarčių teisės sistema, ypač daug sąnaudų būtų patiriama susipažįstant
su naująja privaloma teise, todėl jos paveiktų visus prekiautojus. Kita vertus,
įgyvendinus neprivalomą vienodą sutarčių teisės sistemą, prekiautojai, norintys
ją taikyti tarpvalstybinėje prekyboje, patirtų tik vienkartinių išlaidų. Todėl
neprivalomos vienodos sutarčių teisės sistemos sukūrimas laikytas
proporcingiausia galimybe, nes sumažėtų į kelias valstybes nares
eksportuojančių prekiautojų sandorių sąnaudos, o vartotojai turėtų didesnį
pigesnių produktų pasirinkimą. Tuo pačiu išaugtų užsienyje perkančių vartotojų
teisių apsaugos lygis ir sustiprėtų jų pasitikėjimas, nes vartotojai visoje
Sąjungoje turėtų vienodas teises.
3.           TEISINIAI PASIŪLYMO
ASPEKTAI
·
Siūlomos priemonės santrauka
Pasiūlyme numatyta sukurti bendrąją Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teisę, kuria valstybių narių nacionalinė sutarčių
teisė derinama ne reikalaujant pakeisti galiojančią nacionalinę sutarčių teisę,
o kiekvienos valstybės narės nacionalinėje teisėje sukuriant antrą sutarčių
teisės sistemą į jos taikymo sritį patenkančioms sutartims, kuri būtų vienoda
visoje Europos Sąjungoje ir veiktų greta galiojančių nacionalinės sutarčių
teisės normų. Bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė bus
savanoriškai taikoma tarpvalstybinėms sutartims aiškiu šalių susitarimu.
·
Teisinis pagrindas
Šis pasiūlymas grindžiamas Sutarties dėl
Europos Sąjungos veikimo (SESV) 114 straipsniu.
Pasiūlymu teikiamas bendras vienodas visiškai
suderintų sutarčių teisės normų rinkinys, įskaitant bendrosios Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teisės forma pateiktas vartotojų teisių apsaugos
normas, kurios turi būti laikomos antra sutarčių teisės sistema, inkorporuota į
kiekvienos valstybės narės nacionalinę teisę ir galiojančiu šalių susitarimu
taikoma tarpvalstybiniams sandoriams. Šis susitarimas neturi būti prilyginamas
ir painiojamas su taikytinos teisės pasirinkimu, kaip jis suprantamas pagal
tarptautinės privatinės teisės normas. Teisės pasirinkimas ir toliau
reglamentuojamas nacionaline teise, taikytiną pagal tarptautinės privatinės
teisės normas.
Šio sprendimo tikslas – užtikrinti vidaus
rinkos konsolidavimą ir veikimą. Taip būtų panaikintos naudojimosi
pagrindinėmis laisvėmis kliūtys, kurios kyla dėl nacionalinės teisės skirtumų,
ypač dėl papildomų sandorių sąnaudų ir prekiautojų sudarant tarpvalstybinius
sandorius juntamo teisinio kompleksiškumo, ir dėl nepakankamo vartotojų
pasitikėjimo savo teisėmis perkant kitoje ES šalyje. Visa tai turi tiesioginį
poveikį vidaus rinkos konsolidavimui bei veikimui ir riboja konkurenciją.
Remiantis SESV 114 straipsnio 3 dalimi,
aukštas vartotojų teisių apsaugos lygis būtų užtikrintas bendrąja Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teise nustatant savo imperatyviąsias normas,
kuriomis būtų išlaikytas arba padidintas apsaugos, kurią vartotojams garantuoja
ES vartotojų apsaugos teisė, lygis.
·
Subsidiarumo principas
Šis pasiūlymas atitinka Europos Sąjungos
sutarties (ESS) 5 straipsnyje nustatytą subsidiarumo principą.
Pasiūlymo tikslas – prisidėti prie tinkamo
vidaus rinkos veikimo parengiant savanoriškai taikomas vienodas sutarčių teisės
normas – yra aiškiai tarpvalstybinio pobūdžio ir jo valstybės narės negali
deramai pasiekti savo nacionalinėse sistemose.
Kol sudarant tarpvalstybinius sandorius dėl
nacionalinės sutarčių teisės skirtumų bus patiriamos didelės papildomos
sandorių sąnaudos, nebus galima visiškai pasiekti tikslo konsoliduoti vidaus
rinką prekiautojams palengvinant tarpvalstybinės prekybos plėtrą, o vartotojams
– galimybes pirkti užsienyje.
Nacionaliniu lygiu priimdamos nesuderintas
priemones, valstybės narės negalės panaikinti papildomų sandorių sąnaudų ir teisinio
kompleksiškumo, kurį lemia nacionalinės sutarčių teisės, su kuria prekiautojai
susiduria ES versdamiesi tarpvalstybine prekyba, skirtumai. Vartotojai ir
toliau turės mažesnį pasirinkimą ir ribotas galimybes įsigyti produktų kitose
valstybėse narėse. Be to, jie stokos pasitikėjimo, susijusio su savo teisių
išmanymu.
Todėl pasiūlymo tikslo būtų geriau siekti
Sąjungos lygiu, laikantis subsidiarumo principo. Sąjunga gali geriausiai
išspręsti teisės susiskaidymo problemą, sutarčių teisės srityje priimdama
priemonę, kuria būtų suderintos tarpvalstybiniams sandoriams taikytinos normos.
Be to, rinkos tendencijos keičiasi ir skatina valstybes nares savarankiškai
imtis priemonių, pavyzdžiui, reguliuojant besivystančią skaitmeninio turinio
rinką, tad tikėtina, kad dėl skirtingo reglamentavimo patiriamos sandorių
sąnaudos ir vartotojų teisių apsaugos spragos didės.
·
Proporcingumo principas
Pasiūlymas atitinka ESS 5 straipsnyje
nustatytą proporcingumo principą.
Pasiūlymo taikymo sritis susijusi tik su tais
aspektais, dėl kurių tarpvalstybiniuose sandoriuose kyla praktinių problemų, ir
neapima aspektų, kurie geriausiai sureglamentuoti nacionaline teise. Kiek tai
susiję su dalykine taikymo sritimi, pasiūlyme įtvirtintos nuostatos, kuriomis
reglamentuojamos šalių teisės ir pareigos per visą sutarties gyvavimo
laikotarpį, tačiau jame nenumatytos, pavyzdžiui, atstovavimo normos, dėl kurių
ginčas mažai tikėtinas. Teritorinės taikymo srities atžvilgiu pasiūlymas apima
tarpvalstybinius atvejus, kai kyla problemų dėl papildomų sandorių sąnaudų ir
teisinio kompleksiškumo. Kiek tai susiję su pasiūlymo taikymu asmenims, jis
galioja tik sandoriams, dėl kurių kyla daugiausiai vidaus rinkos problemų,
t. y. įmonių tarpusavio santykiams, kai bent viena šalis yra MVĮ, ir
įmonės bei vartotojo santykiams. Pasiūlymu nereglamentuojamos privačių fizinių
asmenų sutartys ir prekiautojų sutartys, kai nė viena šalis nėra MVĮ, nes šioje
srityje nėra akivaizdžios būtinybės imtis su šios rūšies tarpvalstybiniais
sandoriais susijusių priemonių. Reglamentu valstybėms narėms numatomos dvi
galimybės: leisti šalims bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę
taikyti ir nacionaliniams sandoriams, ir prekiautojų tarpusavio sutartims, kai
nė vienas jų nėra MVĮ.
Lyginant su kitais išnagrinėtais galimais
sprendimais, šis pasiūlymas yra proporcinga priemonė, nes bendroji Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teisė yra neprivaloma ir pasirenkama savanoriškai.
Tai reiškia, kad ji taikoma esant sutarties šalių susitarimui, kai abi šalys
mano, kad ja naudinga reglamentuoti konkretų tarpvalstybinį sandorį. Tai, kad
bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė yra neprivalomas normų
rinkinys, taikomas tik tarpvalstybiniais atvejais, taip pat reiškia, kad
tarpvalstybinės prekybos kliūtys gali būti sumažintos, nepažeidžiant giliai
įsitvirtinusių nacionalinės teisės sistemų ir tradicijų. Bendroji Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teisė būtų neprivaloma sistema, veikianti greta
galiojančių sutarčių teisės normų, tačiau jų nepakeičianti. Todėl teisėkūros
priemone imamasi tik tokių veiksmų, kurių reikia naujoms prekiautojų ir
vartotojų galimybėms bendrojoje rinkoje sukurti.
·
Priemonės pasirinkimas
Šiai iniciatyvai pasirinkta priemonė –
reglamentas, kuriuo sukuriama neprivaloma bendroji Europos pirkimo–pardavimo
sutarčių teisė.
Nesaistančia priemone, kaip antai priemonių ES
teisės aktų leidėjui rinkiniu arba rekomendacija valstybėms narėms, nebūtų
pasiektas tikslas gerinti vidaus rikos konsolidavimą ir veikimą. Direktyva arba
reglamentas, kuriuo nacionalinė teisė būtų pakeista privalomąja Europos
sutarčių teise, būtų žengta per toli, nes užsienyje nenorintys prekiauti
nacionaliniai prekiautojai patirtų sąnaudų, kurių neatsvertų sutaupytos lėšos,
patiriamos sudarant tik tarpvalstybinius sandorius. Be to, direktyva, kuria
nustatomi minimalūs privalomosios Europos sutarčių teisės standartai, nebūtų
tinkama priemonė, nes nebūtų pasiektas teisinis tikrumas ir reikiamas
vienodumo, dėl kurio sumažėtų sandorių sąnaudos, laipsnis.
4.           POVEIKIS BIUDŽETUI
Priėmus pasiūlymą, Komisija sukurs duomenų
bazę, kurioje būtų keičiamasi informacija apie įsiteisėjusius teismo sprendimus
bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės ar kitos reglamento
nuostatos klausimais ir aktualius Europos Sąjungos Teisingumo Teismo
sprendimus. Tikėtina, kad daugėjant įsiteisėjusių teismo sprendimų šios duomenų
bazės tvarkymo sąnaudos didės. Be to, Komisija rengs mokymus teisininkams,
praktikoje taikantiems bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę[15]. Laikui bėgant šios sąnaudos
turėtų mažėti, nes apie bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę bus
žinoma plačiau.
5.           PAPILDOMA INFORMACIJA
·
Supaprastinimas
Pasiūlymas dėl neprivalomos antros sutarčių
teisės sistemos naudingas tuo, kad, nepakeičiant valstybių narių nacionalinės
sutarčių teisės, šalys galės naudotis visoje ES vienodomis sutarčių teisės
normomis. Šios savarankiškos vienodos normos galės padėti šalims išspręsti
dažniausias problemas, kurios sutarčių teisės požiūriu gali kilti
tarpvalstybiniais atvejais. Todėl prekiautojams nebereikėtų aiškintis skirtingų
nacionalinių įstatymų turinio. Siekiant vartotojams padėti susipažinti su jų
teisėmis bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės srityje, jiems
bus parengtas standartinis informacinis pranešimas apie jų teises.
Galiausiai, pasiūlymu bus galima užtikrinti
būsimą ES teisės aktų nuoseklumą kitose politikos srityse, kuriose gali būti
taikoma sutarčių teisė.
·
Nuostata dėl peržiūros
Šiame pasiūlyme numatyta bendrosios Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teisės ar kitos reglamento nuostatos taikymą
peržiūrėti praėjus 5 metams nuo jos taikymo pradžios, be kita ko,
atsižvelgiant į poreikį išplėsti jos taikymo sritį įmonių tarpusavio sutarčių
atžvilgiu, į skaitmeninio turinio rinkos bei technologijų raidą ir būsimą
Sąjungos acquis raidą. Šiuo tikslu ataskaitą, o prireikus ir pasiūlymus
dėl reglamento keitimo Komisija pateiks Europos Parlamentui, Tarybai ir Europos
ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui.
·
Europos ekonominė erdvė
Reglamento pasiūlymas susijęs su EEE, todėl
jai turėtų būti taikomas.
·
Pasiūlymo paaiškinimas
Pasiūlymą sudaro trys pagrindinės dalys:
reglamentas, jo I priedas, kuriame išdėstytos sutarčių teisės normos
(bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė), ir II priedas,
kuriame pateiktas standartinis informacinis pranešimas.
A. Reglamentas
1 straipsnyje
nustatytas reglamento tikslas ir dalykas.
2 straipsnyje
pateiktas reglamente vartojamų terminų apibrėžčių sąrašas. Kai kurios
apibrėžtys jau egzistuoja atitinkamame acquis, kitos sąvokos pirmą kartą
apibrėžiamos šiame dokumente.
3 straipsnyje
paaiškintas neprivalomas tarpvalstybinėms prekių pirkimo–pardavimo,
skaitmeninio turinio tiekimo ir susijusių paslaugų teikimo sutartims taikomų
sutarčių teisės normų pobūdis.
4 straipsnyje
nustatyta teritorinė reglamento taikymo sritis, apimanti tik tarpvalstybines
sutartis.
5 straipsnyje
nustatyta dalykinė prekių pirkimo–pardavimo ir skaitmeninio turinio tiekimo bei
susijusių paslaugų, pavyzdžiui, instaliavimo ir remonto, teikimo sutarčių
taikymo sritis.
6 straipsnyje
iš taikymo srities išbraukiamos mišriosios sutartys ir pirkimo–pardavimo
išsimokėtinai sutartys.
7 straipsnyje
aprašytas taikymas asmenų atžvilgiu, į taikymo sritį įtraukiant įmonės ir
vartotojo sutartis ir tas įmonių tarpusavio sutartis, kurių bent viena šalis
yra MVĮ.
8 straipsnyje
paaiškinta, kad bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė pasirenkama
atitinkamu šalių susitarimu. Įmonės ir vartotojo sutartyse bendrosios Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teisės pasirinkimas galioja tik jeigu vartotojas
aiškiai išreiškė sutikimą atskirai nuo pareiškimo apie susitarimą sudaryti
sutartį.
9 straipsnyje
nustatytos tam tikros informavimo apie bendrąją Europos pirkimo–pardavimo
sutarčių teisę pareigos, taikomos prekiautojo ir vartotojo sutartyse. Visų
pirma vartotojui turi būti suteikta II priede nurodyta informacija.
10 straipsnyje reikalaujama, kad valstybės narės nustatytų sankcijas už prekiautojų
pareigos įvykdyti specialiuosius 8 ir 9 straipsniuose nustatytus
reikalavimus pažeidimą.
11 straipsnyje paaiškinta, kad esant galiojančiam bendrosios Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teisės pasirinkimui, ji yra vienintelė teisė,
taikytina jos normomis reglamentuojamiems klausimams, todėl kitos nacionalinės
normos tiems klausimams netaikomos. Bendrosios Europos pirkimo–pardavimo
sutarčių teisės pasirinkimas galioja atgaline data, kad būtų vykdomos pareigos
suteikti ikisutartinę informaciją ir būtų galima pasinaudoti teisių gynimo
priemonėmis šias pareigas pažeidus.
12 straipsnyje nurodyta, kad reglamentas neturi įtakos Direktyvoje 2006/123/EB dėl
paslaugų vidaus rinkoje nustatytoms informavimo pareigoms[16].
13 straipsnyje valstybėms narėms numatyta galimybė priimti teisės aktus, kuriais
šalims būtų leista bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę taikyti
nacionaliniams sandoriams ir prekiautojų tarpusavio sutartims, kai nė vienas jų
nėra MVĮ.
14 straipsnyje valstybėms narėms nustatytas reikalavimas pranešti apie įsiteisėjusius
nacionalinių teismų sprendimus, kuriuose aiškinamos bendrosios Europos pirkimo–pardavimo
sutarčių teisės nuostatos ar kita reglamento nuostata. Komisija sukurs tokių
teismo sprendimų duomenų bazę.
15 straipsnyje įtvirtinta peržiūros nuostata.
16 straipsnyje nurodyta, kad reglamentas įsigalios dvidešimtą dieną po jo paskelbimo Europos
Sąjungos oficialiajame leidinyje.
B. I priedas.

I priede pateiktas bendrosios Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teisės tekstas.
I dalyje „Įvadinės
nuostatos“ pateikti bendrieji sutarčių teisės principai, kaip antai
sąžiningumas ir sąžininga dalykinė praktika, kurių visos šalys privalo laikytis
palaikydamos verslo santykius. Be to, sutarties laisvės principas šalims
garantuoja galimybę nukrypti nuo bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių
teisės normų, nebent jos, kaip antai vartotojų teisių apsaugos normos, aiškiai
įvardytos kaip imperatyvios.
II dalyje
„Saistančios sutarties formavimas“ numatytos nuostatos, kuriomis
reglamentuojama šalių teisė gauti esminę ikisutartinę informaciją, ir šalių
susitarimo sudarymo normos. Šioje dalyje taip pat įtvirtintos nuostatos,
kuriomis vartotojams suteikiama teisė atsisakyti nuotolinės prekybos arba ne
prekybai skirtose patalpose sudarytų sutarčių. Be to, joje išdėstytos sutarties
nuginčijimo dėl klaidos, apgaulės, grasinimo arba piktnaudžiavimo nuostatos.
III dalyje
„Sutarties turinio vertinimas“ pateiktos bendrosios nuostatos, kaip kilus
abejonėms aiškinti sutarties sąlygas. Joje taip pat nustatytos taisyklės,
kuriomis reglamentuojamas sutarčių turinys bei galia ir apibrėžiama, kokios
sutarties sąlygos gali būti nesąžiningos ir todėl negaliojančios.
IV dalyje
„Pirkimo–pardavimo sutarties šalių pareigos ir teisių gynimo būdai“ išsamiau
apibrėžtos normos, būdingos pirkimo–pardavimo sutartims ir skaitmeninio turinio
tiekimo sutartims, kuriose nustatytos pirkėjo ir pardavėjo pareigos. Šioje
dalyje taip pat numatytos normos, susijusios su pirkėjo ir pardavėjo teisių
gynimo priemonėmis prievolių nevykdymo atveju.
V dalis
„Susijusių paslaugų sutarties šalių pareigos ir teisių gynimo priemonės“ skirta
tiems atvejams, kai pardavėjas teikia tam tikras su prekių pirkimo–pardavimo
arba skaitmeninio turinio tiekimo sutartimi glaudžiai susijusias paslaugas,
kaip antai instaliavimo, remonto arba priežiūros. Šioje dalyje paaiškinta,
kokios specialios normos taikomos tokiu atveju, o ypač, kokios yra šalių teisės
ir pareigos pagal tokią sutartį.
VI dalyje
„Nuostolių atlyginimas ir palūkanos“ pateiktos papildomos bendrosios nuostolių
dėl padarytos žalos atlyginimo ir palūkanų už vėluojančius mokėjimus normos.
VII dalyje „Restitucija“
paaiškinamos taisyklės, taikomos tam, kas turi būti grąžinta sutarties
nuginčijimo arba nutraukimo atveju.
VIII dalyje „Senatis“
reglamentuojamos pasekmės, kylančios praleidus sutartinių teisių įgyvendinimo
terminą.
1 priedėlyje išdėstytos
pavyzdinės sutarties atsisakymo instrukcijos, su kuriomis prekiautojas
vartotoją turi supažindinti iki nuotolinės prekybos sutarties sudarymo arba
sutarties sudarymo ne prekybai skirtose patalpose, o 2 priedėlyje pateikta
pavyzdinė sutarties atsisakymo forma.
C. II priedas
II priede yra standartinis informacinis
pranešimas apie bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę, kurį
prekiautojas vartotojui turi pateikti prieš sudarant susitarimą taikyti
bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę.
2011/0284 (COD)
Pasiūlymas
EUROPOS PARLAMENTO IR TARYBOS REGLAMENTAS
dėl bendrosios
Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės
EUROPOS PARLAMENTAS IR EUROPOS
SĄJUNGOS TARYBA,
atsižvelgdami į Sutartį dėl Europos Sąjungos
veikimo, ypač į jos 114 straipsnį,
atsižvelgdami į Europos Komisijos pasiūlymą,
teisės akto pasiūlymą perdavus nacionaliniams
parlamentams,
atsižvelgdami į Europos ekonomikos ir
socialinių reikalų komiteto nuomonę[17],

atsižvelgdami į Regionų komiteto nuomonę[18],
laikydamiesi įprastos teisėkūros procedūros,
kadangi:
(1)
vis dar yra didelių tarpvalstybinės ekonominės
veiklos kliūčių, kurios trukdo vidaus rinkai išnaudoti visas augimo ir darbo
vietų kūrimo galimybes. Šiuo metu tik vienas iš dešimties Sąjungos prekiautojų
užsiima prekių eksportu Sąjungoje, o dauguma tokių prekiautojų eksportuoja tik
į kelias valstybes nares. Tarp įvairių tarpvalstybinės prekybos kliūčių,
įskaitant mokesčių reglamentavimą, administracinius reikalavimus, pristatymo
sunkumus, kalbą ir kultūrą, prekiautojai sunkumus aiškintis užsienio sutarčių
teisės nuostatas įvardija kaip vieną pagrindinių įmonės bei vartotojo ir įmonių
tarpusavio sandorių kliūčių. Ribota prekių pasiūla nenaudinga ir vartotojams.
Todėl skirtingos nacionalinės sutarčių teisės nuostatos sulaiko nuo galimybės
naudotis pagrindinėmis laisvėmis, pavyzdžiui, laisve tiekti prekes ir teikti
paslaugas, ir yra vidaus rinkos veikimo ir nuolatinio konsolidavimo kliūtis. Be
to, jos riboja konkurenciją, ypač mažesnių valstybių narių rinkose;
(2)
sutartys yra būtina visų ekonominių sandorių
teisinė priemonė. Tačiau dėl būtinybės prekiautojui nustatyti taikytiną teisę
arba dėl jos derėtis, išsiaiškinti taikytinos užsienio teisės nuostatas ir
neretai tuo tikslu jas išsiversti, gauti teisinę konsultaciją siekiant
susipažinti su tos teisės reikalavimais ir pritaikyti sutartis, kad jos
atitiktų skirtingos nacionalinės teisės reikalavimus, kurie gali būti taikomi
tarpvalstybiniuose sandoriuose, užsiimti tarpvalstybine prekyba yra sudėtingiau
ir brangiau nei verstis vidaus prekyba. Taigi su sutarčių teise susijusios
kliūtys yra pagrindinis veiksnys, dėl kurio daugybė į eksportą orientuotų
prekiautojų vengia verstis tarpvalstybine prekyba arba savo veiklą plėsti į
kitas valstybes nares. Atgrasomasis jų poveikis ypač stiprus mažosioms ir
vidutinėms įmonėms (MVĮ), kurioms patekimo į kelias užsienio rinkas sąnaudos
dažnai labai didelės, palyginti su jų apyvarta. Todėl prekiautojai neturi
galimybės sutaupyti išlaidų, kurių nepatirtų, jeigu visų tarpvalstybinių
sandorių atveju prekes ir paslaugas būtų galima parduoti vadovaujantis vienoda
sutarčių teise, o prekiaujant internetu – vienoje interneto svetainėje;
(3)
su sutarčių teise susijusios sandorių sąnaudos,
kurios, kaip nurodyta, gali būti labai didelės, ir teisinės kliūtys, kurios
kyla dėl nacionalinių imperatyviųjų vartotojų teisių apsaugos normų skirtumų,
įmonės ir vartotojo sandorių atveju turi tiesioginį poveikį vidaus rinkos
veikimui. Pagal 2008 m. birželio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos
reglamento Nr. 593/2008 dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės
(Reglamentas (EB) Nr. 593/2008)[19]
6 straipsnį, kai prekiautojas savo veiklą orientuoja į kitos valstybės
narės vartotojus, taikomos vartotojo įprastinės gyvenamosios vietos valstybės
narės vartotojų teisių apsaugos nuostatos, kuriomis numatomas aukštesnis
apsaugos lygis ir kurių negalima susitarti netaikyti pagal tą teisę net jeigu
šalys pasirinko kitą taikytiną teisę. Todėl prekiautojams reikia iš anksto
išsiaiškinti, ar vartotojų teisių apsaugos nuostatomis numatyta didesnė
apsauga, ir užtikrinti, kad jų sutartys atitiktų jos reikalavimus. Be to,
e. prekybos atveju papildomos išlaidos patiriamos, kai interneto svetaines
prireikia pritaikyti pagal imperatyviuosius taikytinos užsienio vartojimo
sutarčių teisės reikalavimus. Dabartinis vartotojų apsaugos teisės suderinimas
ES lygmeniu kai kuriose srityse leido tam tikru mastu sulyginti teisės normas.
Vis dėlto valstybių narių įstatymai iš esmės tebesiskiria, nes esant
dabartiniam suderinimui valstybės narės turi įvairių galimybių nuspręsti, kaip
įvykdyti Sąjungos teisės aktų reikalavimus ir kokį vartotojų teisių apsaugos
lygį pasirinkti;
(4)
su sutarčių teise susijusios kliūtys, kurios
prekiautojams neleidžia visapusiškai išnaudoti vidaus rinkos galimybių,
nenaudingos ir vartotojams. Mažesnė tarpvalstybinės prekybos apimtis mažina
importo apimtį ir konkurenciją. Vartotojams gali būti nenaudingas mažesnis
prekių pasirinkimas ir didesnės kainos dėl to, kad mažiau užsienio prekiautojų
jiems betarpiškai siūlo savo produktus ir paslaugas, o netiesiogiai dėl to, kad
tarpvalstybinė įmonių tarpusavio prekyba didmeninės prekybos lygmeniu yra
ribota. Dėl didesnės ir geresnės pasiūlos pirkti užsienyje galėtų būti gerokai
ekonomiškiau, tačiau dauguma Europos vartotojų vengia tai daryti ir todėl, kad
nėra tikri dėl savo teisių. Vienas iš pagrindinių vartotojams rūpimų klausimų
yra susijęs su sutarčių teise, pavyzdžiui, ar jiems bus užtikrintas tinkamas
apsaugos lygis nusipirkus produktų su trūkumais. Todėl daug vartotojų mieliau
perka savo šalyje net jeigu pasirinkimas mažesnis arba kainos didesnės;
(5)
be to, tie vartotojai, kurie perka iš kitoje
valstybėje narėje įsisteigusio prekiautojo norėdami pasinaudoti kainų
skirtumais valstybėse narėse, dažnai to padaryti negali, nes pardavėjai
atsisako parduoti. E. prekyba labai palengvino galimybes ieškoti pasiūlymų
ir lyginti kainas bei kitas sąlygas, nesvarbu, kur prekiautojas įsisteigęs,
tačiau prekiautojai labai dažnai atsisako priimti vartotojų užsakymus iš
užsienio ir dėl to nesudaromi tarpvalstybiniai sandoriai;
(6)
taigi nacionalinės sutarčių teisės skirtumai kelia
kliūčių, neleidžiančių vartotojams ir prekiautojams pasinaudoti vidaus rinkos
privalumais. Tokių su sutarčių teise susijusių kliūčių žymiai sumažėtų, jeigu
sutartys būtų grindžiamos bendromis vienodomis sutarčių teisės normomis,
nesvarbu, kur šalys yra įsisteigusios. Šios vienodos sutarčių teisės normos
turėtų būti taikomos visą sutarties gyvavimo laikotarpį ir apimti daugumą
tarpvalstybinių sandorių sudarymui ypač svarbių klausimų. Į jas taip pat turėtų
būti įtrauktos visiškai suderintos vartotojų teisių apsaugos nuostatos;
(7)
šie nacionalinės sutarčių teisės skirtumai ir jų
pasekmės tarpvalstybinei prekybai taip pat riboja konkurenciją. Kai
tarpvalstybinės prekybos apimtis maža, konkurencija mažesnė ir atitinkamai
mažiau paskatų prekiautojams labiau ieškoti inovacijų ir gerinti savo produktų
kokybę arba mažinti kainą. Ypač mažesnėse valstybėse narėse, kuriose yra nedaug
nacionalinių konkurentų, užsienio prekiautojų sprendimas dėl sąnaudų ir
teisinio kompleksiškumo nesiplėsti į šias rinkas gali riboti konkurenciją, o
tai turi juntamos įtakos pasirinkimui ir esamų produktų kainų lygiui. Be to,
tarpvalstybinės prekybos kliūtys gali turėti neigiamos įtakos MVĮ ir didesnių
bendrovių konkurencijai. Atsižvelgiant į didelį sandorių sąnaudų poveikį
lyginant su apyvarta, tikėtina, kad MVĮ labiau nei didesni konkurentai vengs
plėstis į užsienio rinką;
(8)
siekiant įveikti su sutarčių teise susijusias
kliūtis, šalims turėtų būti suteikta galimybė susitarti sutarčiai taikyti
bendras vienodas sutarčių teisės normas, kurios būtų vienodai suprantamos ir
aiškinamos visose valstybėse narėse, t. y. bendrąją pirkimo–pardavimo
sutarčių teisę. Bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė turėtų būti
papildoma šalių pasirinkimo galimybė, kuria jos galėtų pasinaudoti tais
atvejais, kai abi šalys ją laiko naudinga siekiant palengvinti tarpvalstybinę
prekybą ir sumažinti sandorio ir alternatyviąsias sąnaudas, taip pat su
sutarčių teise susijusias tarpvalstybinės prekybos kliūtis. Sutartinių santykių
pagrindu ji turėtų tapti tik bendru šalių sprendimu;
(9)
reglamentu sukuriama bendroji Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teisė, kuria valstybių narių nacionalinė sutarčių
teisė derinama ne reikalaujant pakeisti galiojančią nacionalinę sutarčių teisę,
o kiekvienos valstybės narės nacionalinėje teisėje sukuriant antrą sutarčių
teisės sistemą sutartims, patenkančioms į jos taikymo sritį. Antroji sistema
būtų vienoda visoje ES ir veiktų greta galiojančių nacionalinės sutarčių teisės
normų. Bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė bus savanoriškai
taikoma tarpvalstybinėms sutartims aiškiu šalių susitarimu;
(10)
susitarimas taikyti bendrąją Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teisę turėtų būti pasirinkimas vadovaujantis
atitinkama nacionaline teise, taikytina pagal Reglamentą (EB) Nr. 593/2008,
o kiek tai susiję su pareigomis suteikti ikisutartinę informaciją – pagal 2007 m.
liepos 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą Nr. 864/2007
dėl nesutartinėms prievolėms taikytinos teisės (Reglamentas (EB) Nr. 864/2007)[20] arba pagal kitą taikytiną
kolizinę normą. Todėl susitarimas taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo
sutarčių teisę neturėtų būti prilyginamas taikytinos teisės pasirinkimui, kaip
jis suprantamas pagal kolizines normas, ar su juo painiojamas; jis neturėtų
nepažeisti kolizinių normų. Todėl šis reglamentas neturės jokio poveikio
galiojančioms kolizinėms normoms;
(11)
bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę
turėtų sudaryti sukomplektuotas visiškai suderintų imperatyviųjų vartotojų
teisių apsaugos normų rinkinys. Kaip numatyta Sutarties 114 straipsnio 3 dalyje,
šiomis normomis turėtų būti užtikrintas aukštas vartotojų teisių apsaugos
lygis, kad sustiprėtų vartotojų pasitikėjimas bendrąja Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teise, o vartotojai taip būtų paskatinti jos
pagrindu sudaryti tarpvalstybines sutartis. Normomis turėtų būti išlaikytas
arba sustiprintas vartotojų teisių apsaugos, užtikrinamos Sąjungos vartotojų
teisių apsaugos nuostatomis, lygis;
(12)
            bendrąją Europos pirkimo–pardavimo
sutarčių teisę sudaro sukomplektuotas visiškai suderintų imperatyviųjų
vartotojų teisių apsaugos normų rinkinys, todėl šalims pasirinkus taikyti
bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę šioje srityje nebeliks
valstybių narių teisės aktų skirtumų. Dėl šios priežasties Reglamento (EB)
Nr. 593/2008 6 straipsnio 2 dalis, kuri grindžiama aplinkybe,
kad vartotojų teisių apsaugos lygis valstybėse narėse skiriasi, neturi
praktinės reikšmės bendrąja Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teise
reglamentuojamiems klausimams;
(13)
bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė
turėtų būti taikoma tarpvalstybinėms sutartims, nes būtent nacionalinės teisės
skirtumai lemia kompleksiškumą ir papildomas sąnaudas, o šalis atgraso nuo
sutartinių santykių sudarymo. Įmonių tarpusavio sutartyse tarpvalstybinis
sutarties pobūdis turėtų būti vertinamas pagal įprastinę šalių gyvenamąją
(buveinės) vietą. Siekiant sustiprinti prekiautojų teisinį tikrumą, įmonės ir
vartotojo sutartyje tarpvalstybinio kriterijaus reikalavimas turėtų būti
įvykdytas tuomet, kai bendrasis vartotojo nurodytas adresas, prekių pristatymo
adresas arba vartotojo nurodytas sąskaitos pateikimo adresas yra valstybėje
narėje, tačiau kitoje valstybėje nei prekiautojo įprastinė buveinės vieta;
(14)
bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę
turėtų būti galima taikyti ne tik tarpvalstybiniais atvejais, susijusiais vien
su valstybėmis narėmis, bet ir siekiant palengvinti valstybių narių ir trečiųjų
šalių prekybą. Kai vartotojai yra iš trečiųjų šalių, susitarimas taikyti
bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę, kuris jiems reikštų užsienio
teisės pasirinkimą, turėtų būti reglamentuojamas taikytinomis kolizinėmis
normomis;
(15)
ir nacionalinius, ir tarpvalstybinius sandorius
sudarantiems prekiautojams taip pat gali būti naudinga visiems sandoriams
naudoti bendrą vienodą sutartį. Todėl valstybėms narėms turėtų būti leista
nuspręsti, kad šalys bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę gali
taikyti ir nacionaliniams sandoriams;
(16)
bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė
visų pirma turėtų būti taikoma kilnojamųjų daiktų pardavimui, įskaitant tokių
daiktų pagaminimą arba padarymą, nes tai yra ekonominiu požiūriu svarbiausia
sutarčių rūšis, kuri tarpvalstybinėje prekyboje, visų pirma e. prekyboje,
turi ypatingas augimo galimybes;
(17)
siekiant atsižvelgti į didėjančią skaitmeninės
ekonomikos svarbą, į bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės
taikymo sritį turėtų būti įtrauktas ir skaitmeninis turinys. Skaitmeninio
turinio perdavimas saugojimo, tvarkymo ar prieigos ir pakartotinio naudojimo
tikslais, kaip antai muzikos atsisiuntimas, sparčiai auga ir turi didelį
potencialą toliau augti, tačiau šios srities teisinė padėtis vis dar labai
skiriasi ir yra neaiški. Todėl į bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių
teisės taikymo sritį turėtų būti įtrauktas skaitmeninio turinio tiekimas,
nesvarbu, ar tas turinys tiekiamas patvariąja laikmena;
(18)
skaitmeninis turinys dažnai tiekiamas ne mainais už
kainą, o kartu su prekėmis arba paslaugomis, už kurias sumokėta atskirai, įskaitant
nepiniginį atlygį, pavyzdžiui, prieigos prie asmens duomenų suteikimą, arba
nemokamai – rinkodaros strategijos atveju tikintis, kad vartotojas vėliau
įsigis daugiau arba sudėtingesnių skaitmeninio turinio produktų. Atsižvelgiant
į šią specifinę rinkos struktūrą ir aplinkybę, kad suteikto skaitmeninio
turinio trūkumai gali pažeisti vartotojų ekonominius interesus, nesvarbu,
kokiomis aplinkybėmis jis buvo patiektas, galimybė taikyti bendrąją Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teisę neturėtų priklausyti nuo to, ar už konkretų
specialų skaitmeninį turinį kaina buvo sumokėta;
(19)
siekiant kuo didesnės papildomos bendrosios Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teisės naudos, į jos dalykinę taikymo sritį turėtų
būti įtrauktos ir tam tikros pardavėjo teikiamos paslaugos, tiesiogiai ir
glaudžiai susijusios su konkrečiomis prekėmis arba skaitmeniniu turiniu, kurie
patiekti pagal bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę, ir dažnai tuo
pačiu metu numatytos toje pačioje arba susijusioje sutartyje, pavyzdžiui prekių
arba skaitmeninio turinio remontas, priežiūra ar instaliavimas;
(20)
bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė
neturėtų būti taikoma susijusioms sutartims, pagal kurias pirkėjas prekes arba
paslaugas įsigyja iš trečiojo asmens. Tai nebūtų tinkama, nes trečiasis asmuo
nėra susitariančiųjų šalių susitarimo taikyti bendrosios pirkimo–pardavimo
sutarčių teisės normas šalis. Susijusi sutartis su trečiuoju asmeniu turėtų
būti reglamentuojama atitinkama nacionaline teise, taikytina pagal Reglamentą
(EB) Nr. 593/2008 ir Reglamentą (EB) Nr 864/2007“ arba kitą kolizinę
normą;
(21)
siekiant tikslingai ir proporcingai išspręsti
esamas vidaus rinkos ir konkurencijos problemas, bendrosios Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teisės taikymas asmenų atžvilgiu turėtų būti orientuojamas
į šalis, kurios dėl nacionalinės sutarčių teisės skirtumų šiuo metu vengia
užsiimti verslu užsienyje, o tai savo ruožtu turi neigiamos įtakos
tarpvalstybinei prekybai. Todėl ji turėtų būti taikoma visiems įmonės ir
vartotojo sandoriams ir prekiautojų tarpusavio sutartims, kai bent viena šalis
yra MVĮ, kaip apibrėžta 2003 m. gegužės 6 d. Komisijos
rekomendacijoje 2003/361 dėl labai mažų, mažųjų ir vidutinių įmonių apibrėžimo[21]. Tačiau tai neturi pažeisti
valstybių narių galimybės priimti teisės aktus, pagal kuriuos bendrąją Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teisę būtų galima taikyti prekiautojų tarpusavio
sutartims, kai nė viena šalis nėra MVĮ. Bet kuriuo atveju, sudarydami įmonių
tarpusavio sandorius, prekiautojai visapusiškai naudojasi sutarties laisvės
principu ir skatinami rengiant savo sutarčių sąlygas remtis bendrąja Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teise;
(22)
sutarties šalių susitarimas būtinas norint taikyti
bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę. Įmonės ir vartotojo sandorių
atveju tokiam susitarimui turėtų būti taikomi griežti reikalavimai. Kadangi
praktikoje taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę paprastai
siūlys prekiautojas, vartotojai turi aiškiai suvokti, kad sutinka taikyti
normas, kurios skiriasi nuo galiojančių jų nacionalinės teisės normų. Todėl
vartotojo sutikimas taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę
turėtų būti leistinas tik aiškiai išreiškus valią atskirai nuo pareiškimo apie
susitarimą sudaryti sutartį. Taigi neturėtų būti leidžiama sudarytinos
sutarties sąlygoje, visų pirma prekiautojo standartinėse sąlygose, siūlyti
taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę. Prekiautojas
susitarimo taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę
patvirtinimą vartotojui turėtų pateikti patvariojoje laikmenoje;
(23)
vartotojas turi ne tik suvokti, kad pasirenka
taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę, bet ir duoti
sutikimą susipažinęs su visa informacija. Todėl prekiautojas turėtų ne tik
atkreipti vartotojo dėmesį į ketinimą taikyti bendrąją Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teisę, bet ir suteikti informacijos apie jos pobūdį
ir pagrindines ypatybes. Siekiant palengvinti šią prekiautojo užduotį, taip
išvengiant bereikalingos administracinės naštos, ir užtikrinti vienodą
vartotojui suteikiamos informacijos lygį bei kokybę, prekiautojai jiems turėtų
pateikti šiame reglamente nurodytą – taigi lengvai prieinamą visomis
oficialiosiomis Sąjungos kalbomis – standartinį informacinį pranešimą. Kai
vartotojui pateikti standartinį informacinį pranešimą neįmanoma, pavyzdžiui, su
juo susisiekiant telefonu, arba kai prekiautojas nepateikė informacinio
pranešimo, susitarimas taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių
teisę vartotojo neturėtų saistyti tol, kol jis jo negavo kartu su susitarimo
patvirtinimu ir po to neišreiškė sutikimo;
(24)
siekiant išvengti atrankinio tam tikrų bendrosios
Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės elementų taikymo, kuris sutrikdytų
šalių teisių ir pareigų pusiausvyrą ir savo ruožtu neigiamai paveiktų vartotojų
teisių apsaugos lygį, reikėtų pasirinkti taikyti visą bendrąją Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teisę, o ne tam tikras jos dalis;
(25)
tais atvejais, kai atitinkamai sutarčiai būtų
taikoma Jungtinių Tautų konvencija dėl tarptautinio prekių pirkimo–pardavimo
sutarčių, bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės pasirinkimas
turėtų reikšti, kad sutarties šalys susitarė tos konvencijos netaikyti;
(26)
bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių
teisės normomis turėtų būti reglamentuojami tokie sutarčių teisės klausimai,
kurie turi praktinės svarbos tos rūšies sutarčių, kurios patenka į dalykinę ir
asmeninę taikymo sritį, o ypač sudarytų internetu, gyvavimo laikotarpiu. Todėl
be šalių teisių bei pareigų ir teisių gynimo priemonių prievolės nevykdymo
atveju, bendrąja Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teise turėtų būti
reglamentuojamos pareigos suteikti ikisutartinę informaciją, sutarties
sudarymas, įskaitant formos reikalavimus, teisė atsisakyti sutarties ir jos
pasekmės, sutarties nuginčijimas dėl klaidos, apgaulės, grasinimų arba
piktnaudžiavimo ir tokio nuginčijimo pasekmės, sutarčių aiškinimas, turinys ir
sutarties galia, nesąžiningų sutarties sąlygų vertinimas ir pasekmės,
restitucija po sutarties nuginčijimo, sutarties nutraukimas, senatis ir teisių
išnykimas. Ja turėtų būti nustatytos sankcijos už visų joje nustatytų pareigų
nevykdymą;
(27)
visi sutartinio ar nesutartinio pobūdžio klausimai,
kurių nereglamentuoja bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė,
reglamentuojami galiojančiomis į bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių
teisę neįeinančiomis nacionalinės teisės normomis, taikytinomis pagal
Reglamentą (EB) Nr. 593/2008 ir Reglamentą (EB) Nr. 864/2007 ar kitą
kolizinę normą. Šiems klausimams priskiriami, pavyzdžiui, veiksnumas ir
teisnumas, sutarties negaliojimas dėl neveiksnumo, neteisėtumo arba
prieštaravimo gerai moralei, sutarties kalbos nustatymas, diskriminavimo
draudimas, atstovavimas, skolininkų ir kreditorių daugetas, sutarties šalių
pasikeitimas, įskaitant teisių perleidimą, įskaitymas ir šalių sutapimas,
daiktinė teisė, įskaitant nuosavybės perleidimą, intelektinės nuosavybės teisė
ir deliktų teisė. Be to, klausimas, susijęs su galimybe kartu pareikšti iš
sutartinės ir nesutartinės atsakomybės kylančius reikalavimus, į bendrosios
Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės taikymo sritį nepatenka;
(28)
bendrąja Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teise
neturėtų būti reglamentuojami jokie į sutarčių teisės taikymo sritį
nepatenkantys klausimai. Šiuo reglamentu neturėtų būti pažeidžiama Sąjungos
arba nacionalinė teisė, kuriomis reglamentuojami minėti klausimai. Pavyzdžiui,
sveikatos apsaugos ir saugos ar aplinkos apsaugos tikslais nustatytos
informavimo pareigos neturėtų būti reglamentuojamos bendrąja Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teise. Be to, šiuo reglamentu neturėtų būti
pažeidžiamos 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos
direktyvoje 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje nustatytos informavimo
pareigos[22];

(29)
sudarius galiojantį susitarimą, į bendrosios Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teisės taikymo sritį patenkantys klausimai turėtų
būti reglamentuojami tik ta teise. Bendrosios Europos pirkimo–pardavimo
sutarčių teisės normos turėtų būti aiškinamos autonomiškai, vadovaujantis
nusistovėjusiais Sąjungos teisės aktų aiškinimo principais. Klausimai, kurie
susiję su aspektais, patenkančiais į bendrosios Europos pirkimo–pardavimo
sutarčių teisės taikymo sritį, ir ja nėra aiškiai reglamentuojami, turėtų būti
sprendžiami tik aiškinant tos teisės normas ir nenukreipiant į nacionalinę
teisę. Bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės normos turėtų būti
aiškinamos vadovaujantis pamatiniais principais ir tikslais ir atsižvelgiant į
visas jos nuostatas;
(30)
sutarties laisvė turėtų būti pagrindinis principas,
kuriuo grindžiama bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė. Šalių
autonomija turėtų būti ribojama tik tada ir tiek, kiek tai būtina, visų pirma
vartotojų teisių apsaugos sumetimais. Esant tokiai būtinybei turėtų būti
aiškiai nurodytos atitinkamos imperatyviosios normos;
(31)
šalių bendradarbiavimo būdas turėtų būti
grindžiamas sąžiningumo ir sąžiningos dalykinės praktikos principu. Kadangi tam
tikros normos yra speciali bendrojo sąžiningumo ir sąžiningos dalykinės
praktikos principo išraiška, jos turėtų būti viršesnės už bendrąjį principą.
Todėl bendruoju principu neturėtų būti naudojamasi kaip priemone, kuria būtų
keičiamos specialiosiose normose nustatytos specialiosios šalių teisės ir
pareigos. Konkretūs iš bendrojo sąžiningumo ir sąžiningos dalykinės praktikos
principo išplaukiantys reikalavimai turėtų priklausyti, be kita ko, nuo
santykinio šalių žinių lygio, todėl jie turėtų skirtis įmonės bei vartotojo ir
įmonės tarpusavio sandorių atveju. Sudarant prekiautojų tarpusavio sandorius,
svarbus veiksnys turėtų būti geroji verslo praktika konkrečioje situacijoje;
(32)
bendrąja Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teise
turėtų būti siekiama išsaugoti galiojančią sutartį, kiek tai įmanoma ir tinkama
atsižvelgiant į bendruosius teisėtus šalių interesus;
(33)
bendrojoje Europos pirkimo–pardavimo sutarčių
teisėje turėtų būti numatyti gerai suderinti sprendimai, kuriais atsižvelgiama
į teisėtus šalių interesus parenkant teisių gynimo priemones sutarties
nevykdymo atveju ir jomis naudojantis. Įmonės ir vartotojo sutarčių atveju
teisių gynimo priemonių sistemoje turėtų atsispindėti tai, kad atsakomybė už
prekių, skaitmeninio turinio arba paslaugų neatitiktį sutarties reikalavimams
tenka prekiautojui;
(34)
kad viešai skelbiant Europos Sąjungos Teisingumo
Teismo ir nacionalinių teismų praktiką, susijusią su bendrosios Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teisės ar kitos reglamento nuostatos aiškinimu, būtų
sustiprintas teisinis tikrumas, Komisija turėtų sukurti atitinkamų
įsiteisėjusių teismo sprendimų duomenų bazę. Tuo tikslu valstybės narės turėtų
užtikrinti, kad Komisijai apie tokius nacionalinių teismų sprendimus būtų
pranešta nedelsiant;
(35)
po penkerių metų tikslinga peržiūrėti, kaip
bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė ar kita reglamento nuostata
veikia. Peržiūrint, be kita ko, reikėtų atsižvelgti į poreikį išplėsti jos
taikymo sritį įmonių tarpusavio sutarčių atžvilgiu, į skaitmeninio turinio
rinkos bei technologijų raidą ir tolesnę Sąjungos acquis raidą;
(36)
kadangi šio reglamento tikslo, t. y. prisidėti
prie tinkamo vidaus rinkos veikimo parengiant vienodas sutarčių teisės normas,
kurios visoje Sąjungoje galėtų būti taikomos tarpvalstybiniams sandoriams,
valstybės narės negali deramai pasiekti ir kadangi to tikslo būtų geriau siekti
Sąjungos lygiu, laikydamasi Europos Sąjungos sutarties 5 straipsnyje
nustatyto subsidiarumo principo Sąjunga gali patvirtinti priemones. Pagal tame
straipsnyje nustatytą proporcingumo principą šiuo reglamentu neviršijama to,
kas būtina nurodytam tikslui pasiekti;
(37)
šiuo reglamentu paisoma pagrindinių teisių ir
principų, visų pirma pripažintų Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje,
ypač jos 16, 38 ir 47 straipsniuose,
PRIĖMĖ ŠĮ REGLAMENTĄ:
1 straipsnis
Tikslas ir dalykas
1.
Šiuo reglamentu siekiama pagerinti vidaus rinkos
konsolidavimo ir veikimo sąlygas parengiant vienodas sutarčių teisės normas,
išdėstytas I priede (toliau – bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių
teisė). Šios normos sutarties šalių sutikimu gali būti taikomos
tarpvalstybiniams prekių pirkimo–pardavimo, skaitmeninio turinio tiekimo ir
susijusių paslaugų teikimo sandoriams.
2.
Pagal šį reglamentą prekiautojai gali vadovautis
vienodomis normomis ir visiems tarpvalstybiniams sandoriams taikyti tas pačias
sutarčių sąlygas; taip mažinamos bereikalingos sąnaudos ir užtikrinamas aukštas
teisinio tikrumo lygis.
3.
Prekiautojų ir vartotojų sutartims šiuo reglamentu
nustatomos išsamios vartotojų teisių apsaugos normos, kuriomis užtikrinamas
aukštas vartotojų teisių apsaugos lygis, stiprinamas vartotojų pasitikėjimas
vidaus rinka, o vartotojai skatinami pirkti užsienyje.
2 straipsnis
Apibrėžtys
Šiame reglamente vartojamų terminų apibrėžtys:
a)           sutartis – susitarimas, kuriuo
siekiama sukurti prievolinius santykius arba kitas teisines pasekmes;
b)           sąžiningumas ir sąžininga dalykinė
praktika – doro, atviro ir kitos šalies interesų paisymu grindžiamo elgesio,
susijusio su atitinkamu sandoriu arba santykiais, standartas;
c)           žala – turtinė ir neturtinė žala,
patirta dėl fizinio skausmo ir dvasinių išgyvenimų, išskyrus kitas neturtinės
žalos formas, kaip antai gyvenimo kokybės suprastėjimas ir emocinė depresija;
d)           standartinės sutarties sąlygos –
keliems sandoriams su skirtingomis šalimis iš anksto parengtos ir šalių
individualiai neaptartos sutarties sąlygos, apibrėžtos bendrosios Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teisės 7 straipsnyje;
e)           prekiautojas – fizinis arba
juridinis asmuo, veikiantis su prekyba, verslu, amatu arba profesija, kuria tas
asmuo verčiasi, susijusiais tikslais;
f)            vartotojas – fizinis asmuo,
veikiantis su prekyba, verslu, amatu arba profesija, kuria tas asmuo verčiasi,
nesusijusiais tikslais;
g)           nuostolių atlyginimas – kaip pinigų
suma asmens reikalaujama kompensacija už žalą, sužalojimą arba neigiamą
poveikį;
h)           prekės – kilnojamieji materialūs
daiktai, išskyrus:
i) elektrą bei gamtines dujas ir
ii) vandenį ir kitų rūšių dujas, nebent
parduodamas ribotas jų kiekis;
i)            kaina – pinigų suma, mokėtina
mainais už parduotas prekes, patiektą skaitmeninį turinį arba suteiktą
susijusią paslaugą;
j)            skaitmeninis turinys – duomenys,
kurie atsižvelgiant arba neatsižvelgiant į pirkėjo specifikacijas pagaminti ir
pateikti skaitmenine forma, įskaitant: vaizdą, garsą, paveikslą arba rašytinį
skaitmeninį turinį, skaitmeninius žaidimus, programinę įrangą ir skaitmeninį
turinį, leidžiantį pritaikyti turimą aparatinę arba programinę įrangą,
išskyrus:
i)        finansines paslaugas, įskaitant
internetinės bankininkystės paslaugas;
ii)       elektronine forma suteiktą teisinę arba
finansinę konsultaciją;
iii)      elektronines sveikatos apsaugos
paslaugas;
iv)      elektronines ryšių paslaugas ir tinklus,
taip pat susijusią įrangą ir paslaugas;
v)       azartinius lošimus;
vi)      vartotojų atliekamą naujo skaitmeninio
turinio kūrimą ir esamo skaitmeninio turinio keitimą arba bet kokią kitą
sąveiką su kitų naudotojų sukurtu turiniu;
k)           pirkimo–pardavimo sutartis –
sutartis, kuria prekiautojas (pardavėjas) perduoda arba įsipareigoja perduoti
prekes kitam asmeniui (pirkėjui) nuosavybės teise, o pirkėjas sumoka arba
įsipareigoja sumokėti kainą, įskaitant prekių, kurios turi būti padarytos arba
pagamintos, tiekimo sutartis ir išskyrus sutartis dėl prekių pirkimo–pardavimo
varžytinėse arba kitaip susijusias su viešosios valdžios vykdymu;
l)            vartojimo pirkimo–pardavimo
sutartis – sutartis, pagal kurią pardavėjas yra įmonė, o pirkėjas – vartotojas;
m)          susijusi paslauga – su prekėmis arba
skaitmeniniu turiniu susijusi paslauga, pavyzdžiui, instaliavimas, priežiūra,
remontas arba kiti darbai, kurią prekių pardavėjas arba skaitmeninio turinio
tiekėjas suteikia pagal pirkimo–pardavimo sutartį, skaitmeninio turinio tiekimo
arba atskirą susijusią paslaugų sutartį, sudarytą kartu su pirkimo–pardavimo
sutartimi arba skaitmeninio turinio tiekimo sutartimi, išskyrus:
i)        gabenimo paslaugas;
ii)       mokymo paslaugas;
iii)      telekomunikacijų aptarnavimo paslaugas
ir
iv)      finansines paslaugas;
n)           paslaugos teikėjas – prekių
pardavėjas arba skaitmeninio turinio tiekėjas, kuris įsipareigoja suteikti
klientui su tomis prekėmis arba tuo skaitmeniniu turiniu susijusią paslaugą;
o)           klientas – asmuo, kuris įsigyja
susijusią paslaugą;
p)           nuotolinės prekybos sutartis –
prekiautojo ir vartotojo sutartis, sudaryta pagal organizuotą nuotolinės
prekybos sistemą, fiziškai nedalyvaujant prekiautojui arba – jeigu prekiautojas
yra juridinis asmuo – prekiautojui atstovaujančiam fiziniam asmeniui ir
vartotojui, iki sutarties sudarymo ir jos sudarymo momentu naudojant tik (vieną
ar kelias) nuotolinio ryšio priemones;
q)           ne prekybai skirtose patalpose
sudaryta sutartis – prekiautojo ir vartotojo sutartis, sudaryta:
i)        ne prekiautojo verslo patalpose fiziškai
dalyvaujant prekiautojui arba – kai prekiautojas yra juridinis asmuo –
prekiautojui atstovaujančiam fiziniam asmeniui ir vartotojui arba sudaryta
pagal tokiomis pačiomis aplinkybėmis vartotojo pateiktą ofertą, arba
ii)       prekiautojo verslo patalpose arba
naudojantis nuotolinio ryšio priemonėmis po to, kai į vartotoją buvo asmeniškai
ir tiesiogiai kreiptasi ne prekiautojo verslo patalpose, fiziškai dalyvaujant
prekiautojui arba – kai prekiautojas yra juridinis asmuo – prekiautojui atstovaujančiam
fiziniam asmeniui ir vartotojui, arba
iii)      prekiautojo arba – kai prekiautojas yra
juridinis asmuo – prekiautojui atstovaujančio fizinio asmens organizuotoje
išvykoje, kurios tikslas arba padarinys – prekių arba skaitmeninio turinio ar
susijusios paslaugos reklama ir pardavimas arba tiekimas vartotojui;
r)            verslo patalpos – tai:
i)        nekilnojamosios mažmeninės prekybos
patalpos, kuriose prekiautojas nuolat užsiima veikla, arba
ii)       kilnojamosios mažmeninės prekybos
patalpos, kuriose prekiautojas paprastai užsiima veikla;
s)            komercinė garantija – prekiautojo
arba gamintojo greta teisinių įsipareigojimų pagal 106 straipsnį
prisiimtas įsipareigojimas neįvykdžius sutarties reikalavimų vartotojui
grąžinti sumokėtą kainą arba pakeisti, pataisyti prekes arba skaitmeninį turinį
ar suteikti jų aptarnavimo paslaugas, jeigu šios prekės neatitinka
specifikacijų arba turi kitų elementų, nesusijusių su garantiniame lape arba
atitinkamoje reklamoje, skelbtoje sutarties sudarymo momentu arba iki jos
sudarymo, aprašytais atitikties reikalavimais;
t)            patvarioji laikmena – laikmena,
kurioje šalis gali saugoti asmeniškai jai skirtą informaciją taip, kad su ta
informacija galėtų susipažinti informacijos paskirtį atitinkančiu laikotarpiu
ir iš kurios laikomą informaciją galėtų atgaminti jos nepakeisdama;
u)           viešasis aukcionas – pardavimo
būdas, kai prekiautojas prekes arba skaitmeninį turinį vartotojui, kuris
asmeniškai dalyvauja arba kuriam suteikiama galimybė asmeniškai dalyvauti
aukcione, siūlo per skaidrią, konkurencingais pasiūlymais grindžiamą procedūrą,
kuriai vadovauja aukciono vedėjas ir kurios laimėtojas privalo įsigyti prekes
ar skaitmeninį turinį;
v)           imperatyvioji norma – nuostata,
kurios šalys negali netaikyti arba apriboti ar keisti jos poveikio;
w)          kreditorius – asmuo, turintis teisę
iš kito asmens (skolininko) reikalauti įvykdyti pareigą, kurios dalykas gali
turėti piniginę arba nepiniginę išraišką;
x)           skolininkas – asmuo, kitam asmeniui
(kreditoriui) turintis pareigą, kurios dalykas gali turėti piniginę arba nepiniginę
išraišką.
y)           prievolė – vienos teisinio santykio
šalies pareiga atlikti tam tikrą veiksmą, kurią ji turi kitos šalies atžvilgiu.
3 straipsnis
Neprivalomas bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės pobūdis
Šalys gali susitarti, kad bendroji Europos pirkimo–pardavimo
sutarčių teisė būtų taikoma jų tarpvalstybinėms prekių pirkimo–pardavimo,
skaitmeninio turinio tiekimo ir susijusių paslaugų sutartims, patenkančioms į
jos teritorinę, dalykinę ir asmeninę taikymo sritį, nustatytą 4–7 straipsniuose.
4 straipsnis
Tarpvalstybinės sutartys
1.
Bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė
gali būti taikoma tarpvalstybinėms sutartims.
2.
Šiame reglamente prekiautojų tarpusavio sutartis –
tarpvalstybinė sutartis, jei šalių įprastinė buveinės vieta yra skirtingose
valstybėse, iš kurių bent viena yra valstybė narė.
3.
Šiame reglamente prekiautojo ir vartotojo sutartis
– tarpvalstybinė sutartis, jei
a)           vartotojo nurodytas adresas, prekių
pristatymo arba sąskaitos pateikimo adresas yra kitoje valstybėje nei
prekiautojo įprastinės buveinės vietos valstybė ir
b)           bent viena iš šių valstybių yra
valstybė narė.
4.
Šiame reglamente įmonių ar kitų institucijų,
turinčių juridinio asmens statusą arba jo neturinčių, buveinės vieta yra
centrinės administracijos buveinė. Įprastinė prekiautojo, kuris yra fizinis
asmuo, buveinės vieta yra pagrindinė to asmens verslo vieta.
5.
Kai sutartis sudaryta veikiant prekiautojo
filialui, atstovybei arba kitam padaliniui, to filialo, atstovybės arba kito
padalinio buvimo vieta laikoma prekiautojo įprastine buveinės vieta.
6.
Siekiant nustatyti, ar sutartis yra tarpvalstybinė,
reikšmingas momentas, kai buvo pasiektas susitarimas taikyti bendrąją Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teisę.
5 straipsnis
Sutartys, kurioms gali būti taikoma bendroji Europos pirkimo–pardavimo
sutarčių teisė
Bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių
teisė gali būti taikoma:
a)           pirkimo–pardavimo sutartims;
b)           skaitmeninio turinio, kurį
naudotojas gali saugoti, tvarkyti, pakartotinai naudoti arba kurio prieigą gali
turėti, tiekimo patvariąja laikmena ar kitaip sutartims, nesvarbu, ar
skaitmeninis turinys patiektas mainais už sumokėtą kainą;
c)           susijusioms paslaugų sutartims,
neatsižvelgiant į tai, ar už paslaugą buvo sutarta atskira kaina.
6 straipsnis
Mišrių sutarčių ir su vartojimo kreditu susijusių sutarčių nereglamentavimas
1.
Bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė
negali būti taikoma mišrioms sutartims, kuriose numatyta kitų elementų nei
prekių pirkimas–pardavimas, skaitmeninio turinio tiekimas ir susijusių apsaugų
teikimas, kaip apibrėžta 5 straipsnyje.
2.
Bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė
negali būti taikoma prekiautojo ir vartotojo sutartims, pagal kurias
prekiautojas vartotojui suteikia arba pažada suteikti kreditą atidėto mokėjimo,
paskolos arba kitų panašių finansinių sąlygų forma. Bendroji Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teisė gali būti taikoma prekiautojo ir vartotojo
sutartims, pagal kurias tos pačios rūšies prekės, skaitmeninis turinys tiekiami
arba susijusi paslauga tiekiama reguliariai, o vartotojas už tokias prekes,
skaitmeninį turinį arba susijusias paslaugas moka dalimis už tiekimo (teikimo)
laikotarpį.
7 straipsnis
Sutarties šalys
1.
Bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė
gali būti taikoma tik tais atvejais, kai prekių pardavėjas arba skaitmeninio
turinio tiekėjas yra prekiautojas. Kai visos sutarties šalys yra prekiautojai,
bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę galima taikyti tuomet, kai
bent viena iš tų šalių yra mažoji arba vidutinė įmonė (MVĮ).
2.
Šio reglamento tikslais MVĮ yra prekiautojas,
a)           kuris turi mažiau nei 250 darbuotojų
ir
b)           kurio metinė apyvarta neviršija 50
mln. EUR ar metinis balansas neviršija 43 mln. EUR arba – MVĮ, kurios
įprastinė buveinės vieta yra valstybėje narėje, kurios valiuta nėra euras, arba
trečiojoje valstybėje, atveju – lygiavertės sumos tos valstybės narės arba
trečiosios valstybės valiuta.
8 straipsnis
Susitarimas taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę
1.
Bendrajai Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisei
taikyti būtinas atitinkamas šalių susitarimas. Tokio susitarimo sudarymo faktas
ir jo galiojimas nustatomas pagal šio straipsnio 2 ir 3 dalis, 9 straipsnį
ir atitinkamus bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės skyrius ir
nuostatas.
2.
Kiek tai susiję su prekiautojo ir vartotojo
santykiais, susitarimas taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių
teisę galioja tik jeigu vartotojas aiškiai išreiškė sutikimą atskirai nuo
pareiškimo apie susitarimą sudaryti sutartį. To susitarimo patvirtinimą prekiautojas
vartotojui pateikia patvariojoje laikmenoje.
3.
Kiek tai susiję su prekiautojo ir vartotojo
santykiais, bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė gali būti taikoma
tik kaip visuma, o ne dalimis.
9 straipsnis
Standartinis informacinis pranešimas prekiautojo ir vartotojo sutartyse
1.
Palaikant prekiautojo ir vartotojo santykius,
prekiautojas privalo vykdyti ne tik bendrojoje Europos pirkimo–pardavimo
sutarčių teisėje nustatytas pareigas suteikti ikisutartinę informaciją, bet ir
atkreipti vartotojo dėmesį į ketinimą taikyti bendrąją Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teisę iki tokio susitarimo sudarymo, vartotojui
aiškiai pateikiant II priede pridėtą informacinį pranešimą. Kai
susitarimas taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę sudarytas
telefonu ar kitomis priemonėmis, kuriomis vartotojui negalima pateikti
informacinio pranešimo, arba kai prekiautojas nepateikė informacinio pranešimo,
susitarimas vartotojo nesaisto tol, kol jis negavo 8 straipsnio 2 dalyje
nurodyto patvirtinimo kartu su informaciniu pranešimu ir po to neišreiškė
sutikimo taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę.
2.
1 dalyje nurodytame informaciniame pranešime,
jeigu jis yra elektroninės formos, pateikiamas hipersaitas arba kitomis
aplinkybėmis nurodoma interneto svetainė, kurioje būtų galima nemokamai
susipažinti su bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės tekstu.
10 straipsnis
Sankcijos už specialiųjų reikalavimų pažeidimą
Valstybės narės nustato sankcijas už 8 ir 9 straipsniuose
nustatytų reikalavimų pažeidimus, kuriuos prekiautojai padaro vartotojų
atžvilgiu, ir imasi visų reikalingų priemonių, kad tos sankcijos būtų taikomos.
Nustatytos sankcijos turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasomos. Ne
vėliau kaip [praėjus 1 metams nuo šio reglamento taikymo pradžios]
valstybės narės nedelsdamos praneša Komisijai apie atitinkamas nuostatas, o
prireikus apie jų vėlesnius pakeitimus.
11 straipsnis
Bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės taikymo pasekmės
Kai šalys yra sudariusios galiojantį
susitarimą sutarčiai taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę,
jos normomis reglamentuojamiems klausimams galioja tik bendroji Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teisė. Jei sutartis buvo faktiškai sudaryta,
bendrąja Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teise reglamentuojamas ir pareigos
suteikti ikisutartinę informaciją vykdymas bei teisių gynimo priemonės šias
pareigas pažeidus.
12 straipsnis
Iš paslaugų direktyvos išplaukiančios informavimo pareigos
Šis reglamentas neturi įtakos informavimo
pareigoms, nustatytoms nacionalinės teisės aktuose, kuriais perkeliamos 2006 m.
gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/123/EB dėl
paslaugų vidaus rinkoje nuostatos, ir papildančioms bendrojoje Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teisėje įtvirtintas informavimo pareigas.
13 straipsnis
Valstybių
narių galimybės
Valstybė narė gali nuspręsti bendrąją Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teisę leisti taikyti:
a)           sutartims, kai įprastinė prekiautojo
buveinės vieta arba – prekiautojo ir vartotojo sutarties atveju – įprastinė
prekiautojo buveinės vieta, vartotojo nurodytas adresas, prekių pristatymo
adresas arba sąskaitų pateikimo adresas yra toje valstybėje narėje, ir (arba)
b)           sutartims, kurių visos šalys yra
prekiautojai, tačiau nė viena jų nėra MVĮ, kaip apibrėžta 7 straipsnio 2
dalyje.
14 straipsnis
Pranešimas apie teismo sprendimus, kuriuose aiškinamas šis reglamentas
1.
Valstybės narės užtikrina, kad Komisijai bus
nedelsiant pranešama apie įsiteisėjusius jų teismų sprendimus, kuriuose
aiškinamos šio reglamento normos.
2.
Komisija sukuria sistemą, leidžiančią susipažinti
su informacija apie 1 dalyje nurodytus teismo sprendimus ir atitinkamus
Europos Sąjungos Teisingumo Teismo sprendimus. Sistema turi būti prieinama
visuomenei.
15 straipsnis
Peržiūra
1.
Iki ... [4 metai po šio reglamento taikymo
pradžios] valstybės narės pateikia Komisijai su šio reglamento taikymu
susijusią informaciją, visų pirma apie tai, kaip palankiai vertinama bendroji
Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė, kiek kilo ginčų dėl jos nuostatų ir
kiek skiriasi vartotojų teisių apsauga pagal bendrąją Europos pirkimo–pardavimo
sutarčių teisę ir nacionalinę teisę. Toje informacijoje išsamiai apžvelgiama su
bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės nuostatų aiškinimu
susijusi nacionalinių teismų praktika.
2.
Iki ... [5 metai po šio reglamento taikymo
pradžios] Komisija pateikia Europos Parlamentui, Tarybai ir Europos
ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui išsamią ataskaitą, kurioje
peržiūrimas šio reglamento veikimas ir, be kita ko, atsižvelgiama į poreikį
išplėsti jo taikymo sritį įmonių tarpusavio sutarčių atveju, į skaitmeninio
turinio rinkos bei technologijų raidą ir tolesnę Sąjungos acquis raidą.
16 straipsnis
Įsigaliojimas ir taikymas
1.
Šis reglamentas įsigalioja 20-ą dieną po jo
paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje.
2.
Jis taikomas nuo [6 mėnesiai po jo
įsigaliojimo].
Šis reglamentas
yra privalomas visas ir tiesiogiai taikomas visose valstybėse narėse.
Priimta Briuselyje
Europos Parlamento vardu                           Tarybos
vardu
Pirmininkas                                                   Pirmininkas
I PRIEDAS
BENDROJI EUROPOS PIRKIMO-PARDAVIMO SUTARČIŲ TEISĖ
TURINYS
I dalis Įvadinės nuostatos............................................................................................................... 5
1 skyrius. Bendrieji principai ir taikymas........................................................................................ 5
1 skirsnis. Bendrieji principai......................................................................................................... 5
2 skirsnis. Taikymas...................................................................................................................... 5
II dalis. Saistančios sutarties formavimas........................................................................................ 5
2 skyrius. Ikisutartinė informacija................................................................................................... 5
1 skirsnis. Ikisutartinė informacija, kurią
prekiautojas turi suteikti vartotojui..................................... 5
2 skirsnis. Ikisutartinė informacija, kurią prekiautojas
turi suteikti kitam prekiautojui........................ 5
3 skirsnis. Elektroninėmis priemonėmis sudaromos
sutartys............................................................ 5
4 skirsnis. Pareiga užtikrinti suteiktos
informacijos teisingumą.......................................................... 5
5 skirsnis. Teisių gynimo priemonės pažeidus
informavimo pareigas................................................ 5
3 skyrius. Sutarties sudarymas....................................................................................................... 5
4 skyrius.Teisė atsisakyti prekiautojų ir
vartotojų nuotolinės prekybos ir ne
prekybai skirtose patalpose sudarytos sutarties.............................................................................. 5
5 skyrius.Valios trūkumai.............................................................................................................. 5
III dalis. Sutarties turinio vertinimas................................................................................................ 5
6 skyrius. Aiškinimas..................................................................................................................... 5
7 skyrius. Sutarties turinys ir galia.................................................................................................. 5
8 skyrius. Nesąžiningos sutarties sąlygos........................................................................................ 5
1 skirsnis. Bendrosios nuostatos.................................................................................................... 5
2 skirsnis. Nesąžiningos prekiautojo ir
vartotojo sutarčių sąlygos.................................................... 5
3 skirsnis. Nesąžiningos sutarties sąlygos
prekiautojų tarpusavio sutartyse....................................... 5
IV dalis. Pirkimo–pardavimo sutarties ar
skaitmeninio turinio tiekimo sutarties šalių
pareigos ir teisių gynimo priemonės................................................................................................ 5
9 skyrius. Bendrosios nuostatos..................................................................................................... 5
10 skyrius. Pardavėjo pareigos...................................................................................................... 5
1 skirsnis. Bendrosios nuostatos.................................................................................................... 5
2 skirsnis. Pristatymas................................................................................................................... 5
3 skirsnis. Prekių ir skaitmeninio turinio
atitiktis.............................................................................. 5
11 skyrius. Pirkėjo teisių gynimo priemonės................................................................................... 5
1 skirsnis. Bendrosios nuostatos.................................................................................................... 5
2 skirsnis. Prekiautojo atliekamas trūkumų
ištaisymas..................................................................... 5
3 skirsnis. Reikalavimas įvykdyti prievolę....................................................................................... 5
4 skirsnis. Pirkėjo prievolės vykdymo
sustabdymas........................................................................ 5
5 skirsnis. Sutarties nutraukimas.................................................................................................... 5
6 skirsnis. Kainos sumažinimas...................................................................................................... 5
7 skirsnis. Pranešimo reikalavimai prekiautojų
tarpusavio sutartyje.................................................. 5
12 skyrius. Pirkėjo pareigos.......................................................................................................... 5
1 skirsnis. Bendrosios nuostatos.................................................................................................... 5
2 skirsnis. Kainos mokėjimas........................................................................................................ 5
3 skirsnis. Pristatytų daiktų priėmimas............................................................................................ 5
13 skyrius. Pardavėjo teisių gynimo
priemonės............................................................................... 5
1 skirsnis. Bendrosios nuostatos.................................................................................................... 5
2 skirsnis. Reikalavimas įvykdyti prievolę....................................................................................... 5
3 skirsnis. Pardavėjo prievolės vykdymo sustabdymas................................................................... 5
4 skirsnis. Sutarties nutraukimas.................................................................................................... 5
14 skyrius. Rizikos perėjimas........................................................................................................ 5
1 skirsnis. Bendrosios nuostatos.................................................................................................... 5
2 skirsnis. Rizikos perėjimas vartojimo
pirkimo–pardavimo sutartyse.............................................. 5
3 skirsnis. Rizikos perėjimas prekiautojų
tarpusavio sutartyse......................................................... 5
V dalis. Susijusių paslaugų sutarties šalių
pareigos ir teisių gynimo priemonės................................... 5
15 skyrius. Šalių pareigos ir teisių gynimo
priemonės...................................................................... 5
1 skirsnis. Tam tikrų bendrųjų vartojimo
pirkimo–pardavimo sutarčių normų taikymas..................... 5
2 skirsnis. Paslaugų teikėjo pareigos.............................................................................................. 5
3 skirsnis. Kliento pareigos............................................................................................................ 5
4 skirsnis. Teisių gynimo priemonės............................................................................................... 5
VI dalis. Nuostolių atlyginimas ir
palūkanos.................................................................................... 5
16 skyrius. Nuostolių atlyginimas ir
palūkanos................................................................................ 5
1 skirsnis. Nuostolių atlyginimas..................................................................................................... 5
2 skirsnis. Palūkanos už pavėluotus mokėjimus.
Bendrosios nuostatos............................................ 5
3 skirsnis. Prekiautojų pavėluoti mokėjimai.................................................................................... 5
VII dalis. Restitucija...................................................................................................................... 5
17 skyrius. Restitucija................................................................................................................... 5
VIII dalis. Senatis......................................................................................................................... 5
18 skyrius. Senatis........................................................................................................................ 5
1 skirsnis. Bendrosios nuostatos.................................................................................................... 5
2 skirsnis. Senaties terminai ir jų pradžia........................................................................................ 5
3 skirsnis. Senaties termino pratęsimas........................................................................................... 5
4 skirsnis. Senaties termino atnaujinimas........................................................................................ 5
5 skirsnis. Senaties pasekmės........................................................................................................ 5
6 skirsnis. Pakeitimas susitarimu.................................................................................................... 5
1 priedėlis..................................................................................................................................... 5
2 priedėlis..................................................................................................................................... 5
I dalis      Įvadinės
nuostatos
1 skyrius.   Bendrieji
principai ir taikymas
1 skirsnis.       Bendrieji
principai
1 straipsnis
Sutarties laisvė
1.
Šalys turi teisę laisvai sudaryti sutartį ir
nustatyti jos turinį, laikydamosi taikytinų imperatyviųjų normų.
2.
Šalys gali netaikyti bendrosios Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teisės nuostatų arba apriboti ar keisti jų poveikį,
nebent tose nuostatose numatyta kitaip.
2 straipsnis
Sąžiningumo ir sąžiningos dalykinės praktikos principas
1.
Kiekviena šalis privalo veikti vadovaudamasi
sąžiningumo ir sąžiningos dalykinės praktikos principu.
2.
Šios pareigos pažeidimas gali užkirsti kelią ją
pažeidusiai šaliai naudotis arba remtis teise, teisių gynimo priemonėmis arba
gynyba, kuriomis ji būtų galėjusi naudotis sutarties nepažeidusi, arba
užtraukti atsakomybę už pažeidimu kitai šaliai padarytą žalą.
3.
Šalys negali netaikyti šio straipsnio nuostatų arba
apriboti ar pakeisti jų poveikio.
3 straipsnis
 Bendradarbiavimas
Šalys privalo bendradarbiauti tiek, kiek to
galima tikėtis jų sutartinių prievolių vykdymo tikslais.
2 skirsnis.       Taikymas
4 straipsnis
Aiškinimas
1.
Bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė
turi būti aiškinama autonomiškai, atsižvelgiant į jos tikslus ir pamatinius
principus.
2.
Į bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių
teisės taikymo sritį patenkantys, tačiau ja aiškiai nereglamentuojami klausimai
reglamentuojami vadovaujantis jos tikslais bei pamatiniais principais ir
visomis nuostatomis, nenukreipiant į nacionalinę teisę, kuri būtų taikoma
nesant susitarimo taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę,
arba į kitą teisę.
3.
Kai tam tikra situacija reglamentuojama ir
bendrąja, ir specialiąja norma, kolizijos atveju pirmenybė teikiama
specialiajai normai.
5 straipsnis
Protingumas
1.
Protingumas – objektyvus kriterijus, nustatomas
atsižvelgiant į sutarties pobūdį ir tikslą, konkrečias aplinkybes ir papročius
bei atitinkamo amato arba profesijos praktiką.
2.
Nuoroda į tai, ko iš asmens galima tikėtis ar ko
asmuo gali tikėtis arba ko galima tikėtis tam tikromis aplinkybėmis, yra
nuoroda į tai, ko galima protingai tikėtis.
6 straipsnis
Formos reikalavimų nebuvimas
Jeigu bendrojoje Europos pirkimo–pardavimo
sutarčių teisėje nenustatyta kitaip, sutarčiai, pareiškimui ar kitam ja
reglamentuojamam veiksmui arba jų patvirtinimui netaikomi specialūs formos
reikalavimai.
7 straipsnis
Individualiai neaptartos sutarties sąlygos
1.
Individualiai neaptarta laikoma vienos šalies
pateikta sutarties sąlyga, kurios turiniui kita šalis negalėjo turėti įtakos.
2.
Kai viena šalis kitai šaliai pateikia sutarties
sąlygų rinkinį, sąlyga nebus laikoma individualiai aptarta vien todėl, kad kita
šalis ją pasirinko iš to rinkinio.
3.
Pareiga įrodyti, kad sutarties sąlyga, pateikta
kaip viena iš standartinių sąlygų, vėliau buvo aptarta individualiai, tenka tą
tvirtinančiai šaliai.
4.
Prekiautojo ir vartotojo sutarties atveju pareiga
įrodyti, kad prekiautojo pateikta sutarties sąlyga buvo aptarta individualiai,
tenka prekiautojui.
5.
Prekiautojo ir vartotojo sutarties atveju trečiojo
asmens parengtos sutarties sąlygos laikomos prekiautojo pateiktomis sąlygomis,
nebent jas į sutartį įtraukė vartotojas.
8 straipsnis
Sutarties nutraukimas
1.
Sutarties nutraukimas – šalių teisių ir pareigų
pagal sutartį pasibaigimas, išskyrus teises ir pareigas, kylančias iš ginčų
nagrinėjimo tvarką nustatančių sutarties sąlygų ar kitų sąlygų, kurios turi
galioti ir po sutarties nutraukimo.
2.
Pareiga iki sutarties nutraukimo atlikti mokėtinus
mokėjimus ir atlyginti nuostolius dėl sutarties nevykdymo išlieka. Kai sutartis
nutraukiama dėl jos nevykdymo arba tikėtino nevykdymo, sutartį nutraukianti
šalis taip pat turi teisę reikalauti, kad kita šalis, užuot įvykdžiusi sutartį
vėliau, atlygintų nuostolius.
3.
Su sumokėtos kainos ir prekių arba skaitmeninio
turinio grąžinimu susijusios sutarties nutraukimo pasekmės ir kitos
restitucijos pasekmės reglamentuojamos 17 skyriuje nustatytomis restitucijos
normomis.
9 straipsnis
Mišrios sutartys
1.
Kai sutartyje numatytas ir prekių
pirkimas–pardavimas arba skaitmeninio turinio tiekimas, ir susijusios paslaugos
teikimas, IV dalies normos taikomos šalių, veikiančių kaip prekių arba
skaitmeninio turinio pardavėjas ir pirkėjas, pareigoms ir teisių gynimo
priemonėms, o V dalies normos – šalių, veikiančių kaip paslaugų teikėjas ir
klientas, pareigoms ir teisių gynimo priemonėms.
2.
Kai 1 dalyje numatytos sutarties atveju
pardavėjo ir paslaugos teikėjo prievolės pagal sutartį turi būti įvykdytos
dalimis arba yra dalomos kitokiu būdu, tokiais atvejais, jeigu yra pagrindas
nutraukti sutartį dėl prievolės dalies, kuriai kaina gali būti padalyta,
neįvykdymo, pirkėjas ir klientas gali nutraukti sutartį tik dėl tos dalies.
3.
2 dalis netaikoma tais atvejais, kai negalima
tikėtis, kad pirkėjas ir klientas sutiks su kitų dalių įvykdymu, arba prievolės
neįvykdymas yra tokio pobūdžio, koks pateisintų visos sutarties nutraukimą.
4.
Kai pardavėjo ir paslaugos teikėjo prievolės pagal
sutartį yra nedalomos arba kainos negalima padalyti, pirkėjas ir klientas
sutartį gali nutraukti tik jeigu prievolės neįvykdymas yra tokio pobūdžio, koks
pateisina visos sutarties nutraukimą.
10 straipsnis
Pranešimas
1.
Šis straipsnis taikomas visiems pagal bendrosios
Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės normas ir sutartį pateikiamiems
pranešimams. Sąvoka „pranešimas“ apima bet kokio pareiškimo, kuriam ketinama
suteikti teisinę galią arba kuriuo informacija perduodama teisiniu tikslu,
paskelbimą.
2.
Pranešimas gali būti pateikiamas visomis
atsižvelgiant į aplinkybes tinkamomis priemonėmis.
3.
Pranešimas įsigalioja, kai jį gauna adresatas,
nebent jame numatyta vėlesnė įsigaliojimo data.
4.
Adresatas pranešimą gauna:
a)           kai jis adresatui įteikiamas;
b)           kai jis įteikiamas adresato verslo
vietoje arba – jei tokios verslo vietos nėra arba pranešimas skirtas vartotojui
– adresato įprastinėje gyvenamojoje (buveinės) vietoje;
c)           pranešimą perduodant elektroniniu
paštu arba kitu individualios komunikacijos būdu – kai adresatas gali su juo
susipažinti, arba
d)           kai jis adresatui įteikiamas tokioje
vietoje ir taip, jog galima tikėtis, kad adresatas nepagrįstai nedelsdamas gali
su juo susipažinti.
Adresatas pranešimą gauna, kai įvykdomas vienas iš
a, b, c arba d punktų reikalavimų, atsižvelgiant į tai, kas įvyksta anksčiau.
5.
Pranešimas negalioja, jei adresatas jo atšaukimą
gauna anksčiau arba kartu su pranešimu.
6.
Palaikydamos prekiautojo ir vartotojo santykius
šalys negali vartotojo nenaudai netaikyti 3 ir 4 dalių arba apriboti ar
pakeisti jų poveikio.
11 straipsnis
Terminų skaičiavimas
1.
Šio straipsnio nuostatos taikomos terminų
skaičiavimui visais bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės
tikslais.
2.
Nepažeidžiant 3–7 dalių:
a)           dienomis skaičiuojamas terminas
prasideda pirmą dieną nulis valandų nulis minučių       ir baigiasi paskutinę
termino dieną dvidešimt ketvirtą valandą nulis minučių;
b)           savaitėmis, mėnesiais arba metais
skaičiuojamas terminas prasideda pirmą termino dieną nulis valandų nulis minučių
ir baigiasi paskutinės savaitės, paskutinio mėnesio arba paskutinių metų dieną,
kuri yra ta pati savaitės diena arba sutampa su atitinkama mėnesio diena, nuo
kurios prasideda terminas, dvidešimt ketvirtą valandą nulis minučių; jeigu
mėnesiais arba metais skaičiuojamo termino pabaiga tenka paskutiniam mėnesiui,
kuris atitinkamos dienos neturi, terminas pasibaigia paskutinės to mėnesio
dienos dvidešimt ketvirtą valandą nulis minučių.
3.
Kai dienomis, savaitėmis, mėnesiais arba metais
nurodytas terminas turi būti skaičiuojamas nuo konkretaus įvykio, veiksmo arba
momento, diena, kurią įvyko įvykis, atliktas veiksmas ar atėjo momentas, į
atitinkamą terminą neįskaičiuojama.
4.
Į terminą įskaičiuojami šeštadieniai, sekmadieniai
ir oficialios švenčių dienos, išskyrus atvejus, kai aiškiai nustatyta kitaip
arba terminas išreikštas darbo dienomis.
5.
Kai toje vietoje, kurioje turi būti atliktas
nurodytas veiksmas, paskutinė termino diena yra šeštadienis, sekmadienis ar
oficialios šventės diena, terminas baigiasi po jos einančią darbo dieną
dvidešimt ketvirtą valandą nulis minučių. Ši nuostata netaikoma nuo konkrečios
datos arba įvykio atgaline data skaičiuojamam terminui.
6.
Kai asmuo kitam asmeniui siunčia dokumentą, kuriame
adresatui nustato atsakymo arba kito veiksmo atlikimo terminą, tačiau nenurodo,
kada tas terminas prasideda, jeigu nenustatyta kitaip, terminas skaičiuojamas
nuo momento, kai adresatas dokumentą gauna.
7.
Šiame straipsnyje vartojamų terminų apibrėžtys:
a)           oficialios šventės diena (tam
tikroje Europos Sąjungos valstybėje narėje ar valstybės narės teritorijos
dalyje) – tam tikroje valstybėje narėje ar jos teritorijos dalyje tokia diena
paskelbta ir Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje publikuojamame sąraše
nurodyta diena ir
b)           darbo dienos – visos dienos,
išskyrus šeštadienius, sekmadienius ir oficialių švenčių dienas.
12 straipsnis
Vienašaliai pareiškimai arba konkliudentiniai veiksmai
1.
Šalies valią išreiškiantis vienašalis pareiškimas
turi būti aiškinamas taip, kaip buvo galima tikėtis, kad jį būtų galėjęs
suprasti asmuo, kuriam jis skirtas.
2.
Jei pareiškimą padaręs asmuo norėjo jame vartojamam
žodžiui arba žodžių junginiui suteikti ypatingą reikšmę, o kita šalis tai
žinojo arba turėjo žinoti, žodis ar žodžių junginys turi būti aiškinamas taip,
kaip norėjo pareiškimą daranti šalis.
3.
Šalies valią išreiškiančių vienašalių pareiškimų
aiškinimui su atitinkamais patikslinimais taikomi 59–65 straipsniai.
4.
Šalies valią išreiškiantiems vienašaliams
pareiškimams su atitinkamais patikslinimais taikomos valios trūkumus reglamentuojančios
5 skyriaus normos.
5.
Šiame straipsnyje nuoroda į pareiškimą apima
nuorodą į konkliudentinius veiksmus, kurie gali būti prilyginti pareiškimui.
II dalis.   Saistančios
sutarties formavimas
2 skyrius.   Ikisutartinė
informacija
1 skirsnis.       Ikisutartinė
informacija, kurią prekiautojas turi suteikti vartotojui
13 straipsnis
Informavimo pareiga su vartotoju sudarant nuotolinės prekybos sutartį arba
sutartį ne prekybai skirtose patalpose
1.
Prekiautojas, sudarantis nuotolinės prekybos
sutartį arba sutartį ne prekybai skirtose patalpose, turi pareigą iki sutarties
sudarymo arba vartotojo susaistymo oferta aiškiai ir suprantamai pateikti
vartotojui šią informaciją:
a)           pagrindines tiektinų prekių,
skaitmeninio turinio arba susijusių paslaugų savybes tiek, kiek tai tinkama
ryšio priemonės ir prekių, skaitmeninio turinio arba susijusios paslaugos
atžvilgiu;
b)           bendrą kainą ir papildomus mokesčius
bei išlaidas pagal 14 straipsnį;
c)           prekiautojo tapatybę ir adresą pagal
15 straipsnį;
d)           sutarties sąlygas pagal 16 straipsnį;

e)           teises atsisakyti sutarties pagal 17 straipsnį;

f)            jei taikytina, informaciją apie
prekiautojo pagalbą ir paslaugas vartotojams prekę įsigijus, komercines
garantijas ir skundų nagrinėjimo tvarką ir jų sąlygas;
g)           jei taikytina, galimybę naudotis
alternatyvaus ginčų sprendimo mechanizmu, kuris taikomas prekiautojui, ir jo
naudojimo būdus;
h)           jei taikytina, informaciją apie
skaitmeninio turinio funkcines savybes, įskaitant taikytinas technines apsaugos
priemones, ir
i)            jei taikytina, informaciją apie
reikšmingą skaitmeninio turinio suderinamumą su aparatine ir programine įranga,
apie kurį prekiautojas žino arba turėjo žinoti.
2.
Suteikta informacija, išskyrus 1 dalies
c punktu reikalaujamą adresą, yra sudedamoji sutarties dalis ir negali
būti keičiama, nebent šalys aiškiai susitarė kitaip.
3.
Nuotolinės prekybos sutarties atveju pagal šį
straipsnį reikalaujama informacija turi būti:
a)           vartotojui pateikta arba sudarytos
sąlygos su ja susipažinti tokiu būdu, kuris būtų tinkamas naudojamų nuotolinio
ryšio priemonių atžvilgiu;
b)           suformuluota aiškiai bei suprantamai
ir
c)           jeigu ji pateikiama patvariojoje
laikmenoje – įskaitoma.
4.
Ne prekybai skirtose patalpose sudarytos sutarties
atveju pagal šį straipsnį reikalaujama informacija turi būti:
a)           pateikta popierine forma arba, jei
vartotojas sutinka, kita patvariąja laikmena ir
b)           įskaitoma ir suformuluota aiškiai
bei suprantamai.
5.
Šis straipsnis netaikomas sutartims:
a)           dėl maisto produktų, gėrimų ar kitų
kasdieniam vartojimui skirtų namų ūkio prekių, kurias prekiautojas dažnai ir
reguliariai fiziškai tiekia į vartotojo namus, gyvenamąją vietą ar darbovietę,
tiekimo;
b)           sudarytoms naudojant prekybos
automatus arba automatizuotose prekybos vietose;
c)           ne prekybai skirtose patalpose
sudarytos sutarties, jeigu kaina arba – kai tuo pačiu metu sudaromos kelios
sutartys – bendra sutarties kaina neviršija 50 EUR arba lygiavertės sumos
valiuta, pasirinkta sutarties kainai.
14 straipsnis
Informacija apie kainą ir papildomus mokesčius bei išlaidas
1.
Pagal 13 straipsnio 1 dalies
b punktą suteiktinoje informacijoje turi būti nurodyta:
a)           bendra prekių, skaitmeninio turinio
arba susijusių paslaugų kaina, įskaitant mokesčius, arba – kai dėl prekių,
skaitmeninio turinio arba susijusių paslaugų pobūdžio kainos negalima protingai
apskaičiuoti iš anksto – kainos apskaičiavimo būdas ir
b)           jei taikytina, visi papildomi
gabenimo, pristatymo ir pašto mokesčiai ir kitos išlaidos arba – kai jų
negalima protingai apskaičiuoti iš anksto – informacija, kad tokius papildomus
mokesčius ir išlaidas gali tekti sumokėti.
2.
Kai sutartis neterminuota arba sutartyje numatyta
prenumerata, bendroje kainoje turi būti nurodyta bendra kaina už atsiskaitymo
laikotarpį. Kai už tokias sutartis imamas fiksuotas mokestis, bendroje kainoje
turi būti nurodyta kaina už mėnesį. Kai bendros kainos negalima protingai
apskaičiuoti iš anksto, reikia nurodyti kainos apskaičiavimo būdą.
3.
Jei taikytina, prekiautojas privalo informuoti
vartotoją apie išlaidas nuotolinio ryšio priemonėms, naudojamoms sutarčiai
sudaryti, kai tokios išlaidos apskaičiuojamos ne pagal bazinį tarifą.
15 straipsnis
Informacija apie prekiautojo tapatybę ir adresą
Pagal 13 straipsnio 1 dalies
c punktą suteiktinoje informacijoje turi būti nurodyta:
a)           informacija apie prekiautojo
tapatybę ir adresą;
b)           geografinis adresas, kuriuo
prekiautojas įsisteigęs;
c)           prekiautojo telefono bei fakso
numeris ir, jei turi, elektroninio pašto adresas, kad vartotojas su prekiautoju
galėtų greitai susisiekti ir veiksmingai su juo bendrauti;
d)           jei taikytina, bet kurio kito
prekiautojo, kurio vardu prekiautojas veikia, tapatybės duomenys ir adresas ir
e)           prekiautojo ir, jei taikytina,
prekiautojo, kurio vardu jis veikia, geografinis adresas, kuriuo vartotojas
galėtų teikti skundus, jei šis adresas skiriasi nuo adreso, pateikto pagal šio
straipsnio b ir d punktus.
16 straipsnis
Informacija apie sutarties sąlygas
Pagal 13 straipsnio 1 dalies
d punktą suteiktinoje informacijoje turi būti nurodyta:
a)           apmokėjimo, prekių pristatymo,
skaitmeninio turinio tiekimo arba susijusių paslaugų suteikimo tvarka ir data,
iki kurios prekiautojas įsipareigoja pristatyti prekes, patiekti skaitmeninį
turinį arba suteikti susijusias paslaugas;
b)           jei taikytina, sutarties trukmė ir
minimali vartotojo pareigų galiojimo trukmė arba, jei sutartis neterminuota ar
automatiškai pratęsiama, sutarties nutraukimo sąlygos ir
c)           informacija apie užstatą ar kitas
finansines garantijas, kurių prekiautojas gali pareikalauti iš vartotojo, ir jų
taikymo sąlygos;
d)           jei taikytina, informacija apie taikomus
elgesio kodeksus ir galimybes gauti jų kopijas.
17 straipsnis
Informacija apie teises atsisakyti nuotolinės prekybos arba ne prekybai
skirtose patalpose sudarytos sutarties
1.
Kai vartotojas turi 4 skyriuje numatytą teisę
atsisakyti sutarties, pagal 13 straipsnio 1 dalies e punktą
suteiktinoje informacijoje turi būti nurodyta naudojimosi šia teise sąlygos,
terminas ir tvarka, kaip numatyta 1 priedėlyje, taip pat 2 priedėlyje
pateikta pavyzdinė sutarties atsisakymo forma.
2.
Pagal 13 straipsnio 1 dalies e punktą
suteiktinoje informacijoje prireikus turi būti nurodyta, kad sutarties
atsisakęs vartotojas turės padengti prekių grąžinimo išlaidas, o nuotolinės
prekybos sutarčių atveju prekių grąžinimo išlaidas turės padengti, jeigu prekės
dėl savo pobūdžio paprastai negali būti grąžintos paštu.
3.
Kai teisę atsisakyti sutarties vartotojas gali
įgyvendinti po to, kai pateikė prašymą pradėti teikti susijusias paslaugas per
sutarties atsisakymo terminą, pagal 13 straipsnio 1 dalies
e punktą suteiktinoje informacijoje turi būti nurodyta, kad vartotojas
turi sumokėti prekiautojui 45 straipsnio 5 dalyje nurodytą sumą.
4.
Pareiga suteikti 1, 2 ir 3 dalimis
reikalaujamą informaciją gali būti įvykdoma vartotojui pateikiant pavyzdines
sutarties atsisakymo instrukcijas, pateiktas 1 priedėlyje. Laikoma, kad
prekiautojas šiuos informavimo reikalavimus įvykdė, jei vartotojui pateikė šias
tinkamai užpildytas instrukcijas.
5.
Kai teisė atsisakyti sutarties nesuteikta pagal 40
straipsnio 2 dalies c–i punktus ir to straipsnio 3 dalį, pagal 13 straipsnio
1 dalies e punktą suteiktinoje informacijoje turi būti nurodyta tai,
kad vartotojas negalės pasinaudoti teise atsisakyti sutarties, arba, jei
taikytina, aplinkybės, kuriomis vartotojas praranda teisę atsisakyti sutarties.
18 straipsnis
Ne prekybai skirtose patalpose sudaryta sutartis. Papildomi informavimo
reikalavimai ir patvirtinimas
1.
Prekiautojas privalo pateikti vartotojui
pasirašytos sutarties kopiją arba sutarties patvirtinimą popierine forma,
įskaitant, jei taikytina, vartotojo sutikimo ir pritarimo pagal 40 straipsnio
3 dalies d punktą patvirtinimą, atskira patvariąja laikmena, jeigu
vartotojas su tuo sutinka.
2.
Kai vartotojas pageidauja, kad susijusios paslaugos
būtų pradėtos teikti per 42 straipsnio 2 dalyje nurodytą sutarties
atsisakymo terminą, prekiautojas privalo pareikalauti, kad vartotojas aiškiai
pateiktų tokį prašymą patvariąja laikmena.
19 straipsnis
Nuotolinės prekybos sutartys. Papildomi informavimo ir kiti reikalavimai
1.
Kai prekiautojas vartotojui skambina telefonu
siekdamas sudaryti nuotolinės prekybos sutartį, jis pokalbio su vartotoju
pradžioje privalo atskleisti savo tapatybę ir, jeigu taikytina, asmens, kurio
vardu jis skambina, tapatybę ir komercinį šio pokalbio tikslą.
2.
Jeigu nuotolinės prekybos sutartis sudaryta nuotolinio
ryšio priemonėmis, talpinančiomis ribotą kiekį informacijos arba ją rodančiomis
ribotą laiką, iki tokios sutarties sudarymo prekiautojas privalo tomis
konkrečiomis priemonėmis suteikti bent jau šio straipsnio 3 dalyje
nurodytą informaciją. Kitą 13 straipsnyje nurodytą informaciją
prekiautojas vartotojui turi pateikti tinkamu būdu pagal 13 straipsnio 3 dalies
reikalavimus.
3.
Pagal 2 dalį reikalaujama tokios informacijos:
a)           pagrindinės tiektinų prekių,
skaitmeninio turinio arba susijusių teiktinų paslaugų savybės, kaip numatyta 13 straipsnio
1 dalies a punkte;
b)           prekiautojo tapatybės duomenys, kaip
numatyta 15 straipsnio a punkte;
c)           bendra kaina, įskaitant visus 13 straipsnio
1 dalies b punkte ir 14 straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodytus
elementus;
d)           teisė atsisakyti sutarties ir
e)           jeigu taikytina, sutarties trukmė
ir, jeigu sutartis neterminuota, 16 straipsnio 1 dalies b punkte
nurodyti sutarties nutraukimo reikalavimai.
4.
Telefonu sudarytina nuotolinės prekybos sutartis
galioja tik jeigu vartotojas pasirašė ofertą arba išsiuntė rašytinį sutikimą
dėl susitarimo sudaryti sutartį. To susitarimo patvirtinimą prekiautojas
vartotojui privalo pateikti patvariojoje laikmenoje.
5.
Prekiautojas privalo pateikti vartotojui sutarties
sudarymo patvirtinimą, įskaitant, jei taikytina, 40 straipsnio 3 dalies d
punkte nurodytą vartotojo sutikimo ir pritarimo patvirtinimą, ir visą 13
straipsnyje nurodytą informaciją patvariąja laikmena. Šią informaciją
prekiautojas privalo pateikti per protingą terminą po nuotolinės prekybos sutarties
sudarymo, bet ne vėliau kaip prekių pristatymo momentu arba iki skaitmeninio
turinio tiekimo ar susijusių paslaugų teikimo pradžios, nebent informacija
vartotojui patvariąja laikmena jau buvo pateikta prieš nuotolinės prekybos
sutarties sudarymą.
6.
Kai vartotojas pageidauja, kad susijusios paslaugos
būtų pradėtos teikti per 42 straipsnio 2 dalyje nurodytą sutarties
atsisakymo terminą, prekiautojas privalo pareikalauti, kad vartotojas aiškiai
pateiktų atitinkamą prašymą patvariąja laikmena.
20 straipsnis
Informavimo pareiga sudarant kitas nei nuotolinės prekybos ir ne prekybai
skirtose patalpose sudarytas sutartis
1.
Kitose nei nuotolinės prekybos ir ne prekybai
skirtose patalpose sudarytose sutartyse prekiautojas turi pareigą iki sutarties
sudarymo arba vartotojo susaistymo oferta aiškiai ir suprantamai pateikti
vartotojui šią informaciją, jei ji akivaizdžiai neišplaukia iš aplinkybių:
a)           pagrindines tiektinų prekių,
skaitmeninio turinio arba susijusių paslaugų savybes tiek, kiek tai tinkama
ryšio priemonės ir prekių, skaitmeninio turinio arba susijusios paslaugos
atžvilgiu;
b)           bendrą kainą ir papildomus mokesčius
bei išlaidas pagal 14 straipsnio 1 dalį;
c)           prekiautojo tapatybės duomenis, kaip
antai jo komercinį pavadinimą, geografinį adresą, kuriuo prekiautojas
įsisteigęs, ir jo telefono numerį;
d)           sutarties sąlygas pagal 16
straipsnio a ir punktus;
e)           jei taikytina, informaciją apie
prekiautojo pagalbą ir paslaugas vartotojams prekę įsigijus, komercines
garantijas ir skundų nagrinėjimo tvarką ir jų sąlygas;
f)            jei taikytina, informaciją apie
skaitmeninio turinio funkcines savybes, įskaitant taikytinas technines apsaugos
priemones, ir
g)           jei taikytina, informaciją apie
reikšmingą skaitmeninio turinio suderinamumą su aparatine ir programine įranga,
apie kurį prekiautojas žino arba turėjo žinoti.
2.
Šis straipsnis netaikomas tais atvejais, kai
sutartis yra susijusi su kasdieniu sandoriu ir įvykdoma iš karto po jos
sudarymo.
21 straipsnis
Įrodinėjimo pareiga
Pareiga įrodyti, kad buvo suteikta pagal šį
skirsnį reikalaujama informacija, tenka prekiautojui.
22 straipsnis
Imperatyvumas
Šalys negali vartotojo nenaudai netaikyti šio
skirsnio nuostatų, apriboti arba pakeisti jų poveikio.
2 skirsnis.       Ikisutartinė
informacija, kurią prekiautojas turi suteikti kitam prekiautojui
23 straipsnis
Pareiga atskleisti informaciją apie prekes ir susijusias paslaugas
1.
Prieš prekiautojams sudarant tarpusavio sutartį dėl
prekių pardavimo, skaitmeninio turinio tiekimo arba susijusių paslaugų teikimo,
prekių tiekėjas ar paslaugų teikėjas turi pareigą tinkamomis priemonėmis kitam
prekiautojui atskleisti informaciją apie pagrindines tiektinų prekių,
skaitmeninio turinio ar teiktinų susijusių paslaugų savybes, kurią tiekėjas
turi arba galima tikėtis, kad turi, ir kurios neatskleidimas kitai šaliai
prieštarautų sąžiningumui ir sąžiningai dalykinei praktikai.
2.
Nustatant, ar pagal 1 dalį prekių tiekėjas ar
paslaugų teikėjas privalo atskleisti informaciją, turi būti atsižvelgiama į
visas aplinkybes, ypač:
a)           ar prekių tiekėjas ar paslaugų
teikėjas turėjo specialiųjų žinių;
b)           į prekių tiekėjo ar paslaugų teikėjo
išlaidas atitinkamai informacijai gauti;
c)           ar prekiautojas būtų galėjęs lengvai
gauti informacijos kitomis priemonėmis;
d)           į informacijos pobūdį;
e)           į tikėtiną informacijos svarbą kitai
šaliai ir
f)            į gerą verslo praktiką atitinkamoje
situacijoje.
3 skirsnis.       Elektroninėmis
priemonėmis sudaromos sutartys
24 straipsnis
Papildomos informavimo pareigos elektroninėmis priemonėmis sudarant
nuotolinės prekybos sutartis
1.
Šis straipsnis taikomas tais atvejais, kai
prekiautojas numato sutarties sudarymo priemones ir kai šios priemonės yra
elektroninės ir nėra atskiro susirašinėjimo elektroniniu paštu ar kitokio
individualaus bendravimo.
2.
Prekiautojas privalo kitai šaliai sudaryti sąlygas
naudotis tinkamomis, veiksmingomis ir prieinamomis techninėmis priemonėmis,
kuriomis kita šalis gali nustatyti ir ištaisyti įvesties klaidas prieš
pateikdama arba akceptuodama ofertą.
3.
Prieš kitai šaliai pateikiant arba akceptuojant
ofertą prekiautojas privalo suteikti šią informaciją:
a)           kokius techninius veiksmus reikia
atlikti sutarčiai sudaryti;
b)           ar prekiautojas išsaugos sutarties
dokumentą ir ar su juo bus galima susipažinti;
c)           technines priemones, kuriomis kita
šalis gali nustatyti ir ištaisyti įvesties klaidas prieš pateikdama arba
akceptuodama ofertą;
d)           galimas sutarties sudarymo kalbas;
e)           sutarties sąlygas.
4.
Prekiautojas privalo užtikrinti, kad 3 dalies
e punkte nurodytos sutarties sąlygos būtų pateiktos raidėmis arba kitais
suprantamais ženklais patvariojoje laikmenoje taip, kad tekste pateiktą
informaciją būtų galima perskaityti, įrašyti ir atkurti materialiąja forma.
5.
Prekiautojas privalo elektroninėmis priemonėmis ir
nepagrįstai nedelsdamas patvirtinti kitos šalies išsiųstos ofertos arba akcepto
gavimą.
25 straipsnis
Papildomi reikalavimai elektroninėmis priemonėmis sudarant nuotolinės
prekybos sutartis
1.
Kai nuotolinės prekybos sutartimi, kuri turi būti
sudaryta elektroninėmis priemonėmis, vartotojas įpareigojamas atlikti mokėjimą,
prekiautojas turi aiškiai ir gerai matomu būdu, prieš pat vartotojui pateikiant
savo užsakymą, atkreipti jo dėmesį į 13 straipsnio 1 dalies
a punktu, 14 straipsnio 1 ir 2 dalimis ir 16 straipsnio
b punktu reikalaujamą informaciją.
2.
Prekiautojas turi užtikrinti, kad vartotojas, pateikdamas
užsakymą, aiškiai pritartų, jog pateikus užsakymą atsiranda mokėjimo pareiga.
Kai pateikiant užsakymą reikia paspausti mygtuką ar aktyvinti panašią funkciją,
mygtukas ar panaši funkcija turi būti pažymėti tik šiais lengvai įskaitomais
žodžiais „užsakymas su mokėjimo pareiga“ ar panašia nedviprasmiška formuluote,
nurodančia, kad pateikus užsakymą atsiranda pareiga atlikti mokėjimą
prekiautojui. Jei prekiautojas šios dalies nuostatų nesilaiko, sutartis ar
užsakymas vartotojo nesaisto.
3.
Prekybos internetu svetainėje prekiautojas privalo
aiškiai ir įskaitomai ne vėliau kaip pradedant užsakymo procesą nurodyti, ar
esama bet kokio pobūdžio pristatymo apribojimų ir kokie galimi mokėjimo būdai.
26 straipsnis
Įrodinėjimo pareiga
Palaikant prekiautojo ir vartotojo santykius,
pareiga įrodyti, kad buvo suteikta pagal šį skirsnį reikalaujama informacija,
tenka prekiautojui.
27 straipsnis
Imperatyvumas
Palaikydamos prekiautojo ir vartotojo
santykius, šalys negali netaikyti šio skirsnio nuostatų, apriboti arba pakeisti
jų poveikio vartotojo nenaudai.
4 skirsnis.       Pareiga
užtikrinti suteiktos informacijos teisingumą
28 straipsnis
Pareiga užtikrinti suteiktos informacijos teisingumą
1.
Šalis, kuri siekdama įvykdyti šiame skyriuje
nustatytas pareigas ar dėl kitų priežasčių suteikia informaciją iki sutarties
sudarymo ar jos sudarymo momentu, turi pareigą protingai pasirūpinti, kad
suteikta informacija būtų teisinga ir neklaidinanti.
2.
Šalis, kuriai pažeidžiant 1 dalyje nurodytą
pareigą buvo suteikta neteisinga arba klaidinanti informacija ir kuri
sudarydama sutartį su informaciją suteikusia šalimi šia informacija protingai
pasitikėjo, gali naudotis 29 straipsnyje numatytomis teisių gynimo
priemonėmis.
3.
Palaikydamos prekiautojo ir vartotojo santykius
šalys negali vartotojo nenaudai netaikyti šio straipsnio arba apriboti ar
pakeisti jo poveikio.
5 skirsnis.       Teisių gynimo
priemonės pažeidus informavimo pareigas
29 straipsnis
Teisių gynimo priemonės pažeidus informavimo pareigas
1.
Šalis, kuri neįvykdė kurios nors šiame skyriuje
nustatytos pareigos, atsako už bet kokią kitos šalies dėl pareigos pažeidimo
patirtą žalą.
2.
Kai prekiautojas neįvykdė reikalavimų suteikti
informaciją, susijusią su 14 straipsnyje nurodytais papildomais mokesčiais
ar kitomis išlaidomis arba 17 straipsnio 2 dalyje nurodytomis prekių
grąžinimo išlaidomis, vartotojas neturi mokėti šių papildomų mokesčių ar kitų
išlaidų.
3.
Šiame straipsnyje nurodytos teisių gynimo priemonės
nepanaikina kitų pagal 42 straipsnio 2 dalį, 48 arba 49 straipsnius
galimų teisių gynimo priemonių.
4.
Palaikydamos prekiautojo ir vartotojo santykius
šalys negali vartotojo nenaudai netaikyti šio straipsnio arba apriboti ar
pakeisti jo poveikio.
3 skyrius.   Sutarties
sudarymas
30 straipsnis
Sutarties sudarymo reikalavimai
1.
Sutartis laikoma sudaryta, jei:
a)           šalys pasiekia susitarimą;
b)           šalys išreiškia valią suteikti
susitarimui teisinę galią ir
c)           susitarimo, kuris prireikus
papildomas bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės normomis,
turinys yra pakankamas ir tikslus, kad įgytų teisinę galią.
2.
Susitarimas pasiekiamas priimant ofertą. Akceptuoti
galima aiškiu pareiškimu arba kitais pareiškimais ar konkliudentiniais
veiksmais.
3.
Ar šalys išreiškė valią suteikti susitarimui
teisinę galią, nustatoma pagal jų pareiškimus ir konkliudentinius veiksmus.
4.
Kai viena iš šalių sutarties sudarymą susieja su
reikalavimu susitarti dėl tam tikro klausimo, sutartis laikoma nesudaryta,
nebent dėl to klausimo buvo pasiektas susitarimas.
31 straipsnis
Oferta
1.
Pasiūlymas laikomas oferta, jeigu:
a)           jis išreiškia valią sudaryti sutartį
akcepto atveju ir
b)           jo turinys yra pakankamas ir
pakankamai tikslus, kad sudarytų sutarties pagrindą.
2.
Oferta gali būti skirta vienam ar daugiau konkrečių
asmenų.
3.
Nenustatytam asmenų skaičiui skirtas pasiūlymas
nėra oferta, nebent aplinkybės reikalauja ko kito.
32 straipsnis
Ofertos atšaukimas
1.
Ofertą galima atšaukti, jeigu pranešimą apie jos
atšaukimą akceptantas gauna prieš išsiųsdamas akceptą arba – jeigu akceptuojama
konkliudentiniais veiksmais – iki sutarties sudarymo.
2.
Kai pasiūlymas neapibrėžtam asmenų ratui yra
oferta, ji gali būti atšaukta tokiu pat būdu, kokiu buvo pareikšta.
3.
Ofertos atšaukimas negalioja, jeigu:
a)           ofertoje nurodyta, kad ji
neatšaukiama;
b)           ofertoje nustatytas tam tikras
terminas jai akceptuoti arba
c)           akceptantas turėjo kitą protingą
pagrindą manyti, kad oferta yra neatšaukiama, ir remdamasis ja atitinkamai
veikė.
33 straipsnis
Atsisakymas akceptuoti ofertą
Oferta netenka galios, kai oferentas gauna
atsisakymą ją akceptuoti.
34 straipsnis
Akceptas
1.
Bet koks akceptanto pareiškimas ar konkliudentiniai
veiksmai, kuriais išreiškiamas ofertos priėmimas, laikomas akceptu.
2.
Tylėjimas arba neveikimas savaime nelaikomas
akceptu.
35 straipsnis
Sutarties sudarymo momentas
1.
Kai akceptantas išsiunčia akceptą, sutartis laikoma
sudaryta, kai oferentas gauna akceptą.
2.
Nepažeidžiant 3 dalies, kai oferta
akceptuojama konkliudentiniais veiksmais, sutartis laikoma sudaryta, oferentui
sužinojus apie akceptanto konkliudentinius veiksmus.
3.
Jeigu pagal ofertą, šalių tarpusavio santykių praktiką
arba papročius akceptantas gali akceptuoti ofertą konkliudentiniais veiksmais
apie tai nepranešdamas oferentui, sutartis laikoma sudaryta, kai akceptantas
pradeda veikti.
36 straipsnis
Akceptavimo terminas
1.
Ofertos akceptas galioja tik jeigu oferentas jį
gauna per savo ofertoje nustatytą terminą.
2.
Kai oferentas termino nenustato, akceptas galioja
tik jeigu oferentas jį gauna per protingą terminą po ofertos pateikimo.
3.
Kai oferta gali būti akceptuojama veiksmu apie tai
nepranešant oferentui, akceptas galioja tik jeigu veiksmas atliktas per
oferento nustatytą akceptavimo terminą arba – jei jis nenustatytas – per
protingą terminą.
37 straipsnis
Pavėluotas akceptas
1.
Pavėluotas akceptas galioja, jeigu oferentas
nepagrįstai nedelsdamas praneša akceptantui, kad akceptą laiko galiojančiu.
2.
Kai iš laiško ar kito pranešimo, kuriame
išreiškiamas pavėluotas akceptas, matyti, kad jis išsiųstas taip, kad
normaliomis aplinkybėmis oferentas jį būtų gavęs laiku, pavėluotas akceptas
galioja, nebent oferentas nepagrįstai nedelsdamas praneša akceptantui, kad
oferta neteko galios.
38 straipsnis
Akceptas su išlygomis
1.
Akceptanto atsakymas į ofertą, kuriame yra aiškiai
nurodytų ar numanomų papildomų ar skirtingų sutarties sąlygų, iš esmės
keičiančių ofertos sąlygas, laikomas atsisakymu akceptuoti ofertą ir yra nauja
oferta.
2.
Preziumuojama, kad papildomos arba skirtingos
sutarties sąlygos, susijusios, be kita ko, su kaina, mokėjimu, prekių kiekiu ir
kokybe, pristatymo vieta ir laiku, vienos šalies atsakomybės kitai šaliai
apimtimi arba ginčų sprendimu, iš esmės keičia ofertos sąlygas.
3.
Atsakymas į ofertą, kuriuo oferta aiškiai priimama,
laikomas akceptu net jeigu jame yra aiškiai nurodytų ar numanomų papildomų ar
skirtingų sutarties sąlygų, tačiau jos iš esmės nekeičia ofertos sąlygų. Tokiu
atveju papildomos ar skirtingos sąlygos tampa sutarties dalimi.
4.
Nepažeidžiant 3 dalies, atsakymas į ofertą,
kuriame yra aiškiai nurodytų ar numanomų papildomų ar skirtingų sutarties
sąlygų, visada laikomas atsisakymu akceptuoti ofertą, jeigu:
a)           ofertoje aiškiai leidžiama
akceptuoti tik ofertos sąlygas;
b)           oferentas nepagrįstai nedelsdamas
pareiškia prieštaravimą dėl papildomų ar skirtingų sąlygų arba
c)           akceptantas ofertą akceptuoja su
sąlyga, kad oferentas pritars papildomoms ar skirtingoms sąlygoms, o
akceptantas tokio pritarimo negauna per protingą terminą.
39 straipsnis
Standartinių sutarties sąlygų kolizija
1.
Sutartis laikoma sudaryta ir tais atvejais, kai
šalys pasiekia susitarimą, nepaisant to, kad oferta ir akceptas remiasi
standartinėmis sutarties sąlygomis, kurios prieštarauja vienos kitoms. Iš esmės
sutampančios standartinės sutarties sąlygos laikomos sutarties dalimi.
2.
Nepažeidžiant 1 dalies, sutartis laikoma
nesudaryta, jeigu viena iš šalių:
a)           iš anksto aiškiai ir ne
standartinėse sutarties sąlygose išreiškė valią nebūti saistoma sutarties pagal
1dalį arba
b)           nepagrįstai nedelsdama praneša kitai
šaliai apie tokią valią.
4 skyrius.   Teisė
atsisakyti prekiautojų ir vartotojų nuotolinės prekybos ir ne prekybai skirtose
patalpose sudarytos sutarties
40 straipsnis
Teisė atsisakyti sutarties
1.
Vartotojas turi teisę per 42 straipsnyje
nurodytą terminą nenurodydamas priežasties ir nepatirdamas išlaidų, išskyrus 45 straipsnyje
nurodytais atvejais, atsisakyti:
a)           nuotolinės prekybos sutarties;
b)           ne prekybai skirtose patalpose
sudarytos sutarties, jeigu kaina arba – kai tuo pačiu metu sudaromos kelios
sutartys – bendra sutarties kaina sutarties sudarymo momentu viršija 50 EUR
arba lygiavertę sumą valiuta, pasirinkta sutarties kainai.
2.
1 dalis netaikoma:
a)           sutarčiai, sudarytai naudojant
prekybos automatus arba automatizuotose prekybos vietose;
b)           sutarčiai dėl maisto produktų,
gėrimų ar kitų kasdieniam vartojimui skirtų namų ūkio prekių, kurias
prekiautojas dažnai ir reguliariai fiziškai tiekia į vartotojo namus,
gyvenamąją vietą ar darbovietę, tiekimo;
c)           sutarčiai dėl prekių arba susijusių
paslaugų, kurių kaina priklauso nuo prekiautojui nepavaldžių finansų rinkos svyravimų,
galinčių kilti per sutarties atsisakymo terminą, tiekimo ar teikimo;
d)           sutarčiai dėl prekių ar skaitmeninio
turinio, pagamintų pagal vartotojo nurodytas specifikacijas arba aiškiai
pritaikytų jo asmeninėms reikmėms, tiekimo;
e)           sutarčiai dėl greitai gendančių
prekių arba prekių, kurių galiojimo terminas trumpas, tiekimo;
f)            sutarčiai dėl alkoholinių gėrimų,
kurių kaina buvo sutarta sudarant pirkimo–pardavimo sutartį, kuriuos bus galima
pristatyti tik po 30 dienų nuo sutarties sudarymo momento ir kurių tikroji
vertė priklauso nuo prekiautojui nepavaldžių rinkos svyravimų, tiekimo;
g)           sutarčiai dėl laikraščių, periodinių
leidinių arba žurnalų pardavimo, išskyrus tokių leidinių prenumeratos sutartis;

h)           sutarčiai, sudarytai viešojo
aukciono būdu, ir
i)            sutarčiai dėl viešojo maitinimo
arba laisvalaikio paslaugų teikimo, kurioje nustatyta konkreti paslaugų teikimo
data arba laikotarpis.
3.
1 dalis netaikoma tokiais atvejais, kai:
a)           buvo patiektos supakuotos prekės,
kurių pakuotės apsaugas vartotojas pažeidė ir kurios dėl sveikatos apsaugos
arba higienos priežasčių nebetinkamos grąžinti;
b)           patiektos prekės po pristatymo dėl
savo pobūdžio neatsiejamai susimaišė su kitais daiktais;
c)           patiektos prekės buvo supakuoti
vaizdo ar garso įrašai arba kompiuterio programinė įranga, kurių pakuotės
apsauga buvo pažeista jas pristačius;
d)           skaitmeninis turinys, kuris nebuvo
pateiktas patvariąja laikmena, pradėtas tiekti vartotojui aiškiai iš anksto
sutikus ir pritarus, kad dėl to jis neteks teisės atsisakyti sutarties,
e)           vartotojas konkrečiai paprašė
prekiautojo atvykti skubiems remonto arba techninės priežiūros darbams atlikti.
Kai per tokį vizitą prekiautojas, be vartotojo aiškiai paprašytų, suteikia
papildomas susijusias paslaugas arba, be atsarginių detalių, būtinai reikalingų
techninės priežiūros ar remonto darbams atlikti, tiekia papildomas prekes,
teisė atsisakyti sutarties taikoma toms papildomoms susijusioms paslaugoms ar
prekėms.
4.
Kai vartotojas pateikė ofertą ir ją akceptavus būtų
sudaryta sutartis, kurios būtų galima atsisakyti pagal šį skyrių, vartotojas
ofertą gali atšaukti net jeigu ji kitu atveju būtų neatšaukiama.
41 straipsnis
 Naudojimasis teise atsisakyti sutarties
1.
Teise atsisakyti sutarties vartotojas gali
pasinaudoti bet kuriuo metu iki 42 straipsnyje nurodyto sutarties
atsisakymo termino pabaigos.
2.
Teise atsisakyti sutarties vartotojas naudojasi
pateikdamas pranešimą prekiautojui. Šiuo tikslu vartotojas gali naudoti
pavyzdinę 2 priedėlyje pateiktą sutarties atsisakymo formą arba pateikti
aiškų pareiškimą, kuriame išdėstytas sprendimas atsisakyti sutarties.
3.
Kai prekiautojas numato vartotojui galimybę
sutarties atsisakyti elektroniniu būdu savo prekybos internetu svetainėje ir
vartotojas šia galimybe pasinaudoja, prekiautojas turi pareigą nedelsdamas patvariąja
laikmena patvirtinti vartotojui gavęs tokį sutarties atsisakymą. Prekiautojas
atsako už bet kokią žalą, kurią kita šalis patyrė dėl šios pareigos nevykdymo.
4.
Laikoma, kad apie sutarties atsisakymą pranešta
laiku, jei pranešimas išsiųstas iki sutarties atsisakymo termino pabaigos.
5.
Pareiga įrodyti, kad teise atsisakyti sutarties
buvo naudotasi pagal šį straipsnį, tenka vartotojui.
42 straipsnis
Sutarties atsisakymo terminas
1.
Sutarties atsisakymo terminas baigiasi po
keturiolikos dienų skaičiuojant nuo:
a)           dienos, kurią vartotojas priėmė
pristatytas prekes, pirkimo–pardavimo sutarties atveju, įskaitant
pirkimo–pardavimo sutartį, pagal kurią pardavėjas taip pat sutinka teikti
susijusias paslaugas;
b)           dienos, kurią vartotojas priėmė
paskutinį pristatytą daiktą, kai pirkimo–pardavimo sutartis sudaroma dėl kelių
prekių, kurias vartotojas užsakė vienu užsakymu ir kurios pristatomos atskirai,
įskaitant sutartį, pagal kurią pardavėjas taip pat sutinka teikti susijusias
paslaugas;
c)           dienos, kurią vartotojas priėmė
paskutinę pristatytą partiją arba dalį, kai pagal sutartį prekės tiekiamos
keliomis partijomis arba dalimis, įskaitant sutartį, pagal kurią pardavėjas
taip pat sutinka teikti susijusias paslaugas; arba
d)           dienos, kurią vartotojas priėmė
pirmą pristatytą daiktą, kai sudaroma sutartis dėl reguliaraus prekių
pristatymo nustatytu laikotarpiu, įskaitant sutartį, pagal kurią pardavėjas
taip pat sutinka teikti susijusias paslaugas;
e)           susijusių paslaugų sutarties,
sudarytos po prekių pristatymo, atveju – sutarties sudarymo dienos;
f)            sutarties dėl skaitmeninio turinio
tiekimo atveju, kai skaitmeninis turinys tiekiamas patvariąja laikmena –
dienos, kai vartotojas priėmė patvariąja laikmena pristatytą prekę pagal
a punktą;
g)           sutarties sudarymo dienos, kai pagal
sutartį skaitmeninis turinys tiekiamas ne patvariąja laikmena.
2.
Kai prekiautojas vartotojui nepateikė 17 straipsnio
1 dalyje nurodytos informacijos, sutarties atsisakymo terminas baigiasi:
a)           praėjus vieneriems metams nuo
pradinio sutarties atsisakymo termino, apibrėžto 1 dalyje, pabaigos arba
b)           kai prekiautojas reikalaujamą
informaciją vartotojui suteikia per tuos vienerius metus nuo sutarties
atsisakymo termino, apibrėžto 1 dalyje, pabaigos – praėjus keturiolikai
dienų nuo dienos, kurią vartotojas informaciją gavo.
43 straipsnis
Sutarties atsisakymo pasekmės
Sutarties atsisakymu panaikinamos abiejų šalių
pareigos pagal sutartį:
a)           vykdyti sutartį arba
b)           sudaryti sutartį, kai ofertą pateikė
vartotojas.
44 straipsnis
Prekiautojo pareigos sutarties atsisakymo atveju
1.
Prekiautojas nepagrįstai nedelsdamas ir bet kuriuo
atveju ne vėliau kaip per keturiolika dienų nuo tos dienos, kurią jis buvo
informuotas apie vartotojo sprendimą atsisakyti sutarties pagal 41 straipsnį,
privalo grąžinti visas vartotojo sumokėtas sumas, įskaitant, jei taikytina,
pristatymo išlaidas. Prekiautojas sumas privalo grąžinti tokiu pačiu mokėjimo
būdu, kokį atlikdamas pradinę mokėjimo operaciją naudojo vartotojas, nebent
vartotojas aiškiai sutiko su kitu būdu ir su sąlyga, kad vartotojas neturi
mokėti jokių su tokiu grąžinimu susijusių mokesčių.
2.
Nepažeidžiant 1 dalies nuostatų, prekiautojas
nėra įpareigotas grąžinti papildomų išlaidų, jeigu vartotojas aiškiai pasirinko
ne prekiautojo pasiūlytą pigiausią standartinio pristatymo būdą, o kitokį
pristatymo būdą.
3.
Prekių pirkimo–pardavimo sutarties atveju
prekiautojas gali negrąžinti mokėjimo tol, kol jam grąžinamos prekės arba kol
vartotojas pateikia įrodymų, kad jis išsiuntė prekes prekiautojui,
atsižvelgiant į tai, kas įvyksta anksčiau, nebent prekiautojas pasiūlo pats
atsiimti prekes.
4.
Ne prekybai skirtose patalpose sudarytos sutarties
atveju, kai prekės į vartotojo namus buvo pristatytos sutarties sudarymo metu,
prekiautojas privalo pasiimti prekes savo sąskaita, jeigu dėl prekių pobūdžio
jos negali būti paprastai grąžintos paštu.
45 straipsnis
Vartotojo pareigos sutarties atsisakymo atveju
1.
Vartotojas nedelsdamas ir bet kokiu atveju ne
vėliau kaip per keturiolika dienų nuo pranešimo prekiautojui apie sprendimą
atsisakyti sutarties pagal 41 straipsnį dienos privalo išsiųsti arba
perduoti prekes prekiautojui arba jo įgaliotam asmeniui, nebent prekiautojas
pasiūlo pats pasiimti prekes. Termino yra laikomasi, jeigu prekes vartotojas
išsiunčia prieš pasibaigiant keturiolikos dienų terminui.
2.
Vartotojas privalo padengti tiesiogines prekių
grąžinimo išlaidas, nebent prekiautojas sutiko pats jas padengti arba
neinformavo vartotojo, jog jas turės padengti vartotojas.
3.
Vartotojas atsako tik už prekių vertę, sumažėjusią
dėl prekių atžvilgiu padarytų veiksmų, nebūtinų tam, kad vartotojas nustatytų,
koks prekių pobūdis, savybės ir kaip jos veikia. Vartotojas neatsako už
sumažėjusią prekių vertę, jei prekiautojas nesuteikė vartotojui visos
informacijos apie teisę atsisakyti sutarties, kaip nustatyta 17 straipsnio
1 dalyje.
4.
Nepažeidžiant 3 dalies, vartotojas neturi
sumokėti jokios kompensacijos už naudojimąsi prekėmis per sutarties atsisakymo
terminą.
5.
Jeigu vartotojas teisę atsisakyti sutarties
įgyvendina po to, kai aiškiai pateikė prašymą pradėti teikti susijusias
paslaugas per sutarties atsisakymo terminą, vartotojas privalo sumokėti
prekiautojui sumą, proporcingą tam, kas buvo suteikta iki to momento, kai
vartotojas informavo prekiautoją apie naudojimąsi teise atsisakyti sutarties,
palyginti su visu sutarties dalyku. Proporcinga suma, kurią prekiautojui turi
sumokėti vartotojas, turi būti apskaičiuojama remiantis bendra sutartyje
sutarta kaina. Jeigu visa kaina pernelyg didelė, proporcinga suma turi būti
apskaičiuojama remiantis to, kas buvo suteikta, rinkos verte.
6.
Vartotojas neturi mokėti už:
a)           susijusių paslaugų arba jų dalies
suteikimą per sutarties atsisakymo terminą, kai:
i)           prekiautojas nesuteikė informacijos
pagal 17 straipsnio 1 ir 3 dalis arba
ii)          vartotojas aiškiai neprašė pradėti
teikti paslaugas per sutarties atsisakymo terminą pagal 18 straipsnio 2 dalį
ir 19 straipsnio 6 dalį;
b)           viso ne patvariąja laikmena tiekiamo
skaitmeninio turinio ar jo dalies tiekimą, kai:
i)           vartotojas nedavė išankstinio
sutikimo, kad skaitmeninis turinys būtų pradėtas tiekti prieš pasibaigiant 42 straipsnio
1 dalyje nurodytam sutarties atsisakymo terminui;
ii)          duodamas sutikimą vartotojas
nepritarė teisės atsisakyti sutarties praradimui arba
iii)         prekiautojas nepateikė patvirtinimo
pagal 18 straipsnio 1 dalį ir 19 straipsnio 5 dalį.
7.
Jei šiame straipsnyje nenumatyta kitaip,
naudojantis teise atsisakyti sutarties, vartotojui neatsiranda jokia
atsakomybė.
46 straipsnis
Papildomos sutartys
1.
Kai vartotojas pagal 41–45 straipsnius
naudojasi teise atsisakyti nuotolinės prekybos arba ne prekybai skirtose
patalpose sudarytos sutarties, visos papildomos sutartys savaime nutrūksta ir
vartotojas dėl to nepatiria jokių išlaidų, kurios nėra numatytos 2 ir 3 dalyse.
Šio straipsnio tikslu papildoma sutartis yra sutartis, pagal kurią vartotojas
įsigyja su nuotolinės prekybos ar ne prekybai skirtose patalpose sudaryta
sutartimi susietas prekes, skaitmeninį turinį arba susijusias paslaugas, o tas
prekes ir skaitmeninį turinį tiekia ar susijusias paslaugas teikia prekiautojas
ar trečiasis asmuo, kuris remiasi susitarimu su prekiautoju.
2.
43, 44 ir 45 straipsnių nuostatos papildomoms
sutartims taikomos tiek, kiek tos sutartys reglamentuojamos bendrąja Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teise.
3.
Kai papildomos sutartys bendrąja Europos pirkimo–pardavimo
sutarčių teise nereglamentuojamos, šalių pareigos sutarties atsisakymo atveju
reglamentuojamos pagal taikytiną teisę.
47 straipsnis
Imperatyvumas
Šalys negali netaikyti šio skyriaus nuostatų,
apriboti arba pakeisti jų poveikio vartotojo nenaudai.
5 skyrius.   Valios
trūkumai
48 straipsnis
Klaida
1.
Šalis gali nuginčyti sutartį dėl sutarties sudarymo
momentu buvusios fakto ar teisės klaidos, jeigu:
a)           nesant klaidos šalis nebūtų
sudariusi sutarties arba būtų ją sudariusi tik iš esmės skirtingomis sąlygomis,
o kita šalis apie tai žinojo arba turėjo žinoti ir
b)           kita šalis:
i)           lėmė klaidą;
ii)          lėmė sutarties sudarymą esant klaidai
tuo, kad neįvykdė 2 skyriaus 1–4 skirsniuose nustatytos pareigos
suteikti ikisutartinę informaciją,
iii)         žinojo arba turėjo žinoti apie klaidą
ir lėmė sutarties sudarymą esant klaidai tuo, kad neatskleidė reikšmingos
informacijos, su sąlyga, kad, vadovaujantis sąžiningumo ir sąžiningos dalykinės
praktikos principu, apie klaidą žinojusi šalis ją privalėjo atskleisti, arba
iv)         padarė tą pačią klaidą.
2.
Šalis dėl klaidos negali nuginčyti sutarties, jeigu
ta šalis prisiėmė klaidos riziką arba tomis aplinkybėmis turėjo ją prisiimti.
3.
Netikslus pareiškimo suformulavimas arba perdavimas
laikomas asmens, kuris padarė ar išsiuntė pareiškimą, klaida.
49 straipsnis
Apgaulė
1.
Šalis gali nuginčyti sutartį, jeigu kita šalis
paskatino sudaryti sutartį žodžiais arba veiksmais apgaulingai klaidindama arba
apgaulingai nuslėpdama informaciją, kurią, vadovaujantis sąžiningumo ir
sąžiningos dalykinės praktikos principu arba pareiga suteikti ikisutartinę
informaciją, ta šalis privalėjo atskleisti.
2.
Klaidinimas yra apgaulingas, jeigu klaidinama
žinant arba manant, kad pateikta informacija neteisinga, arba esant aplaidumui
dėl informacijos teisingumo ar neteisingumo, ir siekiama gavėją paskatinti
suklysti. Nuslėpimas yra apgaulingas, jeigu asmenį, kuriam informacija
nepranešama, siekiama paskatinti suklysti.
3.
Nustatant, ar pagal sąžiningumo ir sąžiningos
dalykinės praktikos principą šalis privalo atskleisti informaciją, turi būti
atsižvelgiama į visas aplinkybes, įskaitant:
a)           ar šalis turėjo specialiųjų žinių;
b)           į šalies išlaidas atitinkamai
informacijai gauti;
c)           ar kita šalis būtų galėjusi lengvai
gauti informacijos kitomis priemonėmis;
d)           į informacijos pobūdį;
e)           į akivaizdžią informacijos svarbą
kitai šaliai ir
f)            prekiautojų tarpusavio sutarčių
atveju – į gerą verslo praktiką atitinkamoje situacijoje.
50 straipsnis
Grasinimai
Šalis gali nuginčyti sutartį, jeigu kita šalis
paskatino sudaryti sutartį grasindama neteisėta, tiesiogine ir didele žala arba
neteisėtu veiksmu.
51 straipsnis
Piktnaudžiavimas
Šalis gali nuginčyti sutartį, jeigu sutarties
sudarymo momentu:
a)           ta šalis buvo priklausoma nuo kitos
šalies arba jas siejo pasitikėjimo santykiai, ji turėjo ekonominių sunkumų arba
neatidėliotinų poreikių, buvo neapdairi, nežinojo arba stokojo patirties ir
b)           kita šalis tai žinojo arba turėjo
žinoti ir, atsižvelgdama į aplinkybes ir sutarties tikslą, piktnaudžiavo
pirmosios šalies padėtimi įgydama didelę naudą arba nesąžiningą pranašumą.
52 straipsnis
Pranešimas apie sutarties nuginčijimą
1.
Sutartis nuginčijama pranešimu kitai šaliai.
2.
Pranešimas apie sutarties nuginčijimą galioja tik
jeigu jis pateikiamas per šį laikotarpį, po to, kai sutartį ginčijanti šalis
apie atitinkamas aplinkybes sužinojo arba galėjo laisvai veikti:
a)           šešis mėnesius klaidos atveju ir
b)           vienerius metus apgaulės, grasinimų
ir piktnaudžiavimo atveju.
53 straipsnis
Patvirtinimas
Kai šalis, pagal šį skyrių turinti teisę
nuginčyti sutartį, aiškiai arba numanomai patvirtina sutartį po to, kai apie
atitinkamas aplinkybes sužinojo arba galėjo laisvai veikti, ji sutarties
ginčyti nebegali.
54 straipsnis
Sutarties nuginčijimo pasekmės
1.
Sutartis, kuri gali būti nuginčyta, galioja iki jos
nuginčijimo, tačiau nuginčijus ji negalioja nuo jos sudarymo momento.
2.
Kai nuginčijimo pagrindas susijęs tik su tam
tikromis sutarties sąlygomis, nuginčijimo pasekmės taikomos tik toms sąlygoms,
išskyrus atvejus, kai išsaugoti likusią sutarties dalį neprotinga.
3.
Ar kuri nors šalis turi teisę reikalauti grąžinti
tai, kas pagal nuginčytą sutartį buvo perduota arba patiekta, arba sumokėti
ekvivalentą pinigais, reglamentuojama 17 skyriuje įtvirtintomis
restitucijos normomis.
55 straipsnis
Nuostolių dėl padarytos žalos atlyginimas
Šalis, kuri pagal šį skyrių turi teisę
nuginčyti sutartį arba kuri tokią teisę turėjo, tačiau jos neteko pasibaigus
terminui arba dėl patvirtinimo, turi teisę, neatsižvelgiant į tai, ar sutartis
nuginčyta, reikalauti iš kitos šalies atlyginti nuostolius dėl žalos, patirtos
dėl klaidos, apgaulės, grasinimo arba piktnaudžiavimo, jeigu kita šalis apie
atitinkamas aplinkybes žinojo arba turėjo žinoti.
56 straipsnis
Teisių gynimo priemonių panaikinimas arba apribojimas
1.
Apgaulės, grasinimų ir piktnaudžiavimo atveju
galiojančios teisių gynimo priemonės negali būti tiesiogiai arba netiesiogiai
panaikintos arba apribotos.
2.
Palaikydamos prekiautojo ir vartotojo santykius
šalys negali vartotojo nenaudai tiesiogiai arba netiesiogiai panaikinti arba
apriboti klaidos atveju galiojančių teisių gynimo priemonių.
57 straipsnis
Teisių gynimo priemonių pasirinkimas
Šalis, pagal šį skyrių turinti teisę naudotis
teisių gynimo priemonėmis, esant aplinkybėms, kuriomis tai šaliai taip pat
suteikiamos teisių gynimo priemonės sutarties nevykdymo atveju, gali rinktis
bet kurią iš tų priemonių.
III dalis.  Sutarties
turinio vertinimas
6 skyrius.   Aiškinimas
58 straipsnis
Bendrosios sutarčių aiškinimo taisyklės
1.
Sutartis turi būti aiškinama atsižvelgiant į bendrą
šalių valią net jei tai skiriasi nuo įprastinės sutartyje vartojamų žodžių ir
jų junginių reikšmės.
2.
Kai viena iš šalių sutartyje vartojamam žodžiui ar
žodžių junginiui nori suteikti ypatingą reikšmę, o kita šalis sutarties
sudarymo momentu apie tai žinojo arba turėjo žinoti, žodis ar žodžių junginys
turi būti aiškinamas taip, kaip norėjo pirmoji šalis.
3.
Sutartis turi būti aiškinama atsižvelgiant į tai,
kokią reikšmę jai būtų suteikę protingi asmenys, nebent 1 ir 2 dalyse
nustatyta kitaip.
59 straipsnis
Reikšmingi elementai
Aiškinant sutartį visų pirma turėtų būti
atsižvelgiama į:
a)           sutarties sudarymo aplinkybes,
įskaitant preliminarias derybas;
b)           šalių elgesį, net po sutarties
sudarymo;
c)           šalių jau pasirinktą žodžių ir jų
junginių, identiškų vartojamiems sutartyje arba į juos panašių, aiškinimą;
d)           papročius, kuriuos šalys paprastai
taiko tokioje pačioje situacijoje;
e)           šalių tarpusavio santykių praktiką;
f)            atitinkamoje veiklos srityje
nusistovėjusią žodžių ir jų junginių reikšmę;
g)           sutarties prigimtį ir tikslą ir
h)           sąžiningumo ir sąžiningos dalykinės
praktikos principą.
60 straipsnis
Nuoroda į visą sutartį
Sutartyje vartojami žodžiai ir jų junginiai
turi būti aiškinami atsižvelgiant į visą sutartį.
61 straipsnis
Kalbinių redakcijų neatitikimai
Kai sutartis sudaryta dviem ar daugiau kalbų
ir kiekvienas sutarties tekstas turi tokią pat teisinę galią, bet yra kalbinių
redakcijų neatitikimų, aukštesnė teisinė galia suteikiama pirmiau parengtam
sutarties tekstui.
62 straipsnis
Individualiai aptartų sutarties sąlygų pirmenybė
Jei yra neatitiktis, individualiai aptartos
sutarties sąlygos viršesnės už individualiai neaptartas sąlygas, kaip apibrėžta
7 straipsnyje.
63 straipsnis
Sutarties sąlygoms galią suteikiančio aiškinimo pirmenybė
Sutarties sąlygoms galią suteikiantis
aiškinimas viršesnis už tokios galios nesuteikiantį aiškinimą.
64 straipsnis
Aiškinimas vartotojų naudai
1.
Kai abejojama dėl prekiautojo ir vartotojo
sudarytoje sutartyje nustatytos sąlygos reikšmės, ji aiškinama vartotojo
naudai, nebent sąlygą pasiūlė vartotojas.
2.
Šalys negali vartotojo nenaudai netaikyti šio
straipsnio nuostatų, apriboti arba pakeisti jų poveikio.
65 straipsnis
Aiškinimas sutarties sąlygą pasiūliusios šalies nenaudai
Kai abejojama dėl sutartyje, kuri nepatenka į 64
straipsnio taikymo sritį, individualiai neaptartos sąlygos, kaip apibrėžta 7 straipsnyje,
reikšmės, ji aiškinama šią sąlygą pasiūliusios šalies nenaudai.
7 skyrius.   Sutarties
turinys ir galia
66 straipsnis
Sutarties sąlygos
Sutarties sąlygos kyla iš:
a)           šalių susitarimo, jei laikomasi visų
bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės imperatyviųjų normų;
b)           papročių arba praktikos, kurie šalis
saisto pagal 67 straipsnį;
c)           bendrosios Europos pirkimo–pardavimo
sutarčių teisės normų, taikomų nesant priešingo šalių susitarimo, ir
d)           kitų numanomų sutarties sąlygų pagal
68 straipsnį.
67 straipsnis
Papročiai ir praktika prekiautojų tarpusavio sutarčių atveju
1.
Prekiautojų tarpusavio sutarčių atveju šalis saisto
visi papročiai, kuriuos jos susitarė taikyti, ir jų tarpusavio santykių
praktika.
2.
Šalis saisto papročiai, kuriuos paprastai
prekiautojai taikytų tokioje pačioje situacijoje kaip šalys.
3.
Papročiai ir praktika šalių nesaisto, jei jie
prieštarauja aiškioms individualiai aptartoms sutarties sąlygoms arba
bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės imperatyviosioms normoms.
68 straipsnis
Sutarties sąlygos, kurios gali būti numanomos
1.
Kai būtina sureguliuoti klausimą, kuris aiškiai
nereglamentuojamas šalių susitarimu, papročiais, praktika arba bendrosios
Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės normomis, galima numanyti papildomą
sutarties sąlygą, atsižvelgiant visų pirma į:
a)           sutarties prigimtį ir tikslą;
b)           aplinkybes, kuriomis sutartis buvo
sudaryta, ir
c)           sąžiningumo ir sąžiningos dalykinės
praktikos principą.
2.
Kiek įmanoma, bet kokia pagal 1 dalį numanoma
sutarties sąlyga turėtų turėti tokią galią, dėl kokios šalys veikiausiai būtų
susitarusios, jei tą klausimą būtų sureguliavusios.
3.
1 dalis netaikoma, jei šalys tikslingai
nesureguliavo klausimo sutikdamos, kad viena ar kita šalis dėl to gali patirti
riziką.
69 straipsnis
Iš tam tikrų ikisutartinių pareiškimų kylančios sutarties sąlygos
1.
Jeigu prekiautojas iki sutarties sudarymo kitai
šaliai arba viešai pareiškia apie to prekiautojo pagal sutartį tiektino dalyko
savybes, pareiškimas įtraukiamas į sutarties sąlygas, nebent:
a)           kita šalis sutarties sudarymo
momentu žinojo arba turėjo žinoti, kad pareiškimas buvo neteisingas arba kad
dėl kitų priežasčių juo nebuvo galima pasikliauti kaip sąlyga, arba
b)           jis negalėjo turėti įtakos kitos
šalies sprendimui sudaryti sutartį.
2.
1 dalies tikslais asmens, užsiimančio
prekiautojo reklama arba rinkodara, pareiškimas laikomas prekiautojo
pareiškimu.
3.
Kai kita šalis yra vartotojas, 1 dalies
tikslais viešas gamintojo ar kito asmens ankstesniame iki sutarties sudarytų
sandorių grandinės etape arba jų vardu padarytas pareiškimas laikomas
prekiautojo pareiškimu, nebent sutarties sudarymo momentu prekiautojas apie tai
nežinojo arba negalėjo žinoti.
4.
Palaikydamos prekiautojo ir vartotojo santykius
šalys negali vartotojo nenaudai netaikyti šio straipsnio arba apriboti ar
pakeisti jo poveikio.
70 straipsnis
Pareiga atkreipti dėmesį į individualiai neaptartas sutarties sąlygas
1.
Vienos šalies pasiūlytomis, bet individualiai
neaptartomis sutarties sąlygomis, kaip apibrėžta 7 straipsnyje, prieš kitą
šalį galima remtis tik jeigu kita šalis apie jas žinojo arba jeigu sąlygas
siūlanti šalis prieš sudarant sutartį arba ją sudarius ėmėsi protingų veiksmų,
kad į jas atkreiptų kitos šalies dėmesį.
2.
Šio straipsnio tikslais palaikant prekiautojo ir
vartotojo santykius laikoma, kad vartotojo dėmesys nėra pakankamai atkreiptas į
sutarties sąlygą, jeigu sutarties dokumente tik pateikiama nuoroda į ją, net
jeigu vartotojas dokumentą pasirašo.
3.
Šalys negali netaikyti šio straipsnio nuostatų arba
apriboti ar pakeisti jų poveikio.
71 straipsnis
Papildomi mokėjimai prekiautojo ir vartotojo sutarčių atveju
1.
Prekiautojo ir vartotojo sutarties sąlyga, kuria
vartotojas įpareigojamas be atlygio, nustatyto už prekiautojo pagrindinę
sutartinę pareigą, papildomai sumokėti tam tikrą sumą, visų pirma, kai ji buvo
įtraukta pasinaudojant numatytosiomis parinktimis, kurių vartotojas privalo
nesirinkti, kad išvengtų papildomo mokėjimo, vartotojo nesaisto, nebent iki
vartotojo susaistymo sutartimi jis aiškiai sutiko su papildomu mokėjimu.
Papildomą sumą sumokėjęs vartotojas gali ją susigrąžinti.
2.
Šalys negali vartotojo nenaudai netaikyti šio
straipsnio nuostatų, apriboti arba pakeisti jų poveikio.
72 straipsnis
Integracijos išlyga
1.
Kai rašytinėje sutartyje numatyta išlyga, kad į
dokumentą įtrauktos visos sutarties sąlygos (integracijos išlyga), visi
ankstesni į dokumentą neįtraukti pareiškimai, įsipareigojimai arba susitarimai
nėra sutarties dalis.
2.
Integracijos išlyga netrukdo aiškinant sutartį
atsižvelgti į ankstesnius šalių pareiškimus, nebent nustatyta kitaip.
3.
Prekiautojo ir vartotojo sutarties atveju
integracijos išlyga vartotojo nesaisto.
4.
Šalys negali vartotojo nenaudai netaikyti šio
straipsnio nuostatų, apriboti arba pakeisti jų poveikio.
73 straipsnis
Kainos nustatymas
Kai pagal sutartį mokėtinos kainos negalima
nustatyti kitu būdu, mokėtina kaina, jei nenustatyta kitaip, yra panašiomis
sąlygomis sutarties sudarymo momentu įprastai imama kaina arba – jei tokios
kainos nėra – protingumo kriterijų atitinkanti kaina.
74 straipsnis
Vienašalis nustatymas šalies veiksmais
1.
Kai kainą ar kitą sutarties sąlygą turi nustatyti
viena šalis ir ji akivaizdžiai neatitinka protingumo kriterijaus, tokiu atveju
ji pakeičiama sutarties sudarymo momentu paprastai imama kaina arba panašiomis
aplinkybėmis taikoma sąlyga arba – jei tokios kainos arba sąlygos nėra –
protingumo kriterijų atitinkančia kaina arba sąlyga.
2.
Šalys negali netaikyti šio straipsnio nuostatų arba
apriboti ar pakeisti jų poveikio.
75 straipsnis
Nustatymas trečiojo asmens veiksmais
1.
Kai kainą ar kitą sutarties sąlygą turi nustatyti
trečiasis asmuo, bet to padaryti negali arba nenori, jai nustatyti teismas gali
paskirti kitą asmenį, nebent tai prieštarautų sutarties sąlygoms.
2.
Kai trečiojo asmens nustatyta kaina ar kita
sutarties sąlyga akivaizdžiai neatitinka protingumo kriterijaus, tokiu atveju
ji pakeičiama sutarties sudarymo momentu paprastai imama kaina arba panašiomis
aplinkybėmis taikoma sąlyga arba – jei tokios kainos arba sąlygos nėra –
protingumo kriterijų atitinkančia kaina arba sąlyga.
3.
1 dalyje sąvoka „teismas“ apima ir arbitražo
teismą.
4.
Palaikydamos prekiautojo ir vartotojo santykius
šalys negali vartotojo nenaudai netaikyti 2 dalies arba apriboti ar
pakeisti jos poveikio.
76 straipsnis
Kalba
Kai ryšiams dėl sutarties arba iš jos kylančių
teisių ar pareigų palaikyti vartotinos kalbos negalima nustatyti kitaip,
vartotina kalba laikoma sutarties sudarymo kalba.
77 straipsnis
Neterminuotos sutartys
1.
Tęstinio arba periodinio sutartinės prievolės
vykdymo atveju, kai sutarties sąlygose nenustatyta, kada turi baigtis
sutartinis santykis, arba nustatyta, kad jis turi būti nutrauktas atitinkamu
pranešimu, bet kuri šalis apie tai pranešusi kitai šaliai gali nutraukti
sutartį per protingą ne ilgesnį kaip dviejų mėnesių terminą.
2.
Palaikydamos prekiautojo ir vartotojo santykius
šalys negali vartotojo nenaudai netaikyti šio straipsnio arba apriboti ar
pakeisti jo poveikio.
78 straipsnis
Sutarties sąlygos trečiųjų asmenų naudai
1.
Susitariančiosios šalys gali sutartimi perleisti
savo teisę trečiajam asmeniui. Sudarant sutartį trečiasis asmuo neprivalo
egzistuoti arba būti nustatytas, tačiau turi galėti būti nustatomas.
2.
Trečiojo asmens teisės pobūdis ir turinys
nustatomas sutartyje. Ta teisė gali būti trečiojo asmens atsakomybės vienos iš
susitariančiųjų šalių atžvilgiu panaikinimas arba apribojimas.
3.
Kai viena iš susitariančiųjų šalių pagal sutartį
turi pareigą įvykdyti prievolę trečiajam asmeniui, tuomet:
a)           trečiasis asmuo neįvykdymo atveju
turi tas pačias su sutarties įvykdymu ir teisių gynimo priemonėmis susijusias
teises kaip ir susitariančioji šalis, kuri turėjo pareigą įvykdyti prievolę
pagal sutartį su trečiuoju asmeniu, ir
b)           susitariančioji šalis, kuri turi
pareigą, gali naudoti prieš trečiąjį asmenį visus teisių gynimo būdus, kokius
susitariančioji šalis galėtų naudoti prieš kitą sutarties šalį.
4.
Trečiasis asmuo gali atsisakyti jam perleistos
teisės apie tai pranešdamas bet kuriai iš susitariančiųjų šalių, jeigu tą
padarė prieš ją aiškiai arba numanomai priimdamas. Atsisakymo atveju laikoma,
kad trečiasis asmuo teisės niekada neįgijo.
5.
Susitariančiosios šalys gali išbraukti arba
pakeisti sutarties sąlygą, kuria suteikiama teisė, jei tai padaryta iki kurios
nors susitariančiosios šalies pranešimo trečiajam asmeniui apie teisės
suteikimą.
8 skyrius.   Nesąžiningos
sutarties sąlygos
1 skirsnis.       Bendrosios
nuostatos
79 straipsnis
Nesąžiningų sutarties sąlygų galia
1.
Vienos šalies pasiūlyta sutarties sąlyga, kuri
pagal šio skyriaus 2 ir 3 skirsnius yra nesąžininga, kitos šalies
nesaisto.
2.
Kai sutartį galima išsaugoti be nesąžiningos
sutarties sąlygos, kitos sutarties sąlygos ir toliau saisto.
80 straipsnis
Sąžiningumo kriterijaus netaikymas
1.
2 ir 3 skirsniai netaikomi sutarties sąlygoms,
kurios atspindi bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės, kuri būtų
taikoma, jeigu sąlygos nereglamentuotų tam tikro klausimo, normas.
2.
2 skirsnis netaikomas pagrindinio sutarties dalyko
apibrėžčiai arba mokėtinos kainos tinkamumui, jeigu prekiautojas įvykdė 82 straipsnyje
nustatytą pareigą užtikrinti skaidrumą.
3.
3 skirsnis netaikomas pagrindinio sutarties
dalyko apibrėžčiai arba mokėtinos kainos tinkamumui.
81 straipsnis
Imperatyvumas
Šalys negali netaikyti šio skyriaus nuostatų
arba apriboti ar pakeisti jų poveikio.
2 skirsnis.       Nesąžiningos
prekiautojo ir vartotojo sutarčių sąlygos
82 straipsnis
Pareiga užtikrinti individualiai neaptartų sutarties sąlygų skaidrumą
Kai su vartotoju individualiai neaptartas
sąlygas, kaip apibrėžta 7 straipsnyje, siūlo prekiautojas, jis privalo
užtikrinti, kad sąlygos būtų suformuluotos ir pateiktos aiškiai ir suprantamai.
83 straipsnis
Nesąžiningumo samprata prekiautojo ir vartotojo sutartyse
1.
Prekiautojo ir vartotojo sutartyje prekiautojo
pasiūlyta individualiai neaptarta sąlyga, kaip apibrėžta 7 straipsnyje,
yra nesąžininga pagal šį skirsnį, jeigu ji, priešingai nei reikalauja
sąžiningumo ir sąžiningos dalykinės praktikos principas, vartotojo nenaudai iš
esmės sutrikdo iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų pusiausvyrą.
2.
Vertinant sutarties sąlygos nesąžiningumą pagal šį
skirsnį, turi būti atsižvelgta į:
a)           tai, ar prekiautojas įvykdė 82 straipsnyje
nustatytą pareigą užtikrinti skaidrumą;
b)           pagal sutartį tiektino dalyko
pobūdį;
c)           aplinkybes sutarties sudarymo metu;
d)           kitas sutarties sąlygas ir
e)           kitos sutarties, nuo kurios
priklauso sutartis, sąlygas.
84 straipsnis
Visada nesąžiningos sutarties sąlygos
Sutarties sąlyga yra visada nesąžininga pagal
šį skirsnį, jeigu jos tikslas arba padarinys yra:
a)           prekiautojo atsakomybės už mirtį
arba sužalojimą, vartotojui sukeltą prekiautojo arba jo pavedimu veikiančio
asmens veiksmais arba neveikimu, panaikinimas arba apribojimas;
b)           prekiautojo atsakomybės už žalą arba
nuostolius, vartotojui padarytus tyčia arba dėl didelio aplaidumo, panaikinimas
arba apribojimas;
c)           prekiautojo pareigos būti
susaistytam įsipareigojimų, kuriuos prisiėmė jo įgalioti atstovai, apribojimas
arba jo įsipareigojimų susiejimas su reikalavimu atitikti tam tikrą sąlygą,
kurios įvykdymas priklauso išimtinai nuo prekiautojo;
d)           vartotojo teisės pareikšti ieškinį
arba pasinaudoti kitomis teisių gynimo priemonėmis, visų pirma reikalaujant,
kad vartotojas ginčus perduotų spręsti tik arbitražo tvarka, kuri paprastai
nenumatyta teisės normose, taikomose prekiautojo ir vartotojo sutartims,
panaikinimas arba suvaržymas;
e)           išimtinės kompetencijos spręsti
visus dėl sutarties kylančius ginčus suteikimas prekiautojo buveinės vietos
teismui, išskyrus atvejus, kai pasirinktas teismas yra ir vartotojo
gyvenamosios vietos teismas;
f)            išimtinės teisės spręsti, ar
patiektos prekės ir skaitmeninis turinys arba suteiktos susijusios paslaugos
atitinka sutarties sąlygas, arba išimtinės teisės aiškinti visas sutarties
sąlygas suteikimas prekiautojui;
g)           sąlygos, kad vartotoją sutartis saisto,
o prekiautojo nesaisto, nustatymas;
h)           reikalavimas, kad vartotojas
rinktųsi formalesnį sutarties nutraukimo būdą nei naudojo sudarant sutartį;
i)            trumpesnio pranešimo apie sutarties
nutraukimą, kaip apibrėžta 8 straipsnyje, termino nustatymas prekiautojui
nei vartotojui;
j)            įpareigojimas vartotojui sumokėti
už faktiškai nepristatytas prekes, nepatiektą skaitmeninį turinį arba
nesuteiktas susijusias paslaugas;
k)           nustatymas, kad individualiai
neaptartos sutarties sąlygos, kaip apibrėžta 7 straipsnyje, viršesnės už
individualiai aptartas sutarties sąlygas arba kad joms teikiama pirmenybė.
85 straipsnis
Sutarties sąlygos, kurioms galioja nesąžiningumo prezumpcija
Preziumuojama, kad sąlyga yra nesąžininga
pagal šį skirsnį, jeigu jos tikslas arba padarinys yra:
a)           vartotojo galimybės teikti turimus
įrodymus ribojimas arba įrodinėjimo pareigos, kuri pagal teisės normas tenka
prekiautojui, perkėlimas vartotojui;
b)           vartotojo galimybės prekiautojo ar
trečiojo asmens atžvilgiu naudotis galimomis teisių gynimo priemonėmis, kai
prekiautojas nevykdo savo pareigų pagal sutartį, nederamas panaikinimas arba
ribojimas;
c)           teisės įskaityti reikalavimus, kurių
vartotojas gali turėti prekiautojo atžvilgiu, palyginti su vartotojo
įsiskolinimu prekiautojui, nederamas panaikinimas arba ribojimas;
d)           leidimas prekiautojui negrąžinti
vartotojui iš jo gautų sumų, jei pastarasis nusprendžia nesudaryti sutarties
arba nevykdyti sutartinių pareigų, ir nenumatyti vartotojui teisės gauti iš
prekiautojo tokio paties dydžio sumas esant atvirkštinei situacijai;
e)           reikalavimas, kad sutartinių pareigų
nevykdantis vartotojas kaip nuostolių atlyginimą sumokėtų neproporcingai didelę
sumą arba nustatytą sumą už sutarties nevykdymą;
f)            teisės savo nuožiūra atsisakyti
sutarties arba ją nutraukti, kaip apibrėžta 8 straipsnyje, suteikimas
prekiautojui tokios teisės nesuteikiant vartotojui arba teisės negrąžinti sumų,
gautų už dar nesuteiktas susijusias paslaugas, kai prekiautojas sutarties
atsisako arba ją nutraukia, suteikimas prekiautojui;
g)           teisės be pranešimo per protingą
terminą nutraukti neterminuotą sutartį suteikimas prekiautojui, išskyrus
atvejus, kai tam yra rimtas pagrindas;
h)           automatiškas terminuotos sutarties
pratęsimas, nebent vartotojas išreikštų priešingą valią, kai sutarties sąlygose
numatytas neprotingai trumpas pranešimo terminas;
i)            teisės vienašališkai keisti
sutarties sąlygas be sutartyje numatyto teisėto pagrindo suteikimas
prekiautojui; tai neturi įtakos sutarties sąlygoms, pagal kurias prekiautojas
pasilieka teisę vienašališkai keisti neterminuotos sutarties sąlygas, jeigu
prekiautojas įpareigojamas vartotoją informuoti per protingą terminą, o
vartotojas gali sutartį nutraukti nepatirdamas išlaidų;
j)            teisės vienašališkai be teisėto
pagrindo keisti bet kokias tiektinų prekių ar skaitmeninio turinio arba
teiktinų susijusių paslaugų savybes ar kitas vykdymo ypatybes suteikimas
prekiautojui;
k)           sąlygos, kad prekių, skaitmeninio
turinio arba susijusių paslaugų kaina nustatoma prekių arba skaitmeninio
turinio pristatymo arba paslaugų teikimo metu, numatymas arba leidimas
prekiautojui didinti kainą nesuteikiant vartotojui teisės atsisakyti sutarties,
jeigu padidinta kaina yra pernelyg didelė, palyginti su sutartąja sutarties
sudarymo metu; tai neturi įtakos kainų indeksavimo išlygoms, jei jos teisėtos,
su sąlyga, kad kainų svyravimo metodas yra išsamiai aprašytas;
l)            vartotojo įpareigojimas vykdyti
visas savo pareigas pagal sutartį, kai prekiautojas nevykdo savųjų;
m)          leidimas prekiautojui be vartotojo
sutikimo perleisti savo iš sutarties kylančias teises ir pareigas, išskyrus
atvejus, kai tai yra prekiautojo kontroliuojama patronuojamoji bendrovė, arba
įvykus susijungimui ar panašiam teisėtam bendrovės sandoriui, ir mažai
tikėtina, kad toks perleidimas turės neigiamos įtakos vartotojo teisėms;
n)           leidimas prekiautojui tiekti
lygiaverčius daiktus, kai nesama užsakyto dalyko, aiškiai nepranešus vartotojui
apie tokią galimybę ir aplinkybę, kad prekiautojas turi padengti vartotojo
pagal sutartį gautų dalykų grąžinimo išlaidas, jeigu vartotojas pasinaudoja
teise nepriimti vykdymo;
o)           leidimas prekiautojui naudotis
neprotingai ilgu arba netinkamai apibrėžtu ofertos akceptavimo arba atmetimo
terminu;
p)           leidimas prekiautojui naudotis
neprotingai ilgu arba netinkamai apibrėžtu iš sutarties išplaukiančių prievolių
vykdymo terminu;
q)           nederamas vartotojo galimybių
prekiautojo atžvilgiu naudotis galimomis teisių gynimo priemonėmis arba
galimais prekiautojo reikalavimų užginčijimo būdais panaikinimas arba
ribojimas;
r)            specialių formalumų, kurie pagal
teisės normas nėra privalomi ir nėra protingi, numatymas, jeigu prekiautojas
vykdo iš sutarties išplaukiančias pareigas arba jeigu vartotojas gauna iš
sutarties naudą;
s)            reikalavimas, kad vartotojas
sumokėtų pernelyg didelį avansą arba suteiktų pernelyg dideles prievolių
įvykdymo garantijas;
t)            nepateisinamas kliudymas vartotojui
užsakyti tiektinus dalykus arba remonto darbus iš trečiųjų asmenų;
u)           nepateisinamas sutarties susiejimas
su kita sutartimi, sudaryta su prekiautoju, prekiautojo patronuojamąja bendrove
ar trečiuoju asmeniu, taip, kaip vartotojas negalėjo protingai tikėtis;
v)           pernelyg didelių neterminuotos
sutarties nutraukimo kliūčių nustatymas vartotojui;
w)          ilgesnės nei vienerių metų pradinės
arba atnaujintos sutarties dėl tęstinio prekių ar skaitmeninio turinio tiekimo
ar susijusių paslaugų teikimo trukmės nustatymas, nebent vartotojas bet kuriuo
metu sutartį gali nutraukti per ne ilgesnį kaip 30 dienų nutraukimo
terminą.
3 skirsnis.       Nesąžiningos
sutarties sąlygos prekiautojų tarpusavio sutartyse
86 straipsnis
Nesąžiningumo samprata prekiautojų tarpusavio sutartyse
1.
Prekiautojų tarpusavio sutarties sąlyga yra
nesąžininga pagal šį skirsnį tik jeigu:
a)           tai yra viena iš individualiai
neaptartų sąlygų, kaip apibrėžta 7 straipsnyje, ir
b)           ji yra tokio pobūdžio, kad jos
naudojimas akivaizdžiai nukrypsta nuo geros verslo praktikos ir prieštarauja
sąžiningumo ir sąžiningos dalykinės praktikos principui.
2.
Vertinant sutarties sąlygos nesąžiningumą pagal šį
skirsnį, turi būti atsižvelgta į:
a)           pagal sutartį tiektino dalyko
pobūdį;
b)           aplinkybes sutarties sudarymo metu;
c)           kitas sutarties sąlygas ir
d)           kitos sutarties, nuo kurios
priklauso sutartis, sąlygas.
IV dalis.  Pirkimo–pardavimo
sutarties ar skaitmeninio turinio tiekimo sutarties šalių pareigos ir teisių
gynimo priemonės
9 skyrius.   Bendrosios
nuostatos
87 straipsnis
Neįvykdymas ir esminis neįvykdymas
1.
Prievolės neįvykdymas yra pateisinamas arba
nepateisinamas tos prievolės vykdymo neatlikimas, kuris apima:
a)           prekių nepristatymą arba pavėluotą
pristatymą;
b)           skaitmeninio turinio nepatiekimą
arba pavėluotą patiekimą;
c)           sutarties sąlygų neatitinkančių
prekių pristatymą;
d)           sutarties sąlygų neatitinkančio
skaitmeninio turinio tiekimą;
e)           kainos nesumokėjimą arba pavėluotą
sumokėjimą ir
f)            bet kokį kitą galimą sutarties
sąlygų neatitinkantį įvykdymą.
2.
Vienos šalies prievolės neįvykdymas yra esminis,
jeigu:
a)           kita šalis iš esmės negauna to, ko
ji turėjo teisę tikėtis pagal sutartį, nebent sutarties sudarymo momentu
prievolės nevykdanti šalis tokio padarinio nenumatė ir negalėjo numatyti, arba
b)           iš jo pobūdžio aišku, kad negalima
tikėtis, jog prievolės nevykdanti šalis ateityje ją įvykdys.
88 straipsnis
Pateisinamas neįvykdymas
1.
Prievolės neįvykdymas yra pateisinamas, jeigu tam
buvo kliūčių, kurių šalis negalėjo kontroliuoti ir jeigu nebuvo galima tikėtis,
kad ta šalis į kliūtis atsižvelgs sutarties sudarymo momentu arba užkirs joms
ar jų pasekmėms kelią arba jas įveiks.
2.
Kai kliūtis yra laikina, neįvykdymas pateisinamas
kliūties egzistavimo laikotarpiu. Tačiau jeigu vėlavimas prilygsta esminiam
neįvykdymui, kita šalis jį gali tokiu laikyti.
3.
Prievolės įvykdyti negalinti šalis turi pareigą
užtikrinti, kad kitai šaliai būtų pranešta apie kliūtį ir jos įtaką gebėjimui
įvykdyti prievolę nepagrįstai nedelsiant po to, kai pirmoji šalis apie tas
aplinkybes sužinojo arba turėjo sužinoti. Kita šalis turi teisę reikalauti
nuostolių dėl žalos, atsiradusios dėl šios pareigos pažeidimo, atlyginimo.
89 straipsnis
Aplinkybių pasikeitimas
1.
Šalis privalo įvykdyti savo prievoles net jeigu jų
vykdymas labai pasunkėjo, nesvarbu dėl padidėjusių vykdymo išlaidų ar dėl
sumažėjusios mainais gautino dalyko vertės.
Kai įvykdymas labai pasunkėja dėl išimtinio
aplinkybių pasikeitimo, šalys privalo pradėti derybas, kad sutartį pakeistų
arba nutrauktų.
2.
Jei šalys per protingą terminą nesusitaria, teismas
bet kurios šalies prašymu gali:
a)           pakeisti sutartį taip, kad ji
atitiktų tai, dėl ko šalys būtų protingai susitarusios sutarties sudarymo metu,
jeigu būtų atsižvelgusios į aplinkybių pasikeitimą, arba
b)           nutraukti sutartį, kaip apibrėžta 8 straipsnyje,
teismo nustatytą dieną ir jo nustatytomis sąlygomis.
3.
1 ir 2 dalys taikomos tik jeigu:
a)           aplinkybės pasikeitė jau sudarius
sutartį;
b)           aplinkybių pasikeitimu besiremianti
nukentėjusioji šalis tuo metu neatsižvelgė ir negalėjo atsižvelgti į aplinkybių
pasikeitimo galimybę arba mastą ir
c)           nukentėjusioji šalis neprisiėmė ir
negali būti protingai laikoma prisiėmusia tų aplinkybių pasikeitimo riziką.
4.
2 ir 3 dalyse sąvoka „teismas“ apima ir
arbitražo teismą.
90 straipsnis
Išplėstas normų dėl nepriimtų mokėjimų ir prekių ar skaitmeninio turinio
taikymas
1.
Jeigu nenumatyta kitaip, 12 skyriaus normos,
reglamentuojančios pirkimo kainos mokėjimą, su atitinkamais patikslinimais
taikomos kitiems mokėjimams.
2.
97 straipsnis su atitinkamais patikslinimais
taikomas kitais atvejais, kai prekės ar skaitmeninis turinys paliekami asmens
valdymui dėl to, kad kitas asmuo jų nepriėmė, nors priimti privalėjo.
10 skyrius. Pardavėjo
pareigos
1 skirsnis.       Bendrosios
nuostatos
91 straipsnis
Pagrindinės pardavėjo pareigos
Prekių pardavėjas arba skaitmeninio turinio
tiekėjas (šioje dalyje toliau – pardavėjas) privalo:
a)           pristatyti prekes arba tiekti
skaitmeninį turinį;
b)           perduoti prekių nuosavybę, taip pat
ir patvariąja laikmena, kuria tiekiamas skaitmeninis turinys,
c)           užtikrinti, kad prekės arba
skaitmeninis turinys atitiktų sutarties reikalavimus;
d)           užtikrinti, kad pirkėjas turėtų
teisę skaitmeninį turinį naudoti pagal sutartį, ir
e)           pateikti tokius prekių ir su jomis
susijusius dokumentus arba su skaitmeniniu turiniu susijusius dokumentus, kokių
gali būti reikalaujama pagal sutartį.
92 straipsnis
Įvykdymas trečiojo asmens veiksmais
1.
Pardavėjas gali prievolės vykdymą pavesti kitam
asmeniui, nebent sutarties sąlygose reikalaujama, kad pardavėjas prievolę
įvykdytų asmeniškai.
2.
Kitam asmeniui prievolės vykdymą pavedęs pardavėjas
lieka atsakingas už prievolės įvykdymą.
3.
Palaikydamos prekiautojo ir vartotojo santykius
šalys negali vartotojo nenaudai netaikyti 2 dalies arba apriboti ar
pakeisti jos poveikio.
2 skirsnis.       Pristatymas
93 straipsnis
Pristatymo vieta
1.
Kai pristatymo vietos negalima nustatyti kitaip,
a)           vartojimo pirkimo–pardavimo
sutarties arba skaitmeninio turinio tiekimo sutarties, kuri yra nuotolinės
prekybos arba ne prekybai skirtose patalpose sudaryta sutartis, atveju arba
tais atvejais, kai sutartyje pardavėjas įsipareigojo pasirūpinti prekių
gabenimu pirkėjui, tai yra vartotojo gyvenamoji vieta sutarties sudarymo
momentu;
b)           kitais atvejais,
i)           kai sutartyje numatyta, kad prekes
gabena vežėjas arba keli vežėjai, tai yra artimiausias pirmojo vežėjo surinkimo
punktas;
ii)          kai prekių gabenimas sutartyje
nenumatytas, tai yra pardavėjo verslo vieta sutarties sudarymo momentu.
2.
Jeigu pardavėjas turi kelias verslo vietas, verslo
vieta pagal 1 dalies b punktą yra ta, kuri glaudžiausiai susijusi su
prievole pristatyti.
94 straipsnis
Pristatymo būdas
1.
Jeigu nesusitarta kitaip, pardavėjas vykdo pareigą
pristatyti:
a)           vartojimo pirkimo–pardavimo
sutarties arba skaitmeninio turinio tiekimo sutarties, kuri yra nuotolinės
prekybos arba ne prekybai skirtose patalpose sudaryta sutartis, atveju arba
tais atvejais, kai sutartyje pardavėjas įsipareigojo pasirūpinti prekių
gabenimu pirkėjui – vartotojui perduodamas fizinį prekių arba skaitmeninio
turinio valdymą arba kontrolę;
b)           kitais atvejais, kai sutartyje
numatyta, kad prekes gabena vežėjas, – įteikdamas prekes pirmajam vežėjui, kad
šis jas perduotų pirkėjui, ir įteikdamas pirkėjui dokumentą, įgalinantį pirkėją
perimti prekes iš jas turinčio vežėjo, arba
c)           a ir b punktais
nereglamentuojamais atvejais – sudarydamas sąlygas pirkėjui disponuoti prekėmis
ar skaitmeniniu turiniu arba – kai susitarta, kad pardavėjas turi pateikti tik
prekių dokumentus – dokumentais.
2.
1 dalies a ir c punktuose nuoroda į vartotoją
arba pirkėją apima ir vartotojo arba pirkėjo vadovaujantis sutartimi nurodytą
trečiąjį asmenį, kuris nėra vežėjas.
95 straipsnis
Pristatymo terminas
1.
Kai pristatymo termino negalima nustatyti kitaip,
prekės arba skaitmeninis turinys turi būti pristatyti nepagrįstai nedelsiant po
sutarties sudarymo.
2.
Prekiautojo ir vartotojo sutarčių atveju
prekiautojas privalo pristatyti prekes arba skaitmeninį turinį ne vėliau kaip
per 30 dienų nuo sutarties sudarymo, nebent šalys susitarė kitaip.
96 straipsnis
Su prekių gabenimu susijusios pardavėjo pareigos
1.
Kai pagal sutartį reikalaujama, kad pardavėjas
pasirūpintų prekių gabenimu, pardavėjas privalo sudaryti būtinas sutartis, kad
prekės į nustatytą vietą būtų nugabentos aplinkybes atitinkančiomis transporto
priemonėmis ir pagal įprastas gabenimo sąlygas.
2.
Kai pardavėjas pagal sutartį prekes įteikia
vežėjui, o prekės žymomis, važtaraščiais ar kitaip nėra aiškiai identifikuotos
kaip pagal sutartį tiektinos prekės, pardavėjas privalo pirkėjui pranešti apie
siuntą, apibrėždamas prekes.
3.
Kai pagal sutartį nereikalaujama, kad pardavėjas
sudarytų prekių gabenimo draudimą, pardavėjas privalo pirkėjo prašymu suteikti
jam visą turimą informaciją, kuri reikalinga, kad pirkėjas galėtų sudaryti tokį
draudimą.
97 straipsnis
Pirkėjo nepriimtos prekės arba skaitmeninis turinys
1.
Pardavėjas, kurio valdymui prekės arba skaitmeninis
turinys liko todėl, kad pirkėjas jų nepriėmė, nors turėjo priimti, privalo
imtis protingų veiksmų jas apsaugoti ir išsaugoti.
2.
Pardavėjas atleidžiamas nuo pareigos pristatyti
prekes ar patiekti skaitmeninį turinį, jeigu jis:
a)           protingomis sąlygomis pirkėjo
sąskaita prekes arba skaitmeninį turinį laiko pas trečiąjį asmenį ir apie tai
praneša pirkėjui arba
b)           protingomis sąlygomis prekes arba
skaitmeninį turinį parduoda po pranešimo pirkėjui ir sumoka pirkėjui grynąsias
pajamas.
3.
Pardavėjas turi teisę reikalauti grąžinti arba
išskaičiuoti iš pajamų protingai patirtas išlaidas.
98 straipsnis
Poveikis rizikos perėjimui
Pristatymo poveikis rizikos perėjimui
reglamentuojamas 14 skyriuje.
3 skirsnis.       Prekių ir
skaitmeninio turinio atitiktis
99 straipsnis
Atitiktis sutarties sąlygoms
1.
Prekės arba skaitmeninis turinys atitinka sutarties
sąlygas, jeigu:
a)           atitinka sutartyje numatytą kiekį,
kokybę ir aprašymą;
b)           yra sutartyje numatytoje taroje arba
pakuotėje ir
c)           patiektos su visais sutartyje
numatytais priedais, instaliavimo ar kitomis instrukcijomis.
2.
Kai šalys nėra susitarusios kitaip, prekės arba
skaitmeninis turinys atitinka sutarties sąlygas, jeigu įvykdyti ir 100, 101 ir 102
straipsnių reikalavimai.
3.
Vartojimo pirkimo–pardavimo sutartyje bet koks
vartotojo nenaudai nuo 100, 102 ir 103 straipsnių reikalavimų
nukrypstantis susitarimas galioja tik jeigu sutarties sudarymo momentu
vartotojas žinojo apie specialią prekių arba skaitmeninio turinio būklę ir
prekes arba skaitmeninį turinį priėmė kaip atitinkančius sutarties sąlygas jos
sudarymo metu.
4.
Vartojimo pirkimo–pardavimo sutartyje šalys negali
vartotojo nenaudai netaikyti 3 dalies arba apriboti ar pakeisti jos
poveikio.
100 straipsnis
Prekių ir skaitmeninio turinio atitikties kriterijai
Prekės ir skaitmeninis turinys turi:
a)           būti tinkami bet kokiai konkrečiai
paskirčiai, apie kurią pardavėjas buvo informuotas sutarties sudarymo momentu,
išskyrus tuos atvejus, kai iš aplinkybių matyti, kad pirkėjas nepasitikėjo arba
kad pirkėjui nebuvo protinga pasitikėti pardavėjo kompetencija ir vertinimu;
b)           būti tinkami paskirčiai, kuriai
tokios pačios rūšies prekės ir skaitmeninis turinys paprastai naudojami;
c)           turėti savybes prekių arba
skaitmeninio turinio, kuriuos pardavėjas pateikė pirkėjui kaip pavyzdį arba
modelį;
d)           būti tokioms prekėms įprastoje
taroje ar pakuotėje arba – kai tokia tara ar pakuotė gali būti įvairi – joms
išsaugoti ir apsaugoti tinkamoje taroje ar pakuotėje;
e)           būti patiekti su tokiais priedais,
instaliavimo ar kitomis instrukcijomis, kokias pirkėjas gali tikėtis gauti;
f)            turėti savybes ir veikimo ypatybes,
nurodytas ikisutartiniame pareiškime, kuris yra sutarties sąlygų dalis pagal 69 straipsnį,
ir
g)           turėti tokias savybes ir veikimo
ypatybes, kokių pirkėjas gali tikėtis. Nustatant, ko vartotojas gali tikėtis iš
skaitmeninio turinio, reikia atsižvelgti į tai, ar skaitmeninis turinys buvo
patiektas mainais už kainos sumokėjimą.
101 straipsnis
Neteisingas instaliavimas pagal vartojimo pirkimo–pardavimo sutartį
1.
Kai pagal vartojimo pirkimo–pardavimo sutartį
patiektos prekės arba patiektas skaitmeninis turinys buvo neteisingai
instaliuoti, dėl neteisingo instaliavimo atsiradusi neatitiktis laikoma prekių
arba skaitmeninio turinio neatitiktimi, jeigu:
a)           prekės arba skaitmeninis turinys
buvo instaliuoti pardavėjo ar jo atsakomybe arba
b)           prekes arba skaitmeninį turinį
turėjo instaliuoti vartotojas, o neteisingo instaliavimo priežastis yra instaliavimo
instrukcijos trūkumai.
2.
Šalys negali vartotojo nenaudai netaikyti šio
straipsnio nuostatų, apriboti arba pakeisti jų poveikio.
102 straipsnis
Trečiųjų asmenų teisės arba reikalavimai
1.
Prekės ir skaitmeninis turinys turi būti
nesuvaržyti trečiojo asmens teisėmis arba neakivaizdžiai nepagrįstais
reikalavimais.
2.
Kiek tai susiję su intelektinės nuosavybės teisėmis
arba reikalavimais, nepažeidžiant 3 ir 4 dalių, prekės ir skaitmeninis
turinys turi būti nesuvaržyti trečiojo asmens teisėmis arba neakivaizdžiai
nepagrįstais reikalavimais:
a)           kurie pareikšti pagal valstybės,
kurioje prekės arba skaitmeninis turinys bus naudojami pagal sutartį, teisę
arba – jeigu tokio susitarimo nėra – pagal pirkėjo verslo vietos valstybės
teisę arba, prekiautojo ir vartotojo sutarčių atveju, pagal sutarties sudarymo
metu vartotojo nurodytos gyvenamosios vietos teisę; ir
b)           apie kuriuos sutarties sudarymo
momentu pardavėjas žinojo arba turėjo žinoti.
3.
Įmonių tarpusavio sutartyse 2 dalis netaikoma, kai
pirkėjas sutarties sudarymo momentu žinojo arba turėjo žinoti apie intelektine
nuosavybe grindžiamas teises arba reikalavimus.
4.
Prekiautojo ir vartotojo sutartyse 2 dalis
netaikoma, kai vartotojas sutarties sudarymo momentu žinojo arba turėjo žinoti
apie intelektine nuosavybe grindžiamas teises arba reikalavimus.
5.
Prekiautojo ir vartotojo sutartyse šalys negali
vartotojo nenaudai netaikyti šio straipsnio arba apriboti ar pakeisti jo
poveikio.
103 straipsnis
Skaitmeninio turinio atitikties ribojimai
Skaitmeninis turinys nelaikomas neatitinkančiu
sutarties sąlygų vien todėl, kad po sutarties sudarymo pasirodė atnaujintas
skaitmeninis turinys.
104 straipsnis
Pirkėjo žinojimas apie neatitiktį prekiautojų tarpusavio sutartyje
Prekiautojų tarpusavio sutartyje pardavėjas
neatsako už prekių neatitiktį, jeigu sutarties sudarymo momentu pirkėjas apie
neatitiktį žinojo arba negalėjo nežinoti.
105 straipsnis
Reikšmingas atitikties nustatymo momentas
1.
Pardavėjas atsako už bet kokią neatitiktį, buvusią
rizikos perėjimo pirkėjui pagal 14 skyrių momentu.
2.
Vartojimo pirkimo–pardavimo sutartyje
preziumuojama, kad bet kokia per šešis mėnesius nuo rizikos perėjimo pirkėjui
momento išaiškėjusi neatitiktis egzistavo tuo momentu, nebent tai nesuderinama
su prekių ar skaitmeninio turinio arba su neatitikties pobūdžiu.
3.
101 straipsnio 1 dalies a punkte
reglamentuojamu atveju to straipsnio 1 arba 2 dalyse pateikta nuoroda į
rizikos perėjimo pirkėjui momentą laikytina nuoroda į instaliavimo užbaigimo
momentą. 101 straipsnio 1 dalies b punkte reglamentuojamu atveju rizikos
perėjimui reikšmingas momentas, kuriuo pirkėjas per protingą terminą užbaigė
instaliavimą.
4.
Kai skaitmeninį turinį vėliau privalo atnaujinti
prekiautojas, jis turi užtikrinti, kad skaitmeninis turinys visą sutarties
galiojimo laikotarpį atitiks sutarties sąlygas.
5.
Prekiautojo ir vartotojo sutartyje šalys negali
vartotojo nenaudai netaikyti šio straipsnio arba apriboti ar pakeisti jo
poveikio.
11 skyrius. Pirkėjo
teisių gynimo priemonės
1 skirsnis.       Bendrosios
nuostatos
106 straipsnis
Pirkėjo teisių gynimo priemonių apžvalga
1.
Tais atvejais, kai pardavėjas nevykdo prievolės,
pirkėjas gali taikyti tokias teisių gynimo priemones:
a)           reikalauti įvykdyti prievolę,
įskaitant prievolės įvykdymą natūra, prekių arba skaitmeninio turinio trūkumų
pašalinimą arba pakeitimą, pagal šio skyriaus 3 skirsnį;
b)           sustabdyti savo prievolės vykdymą
pagal šio skyriaus 4 skirsnį;
c)           nutraukti sutartį pagal šio skyriaus
5 skirsnį ir pagal 17 skyrių reikalauti grąžinti visas sumokėtas
sumas;
d)           sumažinti kainą pagal šio skyriaus 6 skirsnį
ir
e)           reikalauti nuostolių atlyginimo
pagal 16 skyrių.
2.
Jeigu pirkėjas yra prekiautojas:
a)           pirkėjo teisės naudotis bet kuria
teisių gynimo priemone, išskyrus savo prievolės vykdymo sustabdymą, priklauso
nuo pardavėjo teisės ištaisyti trūkumus, kaip nustatyta šio skyriaus 2 skirsnyje,
ir
b)           pirkėjo teisės remtis neatitiktimi
priklauso nuo šio skyriaus 7 skirsnyje nustatytų tikrinimo ir pranešimo
reikalavimų.
3.
Jeigu pirkėjas yra vartotojas:
a)           pirkėjo teisės nepriklauso nuo to,
ar pardavėjas ištaisė trūkumus, ir
b)           šio skyriaus 7 skirsnyje
nustatyti tikrinimo ir pranešimo reikalavimai netaikomi.
4.
Jeigu pardavėjo prievolės neįvykdymas yra
pateisinamas, pirkėjas gali naudotis bet kuria 1 dalyje nurodyta teisių
gynimo priemone, išskyrus reikalavimą įvykdyti prievolę ir atlyginti
nuostolius.
5.
Pirkėjas negali naudotis 1 dalyje nurodytomis
teisių gynimo priemonėmis, jeigu jis lėmė pardavėjo prievolės neįvykdymą.
6.
Teisių gynimo priemonės, kurios nėra nederančios,
gali būti kumuliuojamos.
107 straipsnis
Teisių gynimo priemonių ribojimas, kai skaitmeninis turinys patiektas ne
mainais už kainos sumokėjimą
Kai skaitmeninis turinys patiektas ne mainais
už kainos sumokėjimą, pirkėjas negali naudotis 106 straipsnio 1 dalies
a–d punktuose nurodytomis teisių gynimo priemonėmis. Pirkėjas pagal 106 straipsnio
1 dalies e punktą gali reikalauti atlyginti nuostolius tik dėl pirkėjo
nuosavybei, įskaitant aparatinę ir programinę įrangą bei duomenis, sutarties
sąlygų neatitinkančiu patiektu skaitmeniniu turiniu padarytos žalos arba jos
sugadinimą, išskyrus pelną, kurio pirkėjas negavo dėl tų nuostolių.
108 straipsnis
Imperatyvumas
Prekiautojo ir vartotojo sutartyje šalys
negali vartotojo nenaudai netaikyti šio skyriaus arba apriboti ar pakeisti jo
poveikio, prieš vartotojui atkreipiant prekiautojo dėmesį į neatitiktį.
2 skirsnis.       Prekiautojo
atliekamas trūkumų ištaisymas
109 straipsnis
Prekiautojo atliekamas trūkumų ištaisymas
1.
Pardavėjas, kuris pasiūlė prievolę įvykdyti prieš
terminą ir kuriam pranešta, kad įvykdymas neatitinka sutarties sąlygų, gali
pateikti naują ir reikalavimus atitinkantį pasiūlymą, jeigu tą galima padaryti
per įvykdymui numatytą terminą.
2.
1 dalimi nereglamentuojamais atvejais
pardavėjas, kuris pasiūlė įvykdyti prievolę sutarties sąlygų neatitinkančiu
būdu, po to, kai buvo informuotas apie neatitiktį, gali nepagrįstai nedelsiant
pasiūlyti ištaisyti trūkumus savo sąskaita.
3.
Pranešimas apie sutarties nutraukimą neužkerta
kelio pateikti pasiūlymą ištaisyti trūkumus.
4.
Pirkėjas gali nepriimti pasiūlymo ištaisyti
trūkumus tik jeigu:
a)           trūkumų negalima ištaisyti
nedelsiant ir nesukeliant pirkėjui didelių nepatogumų,
b)           pirkėjas turi pagrindo manyti, kad
negalima pasitikėti pardavėjo prievolės įvykdymu ateityje, arba
c)           vėlavimas įvykdyti prievolę prilygtų
esminiam neįvykdymui.
5.
Pardavėjui nustatomas protingas terminas trūkumams
ištaisyti.
6.
Iki trūkumų ištaisymo pirkėjas gali sustabdyti savo
prievolės vykdymą, tačiau pirkėjo teisės, nederančios su termino skyrimu
pardavėjui trūkumams ištaisyti, sustabdomos iki to termino pabaigos.
7.
Nepaisant trūkumų ištaisymo, pirkėjas išlaiko teisę
reikalauti nuostolių atlyginimo už vėlavimą ir kitą trūkumų ištaisymu padarytą
arba leidusią kilti žalą.
3 skirsnis.       Reikalavimas
įvykdyti prievolę
110 straipsnis
Reikalavimas įvykdyti pardavėjo prievolę
1.
Pirkėjas turi teisę reikalauti, kad pardavėjas
įvykdytų prievoles.
2.
Įvykdymas, kurio gali būti reikalaujama, apima ir
sutarties sąlygų neatitinkančio įvykdymo trūkumų pašalinimą be papildomo
atlygio.
3.
Įvykdymo negali būti reikalaujama tais atvejais,
kai:
(a)
įvykdymas būtų neįmanomas ar yra neteisėtas arba
(b)
įvykdymo našta arba išlaidos būtų neproporcingos
naudai, kurią pirkėjas gautų.
111 straipsnis
Vartotojo galimybė pasirinkti trūkumų pašalinimą arba pakeitimą
1.
Kai vartojimo pirkimo–pardavimo sutartyje reikalaujama,
kad prekiautojas ištaisytų neatitiktį pagal 110 straipsnio 2 dalį,
vartotojas gali reikalauti pašalinti daikto trūkumus arba jį pakeisti, nebent
pasirinkta galimybė būtų neteisėta ar neįmanoma arba, palyginti su kitomis
esamomis galimybėmis, pardavėjas patirtų tokių išlaidų, kurios būtų
neproporcingos atsižvelgiant į:
a)           vertę, kurią prekės turėtų, jeigu
atitiktų sutarties sąlygas;
b)           neatitikties sutarties sąlygoms
reikšmingumą ir
c)           galimybę pasiūlyti alternatyvą dėl
to nesukeliant pirkėjui didelių nepatogumų.
2.
Jeigu vartotojas pareikalavo neatitiktį ištaisyti
pašalinant daikto trūkumus arba jį pakeičiant pagal 1 dalį, kitas teisių gynimo
priemones vartotojas gali pasirinkti tik jeigu prekiautojas per protingą ne
ilgesnį kaip 30 dienų terminą daikto trūkumų neištaisė arba jo nepakeitė.
Tačiau tuo laikotarpiu vartotojas gali sustabdyti savo prievolės vykdymą.
112 straipsnis
Pakeisto daikto susigrąžinimas
1.
Tais atvejais, kai pardavėjas neatitiktį ištaisė
daiktą pakeisdamas, pardavėjas turi teisę ir pareigą savo sąskaita susigrąžinti
pakeistą daiktą.
2.
Pirkėjas neturi mokėti už pakeisto daikto naudojimą
iki jo pakeitimo.
4 skirsnis.       Pirkėjo prievolės
vykdymo sustabdymas
113 straipsnis
Teisė sustabdyti prievolės vykdymą
1.
Pirkėjas, kuris savo prievolę turi įvykdyti tuo
pačiu metu kaip pardavėjas arba pardavėjui įvykdžius, turi teisę sustabdyti
prievolės vykdymą, kol pardavėjas nepasiūlė įvykdyti prievolės arba jos
neįvykdė.
2.
Pirkėjas, kuris savo prievolę turi įvykdyti iki
pardavėjo prievolės įvykdymo ir kuris protingai mano, kad pardavėjas neįvykdys
prievolės laiku, gali sustabdyti savo prievolės įvykdymą tol, kol turės
protingą pagrindą taip manyti.
3.
Pagal šį straipsnį gali būti sustabdytas visos arba
dalies prievolės vykdymas, jeigu jį pagrindžia pirkėjo prievolės neįvykdymas.
Kai pardavėjo prievolės turi būti įvykdytos dalimis arba yra dalomos kitokiu
būdu, pirkėjas gali sustabdyti prievolės vykdymą tik neįvykdytos prievolės
dalies atžvilgiu, nebent pardavėjo prievolės neįvykdymas yra tokio pobūdžio,
koks pateisintų visos pirkėjo prievolės sustabdymą.
5 skirsnis.       Sutarties
nutraukimas
114 straipsnis
Sutarties nutraukimas dėl prievolės nevykdymo
1.
Pirkėjas gali sutartį nutraukti, kaip apibrėžta 8
straipsnyje, jeigu pardavėjo prievolės pagal sutartį neįvykdymas yra esminis,
kaip apibrėžta 87 straipsnio 2 dalyje.
2.
Vartojimo pirkimo–pardavimo sutartyje ir
prekiautojo bei vartotojo sudarytoje skaitmeninio turinio tiekimo sutartyje,
kai prievolė neįvykdoma dėl prekių neatitikties sutarties sąlygoms, vartotojas
gali sutartį nutraukti, nebent neatitiktis yra mažareikšmė.
115 straipsnis
Sutarties nutraukimas dėl pavėluoto pristatymo po pranešimo apie papildomo
vykdymo termino nustatymą
1.
Pirkėjas gali nutraukti sutartį dėl pavėluoto
pristatymo, kuris savaime nėra esminis, jeigu pirkėjas praneša apie papildomo
protingos trukmės vykdymo termino nustatymą, o pardavėjas per tą terminą
prievolės neįvykdo.
2.
1 dalyje nurodytas papildomas terminas
laikomas protingos trukmės, jeigu pardavėjas nepagrįstai nedelsdamas jam
neprieštarauja.
3.
Tais atvejais, kai pranešime numatytas automatiškas
sutarties nutraukimas, jeigu pardavėjas prievolės neįvykdo per pranešime
nustatytą terminą, sutarties nutraukimas įgyja galią tam terminui pasibaigus be
papildomo pranešimo.
116 straipsnis
Sutarties nutraukimas dėl numatomo prievolės neįvykdymo
Pirkėjas gali nutraukti sutartį iki sueina
prievolės įvykdymo terminas, jeigu pardavėjas pareiškė arba iš kitų aplinkybių
paaiškėja, kad prievolė nebus įvykdyta, ir jeigu prievolės neįvykdymo pobūdis
pateisintų sutarties nutraukimą.
117 straipsnis
Teisės nutraukti sutartį apimtis
1.
Kai pardavėjo prievolės pagal sutartį turi būti
įvykdytos dalimis arba yra dalomos kitokiu būdu, tokiais atvejais, jeigu pagal
šį skirsnį yra pagrindas nutraukti sutartį dėl dalies, kuriai kaina gali būti
padalyta, pirkėjas gali nutraukti sutartį tik dėl tos dalies.
2.
1 dalis netaikoma tais atvejais, kai negalima
tikėtis, kad pirkėjas sutiks su kitų dalių įvykdymu, arba prievolės neįvykdymas
yra tokio pobūdžio, koks pateisintų visos sutarties nutraukimą.
3.
Kai pardavėjo prievolės pagal sutartį yra nedalomos
arba kainos negalima padalyti, pirkėjas sutartį gali nutraukti tik jeigu
prievolės neįvykdymas yra tokio pobūdžio, koks pateisintų visos sutarties
nutraukimą.
118 straipsnis
Pranešimas apie sutarties nutraukimą
Teisė nutraukti sutartį pagal šį skirsnį
įgyvendinama pranešimu pardavėjui.
119 straipsnis
Teisės nutraukti sutartį netekimas
1.
Pirkėjas netenka teisės nutraukti sutartį pagal šį
skirsnį, jeigu apie sutarties nutraukimą nepranešama per protingą terminą nuo
teisės atsiradimo momento arba nuo to momento, kai pirkėjas sužinojo arba
galėjo sužinoti apie prievolės neįvykdymą, atsižvelgiant į tai, kas įvyko
vėliau.
2.
1 dalis netaikoma, kai:
a)           pirkėjas yra vartotojas arba
b)           nebuvo pasiūlytas joks prievolės
įvykdymas.
6 skirsnis.       Kainos
sumažinimas
120 straipsnis
Teisė sumažinti kainą
1.
Pirkėjas, kuris sutinka su sutarties sąlygų
neatitinkančiu prievolės įvykdymu, gali sumažinti kainą. Kainos sumažinimas
turi būti proporcingas tarp to, kas buvo gauta per vykdymą, vertės vykdymo
momentu ir to, kas būtų gauta, jei vykdymas būtų atitikęs sutarties sąlygas,
vertės sumažėjimui.
2.
Pirkėjas, kuris turi teisę sumažinti kainą pagal 1
dalį ir kuris jau sumokėjo už sumažintą kainą didesnę sumą, gali iš pardavėjo susigrąžinti
perviršį.
3.
Pirkėjas, kuris sumažina kainą, negali gauti
nuostolių atlyginimo už taip kompensuotą žalą, tačiau išsaugo teisę reikalauti
nuostolių atlyginimo už bet kokią kitą vėliau patirtą žalą.
7 skirsnis.       Pranešimo
reikalavimai prekiautojų tarpusavio sutartyje
121 straipsnis
Prekių tikrinimas prekiautojų tarpusavio sutartyse
1.
Prekiautojų tarpusavio sutarties atveju pirkėjas
per protingai trumpą terminą, tačiau ne vėliau kaip per 14 dienų nuo prekių
pristatymo, skaitmeninio turinio patiekimo arba susijusių paslaugų suteikimo
turėtų patikrinti prekes arba pasiekti, kad jos būtų patikrintos.
2.
Jeigu sutartyje numatytas prekių gabenimas,
tikrinimas gali būti atidėtas, iki prekės pasieks paskirties vietą.
3.
Jeigu prekės peradresuojamos transportavimo metu
arba perskirstomos pirkėjo prieš tai jam neturint protingos galimybės jų
patikrinti, o sutarties sudarymo momentu pardavėjas žinojo arba turėjo žinoti
apie tokio peradresavimo arba perskirstymo galimybę, patikrinimas gali būti
atidėtas, iki prekės pasieks naują paskirties vietą.
122 straipsnis
Reikalavimas pranešti apie neatitiktį prekiautojų tarpusavio sutartyse
1.
Prekiautojų tarpusavio sutarties atveju pirkėjas
negali remtis neatitiktimi, jeigu jis pardavėjui per protingą terminą nepranešė
apie neatitikties pobūdį.
Terminas prasideda, kai prekės patiekiamos arba
kai pirkėjas pastebėjo arba turėjo pastebėti neatitiktį, atsižvelgiant į tai,
kas įvyko vėliau.
2.
Pirkėjas netenka teisės remtis neatitiktimi, jeigu
jis per dvejus metus nuo faktinio prekių įteikimo jam pagal sutartį pardavėjui
nepraneša apie neatitiktį.
3.
Kai šalys susitarė, kad prekės tam tikrą nustatytą
laikotarpį turi būti tinkamos konkrečiai paskirčiai arba jų įprastai
paskirčiai, pranešimo terminas pagal 2 dalį nesibaigia anksčiau už susitartą laikotarpį.
4.
2 dalis netaikoma 102 straipsnyje
nurodytiems trečiųjų asmenų reikalavimams arba teisėms.
5.
Pirkėjas neturi pardavėjui pranešti, kad buvo
pristatytos ne visos prekės, jeigu pirkėjas turi pagrindą manyti, kad likusios
prekės bus pristatytos.
6.
Pardavėjas neturi teisės remtis šiuo straipsniu,
jeigu neatitiktis susijusi su aplinkybėmis, apie kurias pardavėjas žinojo arba
turėjo žinoti ir kurių jis neatskleidė pirkėjui.
12 skyrius. Pirkėjo
pareigos
1 skirsnis.       Bendrosios
nuostatos
123 straipsnis
Pagrindinės pirkėjo pareigos
1.
Pirkėjas privalo:
a)           sumokėti kainą;
b)           priimti pristatytas prekes arba
patiektą skaitmeninį turinį ir
c)           perimti prekių ar su jomis
susijusius dokumentus arba su skaitmeniniu turiniu susijusius dokumentus, kaip
reikalaujama pagal sutartį.
2.
1 dalies a punktas skaitmeninio turinio
tiekimo sutarčiai netaikomas, kai skaitmeninis turinys patiektas ne mainais už
kainos sumokėjimą.
2 skirsnis.       Kainos mokėjimas
124 straipsnis
Mokėjimo būdas
1.
Mokėjimas atliekamas sutarties sąlygose nurodytu būdu
arba – jeigu jis nenurodytas – bet kokiu kitu mokėjimo vietoje naudojamu
įprastinėmis verslo sąlygomis, atsižvelgiant į sandorio pobūdį.
2.
Preziumuojama, kad pardavėjas, kuris priima čekius
ar kitus mokėjimo pavedimus arba pasižadėjimą sumokėti, tą daro tik su sąlyga,
kad jie bus įvykdomi. Pardavėjas gali siekti, kad būtų įvykdyta pirminė
mokėjimo pareiga, jeigu pavedimas arba pasižadėjimas neįvykdomi.
3.
Pirminė pirkėjo pareiga išnyksta, jeigu pardavėjas
priima pasižadėjimą sumokėti, kurį duoda trečiasis asmuo, su kuriuo pardavėjas
sudaręs ankstesnį susitarimą trečiojo asmens pasižadėjimą priimti kaip mokėjimo
priemonę.
4.
Prekiautojo ir vartotojo sutarties atveju
vartotojas už konkrečios mokėjimo priemonės naudojimą neturi mokėti mokesčio,
viršijančio prekiautojo išlaidas, patiriamas dėl tokios priemonės naudojimo.
125 straipsnis
Mokėjimo vieta
1.
Kai mokėjimo vietos negalima nustatyti kitaip, ja
laikoma pardavėjo verslo vieta sutarties sudarymo momentu.
2.
Jeigu pardavėjas turi kelias verslo vietas,
mokėjimo vieta laikoma ta pardavėjo verslo vieta, kuri su mokėjimo pareiga
susijusi glaudžiausiai.
126 straipsnis
Mokėjimo terminas
1.
Kaina turi būti sumokėta pristatymo momentu.
2.
Pardavėjas gali nepriimti pasiūlymo sumokėti prieš
mokėjimo terminą, jeigu turi tam teisėtą interesą.
127 straipsnis
Trečiojo asmens atliktas mokėjimas
1.
Pirkėjas gali pavesti atlikti mokėjimą kitam
asmeniui. Pirkėjas, kuris paveda atlikti mokėjimą kitam asmeniui, ir toliau
atsako už mokėjimo atlikimą.
2.
Pardavėjas negali nepriimti trečiojo asmens atlikto
mokėjimo, jeigu:
a)           trečiasis asmuo veikia su pirkėjo
sutikimu arba
b)           trečiasis asmuo turi teisėtą
interesą, kad mokėjimas būtų atliktas, o pirkėjas nesumokėjo arba aišku, kad
suėjus tam mokėjimo terminui nesumokės.
3.
Trečiajam asmeniui atlikus mokėjimą pagal 1 arba 2 dalį,
pirkėjas atleidžiamas nuo atsakomybės pardavėjui.
4.
Kai pardavėjas priima trečiojo asmens atliktą
mokėjimą 1 arba 2 dalimi nereglamentuojamomis aplinkybėmis, pirkėjas
atleidžiamas nuo atsakomybės pardavėjui, tačiau pardavėjas pirkėjui atsako už
bet kokią tokiu sutikimu padarytą žalą.
128 straipsnis
Mokėjimo užskaitymas
1.
Kai pirkėjas pardavėjui turi atlikti kelis
mokėjimus, o atlikto mokėjimo nepakanka jiems visiems padengti, pirkėjas
mokėjimo metu gali informuoti pardavėją, kokiai prievolei mokėjimas turi būti
užskaitytas.
2.
Jei pirkėjas neinformuoja pagal 1 dalį,
pardavėjas, per protingą terminą pranešęs pirkėjui, gali vykdymą užskaityti
vienai iš prievolių.
3.
Užskaitymas pagal 2 dalį negalioja, jeigu
užskaityta prievolei, kurios vykdymo terminas dar nesuėjęs arba dėl kurios
vyksta ginčas.
4.
Kai nė viena šalis neatlieka faktinio užskaitymo,
mokėjimas užskaitomas tai prievolei, kuri atitinka vieną iš tolesnių nustatyta
tvarka išvardytų kriterijų:
a)           prievolė, kurios vykdymo terminas
suėjęs arba kuri turi būti vykdoma pirma;
b)           prievolė, dėl kurios vykdymo
pardavėjas nepateikė užtikrinimo arba pateikė mažiausią užtikrinimą;
c)           prievolė, kurios vykdymas pirkėją
labiausiai apsunkina;
d)           pirmiausiai atsiradusi prievolė.
Jei netaikomas nė vienas iš šių kriterijų,
mokėjimas proporcingai užskaitomas visoms prievolėms.
5.
Prievolei, kuri negali būti įvykdyta dėl suėjusio
senaties termino, mokėjimas pagal 2, 3 arba 4 dalį gali būti užskaitytas
tik jeigu nėra kitų prievolių, kurioms mokėjimas gali būti užskaitytas pagal
minėtų dalių nuostatas.
6.
Bet kurios prievolės atveju pirkėjo mokėjimu
pirmąja eile turi būti užskaitytos išlaidos, antrąja eile – palūkanos ir
trečiąja eile – pagrindinio reikalavimo suma, nebent pardavėjas užskaito
kitaip.
3 skirsnis.       Pristatytų daiktų
priėmimas
129 straipsnis
Pristatytų daiktų priėmimas
Pareigą priimti pristatytus daiktus pirkėjas
įvykdo:
a)           atlikdamas visus veiksmus, kurių
galima tikėtis siekiant įgalinti pardavėją įvykdyti pareigą pristatyti daiktus,
ir
b)           perimdamas prekes ar prekių
dokumentus arba skaitmeninį turinį, kaip reikalaujama pagal sutartį.
130 straipsnis
Pristatymas prieš terminą ir netinkamo kiekio pristatymas
1.
Jeigu pardavėjas prekes pristato arba skaitmeninį
turinį patiekia prieš nustatytą terminą, pirkėjas privalo pristatytas prekes ar
patiektą skaitmeninį turinį priimti, nebent jis turi teisėtą interesą
atsisakyti priimti.
2.
Jeigu pardavėjas pristato mažesnį nei sutartyje
numatytą prekių arba skaitmeninio turinio kiekį, pirkėjas privalo pristatytas
prekes ar patiektą skaitmeninį turinį priimti, nebent jis turi teisėtą interesą
atsisakyti priimti.
3.
Jeigu pardavėjas pristato didesnį nei sutartyje
numatytą prekių arba skaitmeninio turinio kiekį, pirkėjas kiekio perviršį gali
pasilikti arba atsisakyti priimti.
4.
Jeigu pirkėjas kiekio perviršį pasilieka, jis
laikomas patiektu pagal sutartį ir už jį turi būti sumokėta sutartyje nustatyta
kaina.
5.
Vartojimo pirkimo–pardavimo sutarties atveju 4
dalis netaikoma, jeigu pirkėjas protingai mano, kad pardavėjas kiekio perviršį
pristatė tikslingai ir nesuklydęs, žinodamas, kad jis nebuvo užsakytas.
6.
Šis straipsnis skaitmeninio turinio tiekimo
sutarčiai netaikomas, kai skaitmeninis turinys patiektas ne mainais už kainos
sumokėjimą.
13 skyrius. Pardavėjo
teisių gynimo priemonės
1 skirsnis.       Bendrosios
nuostatos
131 straipsnis
Pardavėjo teisių gynimo priemonių apžvalga
1.
Tais atvejais, kai pardavėjas nevykdo prievolės,
pirkėjas gali taikyti tokias teisių gynimo priemones:
a)           reikalauti įvykdyti prievolę pagal
šio skyriaus 2 skirsnį;
b)           sustabdyti savo prievolės vykdymą
pagal šio skyriaus 3 skirsnį;
c)           nutraukti sutartį pagal šio skyriaus
4 skirsnį ir
d)           reikalauti sumokėti nuo kainos
palūkanas arba nuostolių atlyginimą pagal 16 skyrių.
2.
Jeigu pirkėjo prievolės neįvykdymas yra pateisinamas,
pardavėjas gali naudotis bet kuria 1 dalyje nurodyta teisių gynimo
priemone, išskyrus reikalavimą įvykdyti prievolę ir atlyginti nuostolius.
3.
Pardavėjas negali naudotis 1 dalyje
nurodytomis teisių gynimo priemonėmis, jeigu jis lėmė pirkėjo prievolės neįvykdymą.
4.
Teisių gynimo priemonės, kurios nėra nederančios,
gali būti kumuliuojamos.
2 skirsnis.       Reikalavimas
įvykdyti prievolę
132 straipsnis
Reikalavimas įvykdyti pirkėjo prievoles
1.
Pardavėjas turi teisę reikalauti sumokėti kainą,
kai jos mokėjimo terminas yra suėjęs, ir įvykdyti bet kurią kitą pirkėjo
prisiimtą prievolę.
2.
Tais atvejais, kai pirkėjas prekių arba
skaitmeninio turinio dar neperėmė ir yra aišku, kad nenorės priimti prievolės
įvykdymo, pardavėjas vis tiek gali reikalauti, kad pirkėjas pristatytas prekes
ar patiektą skaitmeninį turinį priimtų ir kainą sumokėtų, nebent pardavėjas be
didelių pastangų arba išlaidų būtų galėjęs sudaryti protingą pakaitinį sandorį.
3 skirsnis.       Pardavėjo
prievolės vykdymo sustabdymas
133 straipsnis
Teisė sustabdyti prievolės vykdymą
1.
Pardavėjas, kuris savo prievolę turi įvykdyti tuo
pačiu metu kaip pirkėjas arba pirkėjui įvykdžius, turi teisę sustabdyti
prievolės vykdymą, kol pirkėjas nepasiūlė įvykdyti prievolės arba jos neįvykdė.

2.
Pardavėjas, kuris savo prievolę turi įvykdyti iki
pirkėjo prievolės įvykdymo ir kuris protingai mano, kad pirkėjas prievolės
neįvykdys laiku, gali sustabdyti savo prievolės įvykdymą tol, kol turės
protingą pagrindą taip manyti. Tačiau teisė sustabdyti prievolės vykdymą
išnyksta, jeigu pirkėjas pakankamai užtikrina tinkamą prievolės įvykdymą arba
pateikia tinkamą garantiją.
3.
Pagal šį straipsnį gali būti sustabdytas visos arba
dalies prievolės vykdymas, jeigu jį pagrindžia pirkėjo prievolės neįvykdymas.
Kai pirkėjo prievolės turi būti įvykdytos dalimis arba yra dalomos kitokiu
būdu, pardavėjas gali sustabdyti prievolės vykdymą tik neįvykdytos prievolės
dalies atžvilgiu, nebent pirkėjo prievolės neįvykdymas yra tokio pobūdžio, koks
pateisintų visos pardavėjo prievolės sustabdymą.
4 skirsnis.       Sutarties
nutraukimas
134 straipsnis
Sutarties nutraukimas dėl esminio prievolės neįvykdymo
Pardavėjas gali sutartį nutraukti, kaip
apibrėžta 8 straipsnyje, jeigu pirkėjo prievolės pagal sutartį neįvykdymas yra
esminis, kaip apibrėžta 87 straipsnio 2 dalyje.
135 straipsnis
Sutarties nutraukimas dėl praleisto termino po pranešimo apie papildomo
vykdymo termino nustatymą
1.
Pardavėjas gali nutraukti sutartį dėl vėlavimo
įvykdyti prievolę, kuris savaime nėra esminis, jeigu pardavėjas praneša apie
papildomo protingos trukmės vykdymo termino nustatymą, o pirkėjas per tą
terminą prievolės neįvykdo.
2.
Terminas laikomas protingos trukmės, jeigu pirkėjas
nepagrįstai nedelsdamas jam neprieštarauja. Palaikant prekiautojo ir vartotojo
santykius papildomas vykdymo terminas turi būti ne trumpesnis kaip 167 straipsnio
2 dalyje nurodytas 30 dienų terminas.
3.
Tais atvejais, kai pranešime numatytas automatiškas
sutarties nutraukimas, jeigu pirkėjas prievolės neįvykdo per pranešime
nustatytą terminą, sutarties nutraukimas galią įgyja tam terminui pasibaigus be
papildomo pranešimo.
4.
Vartojimo pirkimo–pardavimo sutartyje šalys negali
vartotojo nenaudai netaikyti šio straipsnio arba apriboti ar pakeisti jo
poveikio.
136 straipsnis
Sutarties nutraukimas dėl numatomo prievolės neįvykdymo
Pardavėjas gali nutraukti sutartį, iki sueina
prievolės įvykdymo terminas, jeigu pirkėjas pareiškė arba iš kitų aplinkybių
paaiškėja, kad prievolė nebus įvykdyta, ir jeigu prievolės neįvykdymas bus
esminis.
137 straipsnis
Teisės nutraukti sutartį apimtis
1.         Kai pirkėjo prievolės pagal sutartį
turi būti įvykdytos dalimis arba yra dalomos kitokiu būdu, tokiais atvejais,
jeigu pagal šį skirsnį yra pagrindas nutraukti sutartį dėl dalies, kuri
atitinka pardavėjo prievolių dalį, pardavėjas gali nutraukti sutartį tik dėl
tos dalies.
2.         1 dalis netaikoma, jeigu visos
sutarties atžvilgiu prievolės neįvykdymas yra esminis.
3.         Kai pirkėjo prievolės pagal sutartį
yra nedalomos, pardavėjas sutartį gali nutraukti tik jeigu visos sutarties
atžvilgiu prievolės neįvykdymas yra esminis.
138 straipsnis
Pranešimas apie sutarties nutraukimą
Teisė nutraukti sutartį pagal šį skirsnį
įgyvendinama pranešimu pirkėjui.
139 straipsnis
Teisės nutraukti sutartį netekimas
1.
Tais atvejais, kai įvykdyti prievolę pasiūlyta
pavėluotai arba pasiūlytas prievolės įvykdymas kitaip neatitinka sutarties
sąlygų, pardavėjas netenka teisės nutraukti sutartį pagal šį skirsnį, jeigu
apie sutarties nutraukimą nepranešama per protingą terminą nuo to momento, kai
pardavėjas sužinojo arba galėjo sužinoti apie pasiūlymą arba neatitiktį.
2.
Pardavėjas netenka teisės nutraukti sutartį
pranešimu pagal 136 straipsnį, nebent apie sutarties nutraukimą praneša per
protingą terminą nuo tos teisės atsiradimo momento.
3.
Tais atvejais, kai pirkėjas nesumokėjo kainos arba
neįvykdė prievolės kitu būdu ir toks neįvykdymas yra esminis, pardavėjas
išlaiko teisę nutraukti sutartį.
14 skyrius. Rizikos
perėjimas
1 skirsnis.       Bendrosios
nuostatos
140 straipsnis
Rizikos perėjimo pasekmės
Prekėms ar skaitmeniniam turiniui žuvus arba
sugedus po to, kai rizika perėjo pirkėjui, pirkėjas neatleidžiamas nuo
prievolės sumokėti kainą, nebent prekės ar skaitmeninis turinys žuvo arba
sugedo dėl pardavėjo veiksmo arba neveikimo.
141 straipsnis
Prekių arba skaitmeninio turinio identifikavimas pagal sutartį
Rizika nepereina pirkėjui tol, kol prekės arba
skaitmeninis turinys pradiniu susitarimu, pranešimu pirkėjui ar kitu būdu nėra
aiškiai identifikuoti kaip patiektini pagal sutartį.
2 skirsnis.       Rizikos perėjimas
vartojimo pirkimo–pardavimo sutartyse
142 straipsnis
Rizikos perėjimas vartojimo pirkimo–pardavimo sutartyje
1.
Vartojimo pirkimo–pardavimo sutarties atveju rizika
pereina tuo momentu, kai vartotojas arba kitas šiuo tikslu vartotojo nurodytas
trečiasis asmuo – kitas nei vežėjas – įgyja fizinį prekių arba patvariosios
laikmenos, kuria patiektas skaitmeninis turinys, valdymą.
2.
Skaitmeninio turinio tiekimo ne patvariąja laikmena
sutarties atveju rizika pereina tuo momentu, kai vartotojas arba kitas šiuo
tikslu vartotojo nurodytas trečiasis asmuo įgyja skaitmeninio turinio kontrolę.

3.
Išskyrus tuos atvejus, kai sutartis yra nuotolinės
prekybos arba ne prekybai skirtose patalpose sudaryta sutartis, 1 ir 2 dalys
netaikomos, kai vartotojas neįvykdo savo pareigos perimti prekes arba
skaitmeninį turinį ir prievolės neįvykdymas nėra pateisinamas pagal 88
straipsnį. Tokiu atveju rizika pereina tuo momentu, kai vartotojas arba jo
nurodytas trečiasis asmuo būtų įgijęs fizinį prekių valdymą arba skaitmeninio
turinio kontrolę, jeigu būtų įvykdyta pareiga juos perimti.
4.
Kai vartotojas rūpinasi prekių arba patvariąja
laikmena patiekto skaitmeninio turinio gabenimu, o prekiautojos tokios
galimybės nepasiūlė, rizika pereina, kai prekės arba patvariąja laikmena
patiektas skaitmeninis turinys perduodami vežėjui; tokiu atveju vartotojo
teisės vežėjo atžvilgiu nepažeidžiamos.
5.
Šalys negali vartotojo nenaudai netaikyti šio
straipsnio nuostatų, apriboti arba pakeisti jų poveikio.
3 skirsnis.       Rizikos perėjimas
prekiautojų tarpusavio sutartyse
143 straipsnis
Rizikos perėjimo momentas
1.
Prekiautojų tarpusavio sutarties atveju rizika
pereina, kai pirkėjas priima pristatytas prekes ar skaitmeninį turinį arba
prekių dokumentus.
2.
1 dalis taikoma atsižvelgiant į 144, 145 ir 146
straipsnius.
144 straipsnis
Pirkėjo dispozicijai pateiktos prekės
1.
Jeigu prekės arba skaitmeninis turinys yra pateikti
pirkėjo dispozicijai ir pirkėjas apie tai žino, rizika pirkėjui pereina tuo
momentu, kai prekės arba skaitmeninis turinys turėjo būti perimti, nebent
pirkėjas turėjo teisę sustabdyti pristatytų prekių arba skaitmeninio turinio
perėmimą pagal 113 straipsnį.
2.
Jeigu prekės arba skaitmeninis turinys yra pateikti
pirkėjo dispozicijai kitoje nei pardavėjo verslo vietoje, rizika pereina, kai
pristatymas tapo vykdytinas ir pirkėjas žinojo apie tai, kad prekės ar skaitmeninis
turinys jo dispozicijai pateikti toje vietoje.
145 straipsnis
Prekių gabenimas
1.
Šis straipsnis taikomas pirkimo–pardavimo
sutarčiai, kurioje numatytas prekių gabenimas.
2.
Jeigu pardavėjas nėra įpareigotas perduoti prekes
tam tikroje vietoje, rizika pereina pirkėjui, kai prekės perduodamos pirmam
vežėjui, kad šis jas perduotų pirkėjui pagal sutarties sąlygas.
3.
Jeigu pardavėjas įpareigotas perduoti prekes
vežėjui tam tikroje vietoje, rizika nepereina pirkėjui tol, kol prekės vežėjui
nėra perduotos toje vietoje.
4.
Aplinkybė, kad pardavėjas turi teisę saugoti prekių
disponavimo dokumentus, neturi įtakos rizikos perėjimui.
146 straipsnis
Transportuojant parduotos prekės
1.
Šis straipsnis taikomas pirkimo–pardavimo
sutarčiai, susijusiai su transportuojant parduotomis prekėmis.
2.
Rizika pirkėjui pereina nuo to momento, kai prekės
buvo perduotos pirmam vežėjui. Tačiau, jeigu tą suponuoja aplinkybės, rizika
pirkėjui pereina, kai sudaroma sutartis.
3.
Jeigu sutarties sudarymo momentu pardavėjas žinojo
arba turėjo žinoti, kad prekės žuvo arba buvo sugadintos ir to pirkėjui
neatskleidė, prekių žuvimo arba sugedimo rizika tenka pardavėjui.
V dalis. Susijusių paslaugų sutarties šalių pareigos ir teisių
gynimo priemonės
15 skyrius. Šalių
pareigos ir teisių gynimo priemonės
1 skirsnis.       Tam tikrų
bendrųjų vartojimo pirkimo–pardavimo sutarčių normų taikymas
147 straipsnis
Tam tikrų bendrųjų vartojimo pirkimo–pardavimo sutarčių normų taikymas
1.
Šios dalies tikslais taikomos 9 skyriaus normos.
2.
Nutraukiant vartojimo pirkimo–pardavimo sutartį
arba skaitmeninio turinio tiekimo sutartį, nutraukiama ir susijusių paslaugų
sutartis.
2 skirsnis.       Paslaugų teikėjo
pareigos
148 straipsnis
Pareiga pasiekti rezultatą ir rūpestingumo bei kompetencijos pareiga
1.
Paslaugos teikėjas privalo pasiekti konkretų pagal
sutartį reikalaujamą rezultatą.
2.
Nesant aiškios arba numanomos sutartinės pareigos
pasiekti konkretų rezultatą, paslaugos teikėjas privalo susijusią paslaugą
suteikti rūpestingai ir kompetentingai, kaip pagal susijusiai paslaugai
taikomas įstatymo ar kitas privalomas teisės normas paslaugą suteiktų protingas
paslaugų teikėjas.
3.
Nustatant iš paslaugos teikėjo reikalaujamą
protingą rūpestingumą ir kompetenciją, be kita ko, turi būti atsižvelgta į:
a)           su susijusios paslaugos teikimu
klientui susijusios rizikos pobūdį, dydį, dažnumą ir numatomumą;
b)           prevencinių priemonių, kuriomis būtų
užkirstas kelias žalos arba panašios žalos atsiradimui, išlaidas, jeigu
padaryta žala, ir
c)           susijusios paslaugos suteikimui
skirtą laiką.
4.
Kai prekiautojo ir vartotojo sutartyje susijusi
paslauga apima prekių instaliavimą, instaliavimas turi būti atliktas taip, kad
instaliuotos prekės atitiktų sutarties sąlygas, kaip reikalaujama 101
straipsnyje.
5.
Palaikydamos prekiautojo ir vartotojo santykius
šalys negali vartotojo nenaudai netaikyti 2 dalies arba apriboti ar
pakeisti jos poveikio.
149 straipsnis
Pareiga užkirsti kelią žalai
Paslaugos teikėjas privalo imtis protingų
prevencinių priemonių, kad užkirstų kelią bet kokiai žalai prekėms ar
skaitmeniniam turiniui arba fiziniam sužalojimui arba bet kokiems kitiems
nuostoliams arba žalai teikiant susijusias paslaugas ar jas suteikus.
150 straipsnis
Įvykdymas trečiojo asmens veiksmais
1.
Paslaugos teikėjas prievolės vykdymą gali pavesti
kitam asmeniui, nebent reikalaujama, kad paslaugos teikėjas prievolę įvykdytų
asmeniškai.
2.
Kitam asmeniui prievolės vykdymą pavedęs paslaugos
teikėjas lieka atsakingas už prievolės įvykdymą.
3.
Palaikydamos prekiautojo ir vartotojo santykius
šalys negali vartotojo nenaudai netaikyti 2 dalies arba apriboti ar
pakeisti jos poveikio.
151 straipsnis
Pareiga išduoti sąskaitą
Kai už susijusią paslaugą turi būti sumokėta
atskira kaina ir kaina nėra sutarties sudarymo momentu sutarta vienkartinė
suma, paslaugos teikėjas privalo išduoti klientui sąskaitą, kurioje aiškiai ir
suprantamai nurodyta, kaip kaina buvo apskaičiuota.
152 straipsnis
Pareiga įspėti apie nenumatytas arba ekonomiškumo neatitinkančias išlaidas
1.
Paslaugų teikėjas privalo klientą įspėti ir siekti
jo pritarimo veiksmams, jeigu:
a)           susijusios paslaugos kaina būtų
didesnė už paslaugų teikėjo klientui nurodytą arba
b)           susijusios paslaugos kaina viršytų
prekių arba skaitmeninio turinio vertę po susijusios paslaugos suteikimo, kiek
tai paslaugos teikėjui žinoma.
2.
Paslaugos teikėjas, kuris negauna kliento pritarimo
pagal 1 dalį, neturi teisės reikalauti kainos, kuri viršytų jau nurodytas
išlaidas arba atitinkamai prekių arba skaitmeninio turinio vertę po susijusios
paslaugos suteikimo.
3 skirsnis.       Kliento pareigos
153 straipsnis
Kainos mokėjimas
1.
Klientas privalo sumokėti kainą, mokėtiną už
susijusią paslaugą pagal sutartį.
2.
Kaina turi būti sumokėta, kai susijusi paslauga yra
atlikta ir susijusios paslaugos dalykas suteiktas kliento dispozicijai.
154 straipsnis
Patekimo sąlygų sudarymas
Kai paslaugos teikėjui būtina patekti į
kliento patalpas, kad suteiktų susijusią paslaugą, klientas privalo sudaryti
sąlygas į jas patekti protingu laiku.
4 skirsnis.       Teisių gynimo
priemonės
155 straipsnis
Kliento teisių gynimo priemonės
1.
Jeigu paslaugos teikėjas prievolės neįvykdo,
klientas turi tas pačias teisių gynimo priemones, kokios 11 skyriuje numatytos
pirkėjui, su šiame straipsnyje nustatytais patikslinimais, t. y.:
a)           reikalauti prievolės įvykdymo
konkrečiu būdu;
b)           sustabdyti savo prievolės vykdymą;
c)           nutraukti sutartį
d)           sumažinti kainą ir
e)           reikalauti nuostolių atlyginimo.
2.
Nepažeidžiant 3 dalies, kliento teisių gynimo
priemonės priklauso nuo paslaugos teikėjo teisės ištaisyti trūkumus,
neatsižvelgiant į tai, ar klientas yra vartotojas.
3.
Neteisingo instaliavimo pagal vartojimo
pirkimo–pardavimo sutartį, kaip nurodyta 101 straipsnyje, atveju vartotojo
teisių gynimo priemonės nepriklauso nuo paslaugos teikėjo teisės ištaisyti
trūkumus.
4.
Jeigu klientas yra vartotojas, jis turi teisę
nutraukti sutartį esant bet kokiai suteiktos susijusios paslaugos neatitikčiai,
nebent neatitiktis yra mažareikšmė.
5.
11 skyrius taikomas su būtinais patikslinimais,
visų pirma:
a)           kiek tai susiję su paslaugos teikėjo
teise ištaisyti trūkumus prekiautojo ir vartotojo sutarčių atveju – protingas terminas
pagal 109 straipsnio 5 dalį turi neviršyti 30 dienų;
b)           kiek tai susiję su vykdymo
neatitikties ištaisymu – 111 ir 112 straipsniai netaikomi ir
c)           vietoj 122 straipsnio taikomas 156
straipsnis.
156 straipsnis
Reikalavimas pranešti apie neatitiktį prekiautojų sudarytose susijusių
paslaugų sutartyse
1.
Prekiautojų sudarytos susijusių paslaugų sutarties
atveju klientas gali remtis neatitiktimi tik jeigu jis paslaugos teikėjui per
protingą terminą pranešė apie neatitikties pobūdį.
Terminas prasideda, kai susijusi paslauga yra
atlikta arba kai klientas pastebi arba galėjo pastebėti neatitiktį,
atsižvelgiant į tai, kas įvyko vėliau.
2.
Paslaugos teikėjas neturi teisės remtis šio
straipsnio nuostatomis, jeigu neatitiktis susijusi su aplinkybėmis, apie kurias
paslaugos teikėjas žinojo arba turėjo žinoti ir kurių jis neatskleidė klientui.
157 straipsnis
Paslaugų teikėjo teisių gynimo būdai
1.
Jeigu klientas prievolės neįvykdo, paslaugos
teikėjas turi tas pačias teisių gynimo priemones, kokios 13 skyriuje numatytos
pardavėjui, su 2 dalyje nustatytais patikslinimais, t. y.:
a)           reikalauti įvykdyti prievolę;
b)           sustabdyti savo prievolės vykdymą;
c)           nutraukti sutartį ir
d)           reikalauti sumokėti palūkanas nuo
kainos arba atlyginti nuostolius.
2.
13 skyrius taikomas su reikalingais patikslinimais.
Visų pirma vietoj 132 straipsnio 2 dalies taikomas 158 straipsnis.
158 straipsnis
Kliento teisė nepriimti prievolės vykdymo
1.
Klientas gali bet kuriuo metu paslaugos teikėjui
pranešti, kad susijusios paslaugos nebereikia suteikti arba toliau teikti.
2.
Kai pranešama pagal 1 dalį:
a)           paslaugos teikėjas nebeturi teisės
arba pareigos teikti susijusią paslaugą ir
b)           klientas, jeigu nėra pagrindo
nutraukti sutartį pagal kitą nuostatą, turi sumokėti kainą, iš kurios
išskaičiuojamos išlaidos, kurias paslaugos teikėjas sutaupė arba galėjo
sutaupyti neužbaigdamas prievolės vykdymo.
3.
Palaikydamos prekiautojo ir vartotojo santykius
šalys negali vartotojo nenaudai netaikyti šio straipsnio arba apriboti ar
pakeisti jo poveikio.
VI dalis.  Nuostolių
atlyginimas ir palūkanos
16 skyrius. Nuostolių
atlyginimas ir palūkanos
1 skirsnis.       Nuostolių
atlyginimas
159 straipsnis
 Teisė į nuostolių atlyginimą
1.
Kreditorius turi teisę į nuostolių dėl žalos,
sukeltos skolininko prievolės neįvykdymu, atlyginimą, išskyrus atvejus, kai
prievolės neįvykdymas yra pateisinamas.
2.
Atlygintini nuostoliai apima būsimą žalą, kurios
atsiradimo skolininkas gali tikėtis.
160 straipsnis
Bendra nuostolių atlyginimo riba
Bendra nuostolių dėl žalos, sukeltos prievolės
neįvykdymu, atlyginimo riba lygi tokiai sumai, kuria būtų atkurta kreditoriaus
padėtis, kurioje jis būtų buvęs, jeigu prievolė būtų visiškai įvykdyta arba,
kai tai neįmanoma, kuo tiksliau atkurta tokia padėtis. Toks nuostolių
atlyginimas apima kreditoriaus patirtą žalą ir negautas pajamas.
161 straipsnis
Žalos numatomumas
Skolininkas atsako tik už žalą, kurią jis
sutarties sudarymo momentu numatė arba turėjo numatyti kaip prievolės
neįvykdymo rezultatą.
162 straipsnis
Kreditoriui priskirtina žala
Skolininkas neatsako už kreditoriaus patirtą
žalą, jeigu kreditorius prisidėjo prie prievolės neįvykdymo ar jo pasekmių.
163 straipsnis
Žalos sumažinimas
1.
Skolininkas neatsako už kreditoriaus patirtą žalą,
jeigu kreditorius protingai veikdamas galėjo žalą sumažinti.
2.
Kreditorius turi teisę į išlaidų, protingai patirtų
bandant sumažinti žalą, atlyginimą.
164 straipsnis
Pakaitinis sandoris
Kreditorius, kuris nutraukė visą sutartį ar
jos dalį ir per protingą terminą bei protingu būdu sudarė pakaitinį sandorį,
gali, jeigu turi teisę į nuostolių atlyginimą, reikalauti atlyginti to, kas
būtų sumokėta pagal nutrauktą sutartį, ir to, kas turi būti sumokėta pagal
pakaitinį sandorį, vertės skirtumą ir atlyginti nuostolius už bet kokią kitą
padarytą žalą.
165 straipsnis
Rinkos kaina
Kai kreditorius sutartį nutraukė ir pakaitinio
sandorio nesudarė, tačiau yra nustatyta prievolės įvykdymo rinkos kaina,
kreditorius, jeigu turi teisę į nuostolių atlyginimą, gali reikalauti atlyginti
sutarties kainos ir rinkos kainos sutarties nutraukimo momentu skirtumą ir
atlyginti nuostolius už bet kokią kitą padarytą žalą.
2 skirsnis.       Palūkanos už
pavėluotus mokėjimus. Bendrosios nuostatos
166 straipsnis
Palūkanos už pavėluotus mokėjimus
1.
Kai vėluojama sumokėti tam tikrą pinigų sumą,
kreditorius, neprivalėdamas apie tai pranešti, nuo tos sumos už laikotarpį nuo
mokėjimo termino suėjimo iki sumokėjimo momento turi teisę į 2 dalyje
nurodytos normos palūkanas.
2.
Už pavėluotus mokėjimus taikoma tokia palūkanų
norma:
a)           kai kreditoriaus įprastinė
gyvenamoji (buveinės) vieta yra valstybėje narėje, kurios valiuta yra euras,
arba trečiojoje valstybėje – norma, kurią Europos Centrinis Bankas taikė
paskutinei pagrindinei refinansavimo operacijai, atliktai iki atitinkamo
pusmečio pirmosios kalendorinės dienos, arba ribinė palūkanų norma, nustatyta
pagal paskutinių pagrindinių Europos Centrinio Banko refinansavimo operacijų
kintamų palūkanų normų konkurso procedūrą, padidinta dviem procentiniais
punktais;
b)           kai kreditoriaus įprastinė
gyvenamoji (buveinės) vieta yra valstybėje narėje, kurios valiuta nėra euras, –
tos valstybės narės centrinio nacionalinio banko nustatyta lygiavertė palūkanų
norma, padidinta dviem procentiniais punktais.

3.
Kreditorius gali reikalauti atlyginti nuostolius už
bet kokią kitą padarytą žalą.
167 straipsnis
Palūkanos, kai skolininkas yra vartotojas
1.
Kai skolininkas yra vartotojas, 166 straipsnyje
nustatytos normos palūkanos už pavėluotus mokėjimus turi būti mokamos tik jeigu
prievolės neįvykdymas yra nepateisinamas.
2.
Palūkanos pradedamos skaičiuoti tik praėjus 30 dienų
po kreditoriaus pranešimo skolininkui apie pareigą mokėti palūkanas ir jų
normą. Apie tai gali būti pranešama iki mokėjimo datos suėjimo.
3.
Sutarties sąlyga, kuria nustatoma didesnė nei 166 straipsnyje
nurodyta palūkanų norma arba palūkanos pradedamos skaičiuoti anksčiau už šio
straipsnio 2 dalyje nurodytą terminą, nesaisto, jeigu tai būtų nesąžininga
pagal 83 straipsnį.
4.
Apskaičiuojant palūkanas, palūkanos už pavėluotus
mokėjimus negali būti sumuojamos su pagrindinio reikalavimo suma.
5.
Šalys negali vartotojo nenaudai netaikyti šio
straipsnio nuostatų, apriboti arba pakeisti jų poveikio.
3 skirsnis.       Prekiautojų
pavėluoti mokėjimai
168 straipsnis
Palūkanų norma ir skaičiavimo pradžia
1.
Kai prekiautojas be pateisinamos priežasties pagal 88 straipsnį
vėluoja sumokėti sutartinę kainą už prekių pristatymą, skaitmeninio turinio
tiekimą arba susijusių paslaugų teikimą, turi būti mokamos šio straipsnio 5 dalyje
nustatytos normos palūkanos.
2.
5 dalyje nustatytos normos palūkanos
pradedamos skaičiuoti nuo kitos dienos po sutartyje nustatytos apmokėjimo datos
arba nustatyto mokėjimo termino pabaigos. Jeigu tokios datos arba termino nėra,
tos normos palūkanos pradedamos skaičiuoti:
a)           praėjus 30 dienų nuo datos, kai
skolininkas gauna sąskaitą ar kitą lygiavertį mokėjimo reikalavimą, arba
b)           praėjus 30 dienų po prekių ar
skaitmeninio turinio gavimo arba susijusių paslaugų suteikimo, jeigu
a punkte nurodyta data yra ankstesnė ar tiksliai nenustatyta arba jeigu
neaišku, ar skolininkas gavo sąskaitą arba lygiavertį mokėjimo reikalavimą.
3.
Kai prekių, skaitmeninio turinio arba susijusių
paslaugų atitiktis sutarčiai turi būti nustatyta pritarimu arba patikrinimu, 2 dalies
b punkte nustatytas 30 dienų terminas pradedamas skaičiuoti nuo
pritarimo arba patikrinimo procedūros užbaigimo. Patikrinimo procedūra negali
trukti ilgiau kaip 30 dienų nuo prekių pristatymo, skaitmeninio turinio
patiekimo arba susijusių paslaugų suteikimo dienos, nebent šalys aiškiai
susitarė kitaip ir šis susitarimas nėra nesąžiningas pagal 170 straipsnį.
4.
2 dalyje nustatytas mokėjimo terminas negali
būti ilgesnis nei 60 dienų, nebent šalys aiškiai susitarė kitaip ir šis
susitarimas nėra nesąžiningas pagal 170 straipsnį.
5.
Už pavėluotus mokėjimus taikoma tokia palūkanų
norma:
a)           kai kreditoriaus įprastinė gyvenamoji
(buveinės) vieta yra valstybėje narėje, kurios valiuta yra euras, arba
trečiojoje valstybėje – norma, kurią Europos Centrinis Bankas taikė paskutinei
pagrindinei refinansavimo operacijai, atliktai iki atitinkamo pusmečio
pirmosios kalendorinės dienos, arba ribinė palūkanų norma, nustatyta pagal
paskutinių pagrindinių Europos Centrinio Banko refinansavimo operacijų kintamų
palūkanų normų konkurso procedūrą, padidinta aštuoniais procentiniais punktais;
b)           kai kreditoriaus įprastinė
gyvenamoji (buveinės) vieta yra valstybėje narėje, kurios valiuta nėra euras, –
tos valstybės narės centrinio nacionalinio banko nustatyta lygiavertė palūkanų
norma, padidinta aštuoniais procentiniais punktais.
6.
Kreditorius gali reikalauti atlyginti nuostolius už
bet kokią kitą padarytą žalą.
169 straipsnis
Išieškojimo išlaidų atlyginimas
1.
Kai pagal 168 straipsnį turi būti mokamos
palūkanos, kreditorius turi teisę iš skolininko gauti ne mažesnę kaip 40 EUR
nustatytą sumą arba lygiavertę sumą valiuta, kuria susitarta dėl sutarties
kainos, kreditoriaus išieškojimo išlaidoms atlyginti.
2.
Kreditorius turi teisę gauti iš skolininko protingą
visų išieškojimo išlaidų, viršijančių 1 dalyje nustatytą sumą ir patirtų
dėl pavėluoto skolininko mokėjimo, atlyginimą.
170 straipsnis
Su palūkanomis už pavėluotus mokėjimus susijusios nesąžiningos sutarties
sąlygos
1.
Sutarties sąlyga, susijusi su mokėjimo data ar
laikotarpiu, palūkanų norma už pavėluotą mokėjimą arba išieškojimo išlaidų
atlyginimu, nesaisto, jeigu yra nesąžininga. Sąlyga yra nesąžininga, jeigu ji,
priešingai nei reikalaujama pagal sąžiningumo ir sąžiningos dalykinės praktikos
principą, akivaizdžiai nukrypsta nuo geros verslo praktikos, atsižvelgiant į
visas konkrečias aplinkybes, įskaitant prekės, skaitmeninio turinio arba
susijusios paslaugos pobūdį.
2.
1 dalies tikslais preziumuojama, kad sutarties
sąlyga, kuria kreditoriui numatomas nepalankesnis mokėjimo momentas ar terminas
arba palūkanų norma, palyginti su 167 ar 168 straipsnyje nurodytu momentu,
terminu arba norma, arba sąlyga, kuria numatoma mažesnė nei 169 straipsnyje
nurodyta išieškojimo išlaidų atlyginimo suma, yra nesąžininga.
3.
Sąlyga, kuria panaikinamos palūkanos už pavėluotus
mokėjimus arba išieškojimo išlaidų atlyginimas, 1 dalies tikslais visada
laikoma nesąžininga.
171 straipsnis
Imperatyvumas
Šalys negali netaikyti šio skirsnio nuostatų
arba apriboti ar pakeisti jų poveikio.
VII dalis.        Restitucija
17 skyrius.
Restitucija
172 straipsnis
Restitucija sutarties nuginčijimo arba nutraukimo atveju
1.
Kai viena šalis sutartį nuginčija arba nutraukia,
kita šalis privalo grąžinti tai, ką ji (gavėja) gavo iš kitos šalies.
2.
Pareiga grąžinti tai, kas gauta, apima to, kas buvo
gauta, vaisius ir iš jo kylančias teises.
3.
Nutraukiant sutartį dėl dalimis įvykdytinos
prievolės, nereikalaujama grąžinti to, kas buvo gauta už dalis, kai abi šalys
prievoles įvykdė visiškai arba kai pagal 8 straipsnio 2 dalį
tebereikia sumokėti to, kas buvo atlikta, kainą, nebent sutartis yra tokio
pobūdžio, kad dalies prievolės įvykdymas vienai iš šalių neturi jokios vertės.
173 straipsnis
Ekvivalento pinigais mokėjimas
1.
Kai tai, kas gauta, prireikus įskaitant vaisius,
negali būti grąžinta, arba patvariąja laikmena ar kitaip patiekto skaitmeninio
turinio atveju gavėjas privalo sumokėti ekvivalentą pinigais. Kai grąžinimas
įmanomas, tačiau pareikalautų neprotingų pastangų arba išlaidų, gavėjas gali
pasirinkti sumokėti piniginę vertę su sąlyga, kad tai nepažeis kitos šalies
nuosavybės teisių.
2.
Prekių ekvivalentas pinigais yra vertė, kurią jos
būtų turėjusios piniginės vertės mokėjimo momentu, jeigu iki to momento gavėjas
jų nebūtų sunaikinęs arba sugadinęs.
3.
Jeigu klientas susijusios paslaugos sutartį
nuginčijo arba nutraukė, kai susijusi paslauga jau buvo suteikta arba iš dalies
suteikta, piniginė vertė to, kas buvo gauta, yra suma, kurią klientas sutaupė
gaudamas susijusią paslaugą.
4.
Skaitmeninio turinio atveju piniginė vertė to, kas
buvo gauta, yra suma, kurią klientas sutaupė naudodamasis skaitmeniniu turiniu.
5.
Jeigu gavėjas gavo prekių arba skaitmeninio turinio
ekvivalentą pinigais arba natūra, kai jis žinojo arba galėjo žinoti apie
sutarties nuginčijimo arba nutraukimo pagrindą, kita šalis gali pasirinkti
reikalauti ekvivalento arba ekvivalento piniginės vertės. Gavėjas, kuris gavo
prekių arba skaitmeninio turinio ekvivalentą pinigais arba natūra, kai jis
nežinojo arba negalėjo žinoti apie sutarties nuginčijimo arba nutraukimo
pagrindą, gali pasirinkti grąžinti ekvivalento piniginę vertę arba ekvivalentą.

6.
Kai skaitmeninis turinys patiektas ne mainais už
kainos mokėjimą, restitucija negalima.
174 straipsnis
Mokėjimas už naudojimą ir palūkanos už gautas sumas
1.
Gavėjas, kuris naudojosi gautomis prekėmis, privalo
kitai šaliai sumokėti piniginę naudojimosi tuo laikotarpiu vertę, kai:
a)           gavėjas lėmė sutarties nuginčijimo
arba nutraukimo pagrindą;
b)           gavėjas, prieš prasidedant tam
laikotarpiui, žinojo apie sutarties nuginčijimo arba nutraukimo pagrindą arba
c)           atsižvelgiant į prekių pobūdį,
naudojimosi pobūdį bei sumą ir esamas teisių gynimo priemones, išskyrus
sutarties nutraukimą, būtų neteisinga leisti gavėjui tuo laikotarpiu prekėmis
naudotis nemokamai.
2.
Gavėjas, kuris turi grąžinti pinigus, privalo
sumokėti 166 straipsnyje nustatytos normos palūkanas, kai:
a)           kita šalis turi sumokėti už
naudojimąsi arba
b)           gavėjas davė pagrindą sutarties
nuginčijimui dėl klaidos, grasinimų arba nesąžiningo poveikio.
3.
Šio skyriaus tikslais kitomis aplinkybėmis nei
nustatytos 1 ir 2 dalyse gavėjas neturi mokėti už naudojimąsi gautomis prekėmis
arba mokėti palūkanų nuo gautų sumų.
175 straipsnis
Išlaidų atlyginimas
1.
Kai gavėjas patyrė su prekėmis ar skaitmeniniu
turiniu susijusių išlaidų, jis turi teisę į jų atlyginimą, jeigu kitai šaliai
išlaidos buvo naudingos, su sąlyga, kad išlaidos patirtos, kai gavėjas nežinojo
arba negalėjo žinoti apie sutarties nuginčijimo arba nutraukimo pagrindą.
2.
Gavėjas, kuris žinojo arba turėjo žinoti apie
sutarties nuginčijimo arba nutraukimo pagrindą, turi teisę reikalauti atlyginti
tik tas išlaidas, kurios buvo būtinos prekėms arba skaitmeniniam turiniui nuo
žuvimo arba vertės sumažėjimo apsaugoti, su sąlyga, kad gavėjas neturėjo
galimybės su kita šalimi pasitarti.
176 straipsnis
Teisingas modifikavimas
Grąžinimo ir mokėjimo pareiga pagal šį skyrių
gali būti modifikuota, jeigu jos įvykdymas būtų akivaizdžiai neteisingas
atsižvelgiant visų pirma į tai, ar šalis nelėmė sutarties nuginčijimo arba
nutraukimo pagrindo arba apie jį nežinojo.
177 straipsnis
Imperatyvumas
Palaikydamos prekiautojo ir vartotojo
santykius šalys negali vartotojo nenaudai netaikyti šio skyriaus arba apriboti
ar pakeisti jo poveikio.
VIII dalis.       Senatis
18 skyrius. Senatis
1 skirsnis.       Bendrosios
nuostatos
178 straipsnis
Reikalavimai, kuriems taikoma senatis
Reikalavimui įvykdyti prievolę ir visiems
šalutiniams reikalavimams senatis taikoma suėjus terminui pagal šį skyrių.
2 skirsnis.       Senaties terminai
ir jų pradžia
179 straipsnis
Senaties terminai
1.
Trumpas senaties terminas – dveji metai.
2.
Ilgas senaties terminas – dešimt metų arba –
reikalavimo atlyginti žalą dėl kūno sužalojimo atveju – trisdešimt metų.
180 straipsnis
Termino pradžia
1.
Trumpas senaties terminas prasideda nuo momento,
kai kreditorius sužinojo arba turėjo sužinoti apie aplinkybes, dėl kurių galima
pareikšti tam tikrą reikalavimą.
2.
Ilgas senaties terminas prasideda nuo momento, kai
skolininkas turėjo įvykdyti prievolę arba – reikalavimo atlyginti žalą atveju –
nuo veiksmo, suteikiančio pagrindą reikalavimui atsirasti, atlikimo momento.
3.
Kai skolininko prievolė veikti arba neveikti yra
tęstinė, laikoma, kad kreditorius kiekvieno prievolės neįvykdymo atžvilgiu turi
savarankišką reikalavimą.
3 skirsnis.       Senaties termino
pratęsimas
181 straipsnis
 Termino sustabdymas teismo proceso arba kitų procedūrų atveju
1.
Abu senaties terminai sustabdomi nuo momento, kai
dėl pareikšto reikalavimo pradedamas teismo procesas.
2.
Terminas sustabdomas iki galutinio sprendimo
priėmimo arba iki tol, kol byla buvo užbaigta kitaip. Kai teismo procesas,
nepriėmus sprendimo iš esmės, baigiasi per paskutinius šešis senaties termino
mėnesius, senaties terminas baigiasi ne anksčiau nei praėjus šešiems mėnesiams
po teismo proceso pabaigos.
3.
1 ir 2 dalys su atitinkamais patikslinimais
taikomos arbitražo procedūrai, tarpininkavimo procedūrai, procedūrai, pagal
kurią abi šalys klausimo sprendimą ir galutinio sprendimo priėmimą perduoda
trečiajam asmeniui, ir visoms kitoms procedūroms, kuriomis siekiama sprendimo
dėl teisės arba norint išvengti nemokumo.
4.
Tarpininkavimas – tai struktūruota procedūra,
nesvarbu, kaip pavadinta ir kam pavesta, pagal kurią dvi ar daugiau ginčo šalių,
padedamos tarpininko, savo noru stengiasi pasiekti susitarimą dėl ginčo
sprendimo. Šią procedūrą gali inicijuoti šalys, pasiūlyti arba nurodyti imtis
teismas arba numatyti nacionalinis įstatymas. Tarpininkavimas baigiasi šalių
susitarimu arba tarpininko ar vienos iš šalių pareiškimu.
182 straipsnis
Termino pabaigos nukėlimas derybų atveju
Jeigu šalys derasi dėl teisės arba aplinkybių,
iš kurių gali kilti su teise susijęs reikalavimas, visi senaties terminai
baigiasi ne anksčiau nei praėjus vieneriems metams po paskutinio derybų
susitikimo arba po vienos iš šalių pranešimo kitai šaliai apie nenorą tęsti
derybas.
183 straipsnis
Termino pabaigos nukėlimas neveiksnumo atveju
Jei neveiksnus asmuo neturi atstovo, visi to
asmens reikalavimo senaties terminai baigiasi ne anksčiau nei praėjus
vieneriems metams po neveiksnumo išnykimo arba atstovo paskyrimo.
4 skirsnis.       Senaties termino
atnaujinimas
184 straipsnis
Termino atnaujinimas pripažinimu
Jeigu skolininkas kreditoriaus reikalavimą
pripažįsta daliniu mokėjimu, palūkanų mokėjimu, užtikrinimo pateikimu,
įskaitymu arba kitu būdu, prasideda naujas trumpas senaties terminas.
5 skirsnis.       Senaties pasekmės
185 straipsnis
Senaties pasekmės
1.
Konkrečiam senaties terminui pasibaigus,
skolininkas turi teisę atsisakyti vykdyti atitinkamą prievolę, o kreditorius
netenka visų prievolės nevykdymo atveju taikomų teisių gynimo priemonių,
išskyrus prievolės vykdymo sustabdymą.
2.
Skolininkas negali reikalauti grąžinti viską, ką
sumokėjo arba pervedė vykdydamas atitinkamą prievolę, vien todėl, kad senaties
terminas baigėsi tuo momentu, kai buvo įvykdyta prievolė.
3.
Reikalavimo sumokėti palūkanas ir kitų šalutinio
pobūdžio reikalavimų senaties terminas baigiasi ne vėliau nei pagrindinio
reikalavimo terminas.
6 skirsnis.       Pakeitimas susitarimu
186 straipsnis
Susitarimai dėl senaties
1.
Šio skyriaus normos gali būti pakeistos šalių
susitarimu, ypač trumpinant arba ilginant senaties terminus.
2.
Trumpas senaties terminas negali būti trumpesnis
nei vieneri metai arba ilgesnis nei dešimt metų.
3.
Ilgas senaties terminas negali būti trumpesnis nei
vieneri metai arba ilgesnis nei trisdešimt metų.
4.
Šalys negali netaikyti šio straipsnio nuostatų arba
apriboti ar pakeisti jų poveikio.
5.
Prekiautojo ir vartotojo sutartyje šis straipsnis
negali būti taikomas vartotojo nenaudai
1 priedėlis
Pavyzdinės sutarties atsisakymo instrukcijos
Teisė atsisakyti
sutarties
Turite teisę
atsisakyti šios sutarties per 14 dienų, nenurodydami tokio sprendimo
priežasčių.
Sutarties atsisakymo terminas baigiasi po
keturiolikos dienų skaičiuojant nuo 1.
Norėdami pasinaudoti teise atsisakyti
sutarties, mums turite aiškiai pareikšti (2) (pavyzdžiui, paštu išsiųstu
laišku, faksu arba e. paštu), kad norite atsisakyti šios sutarties. Šiuo tikslu
galite, bet neprivalote naudotis pridėta pavyzdine sutarties atsisakymo forma 3.
Kad nepraleistumėte sutarties atsisakymo
termino, pakanka pranešimą apie naudojimąsi teise atsisakyti sutarties išsiųsti
iki sutarties atsisakymo termino pabaigos.
Sutarties
atsisakymo pasekmės
Jei šios sutarties atsisakysite, nepagrįstai
nedelsdami ir bet kuriuo atveju ne vėliau kaip per 14 dienų nuo tos dienos,
kurią mums buvo pranešta apie Jūsų sprendimą atsisakyti šios sutarties,
grąžinsime visas Jūsų sumokėtas sumas, įskaitant pristatymo išlaidas (išskyrus
papildomas išlaidas, patirtas dėl to, kad pasirinkote kitą, o ne mūsų pasiūlytą
pigiausią standartinio pristatymo būdą). Sumokėtas sumas grąžinsime ta pačia
mokėjimo priemone, kokią naudojote pradinei operacijai, išskyrus atvejus, kai
aiškiai sutikote kitaip. Bet kuriuo atveju Jums nereikės mokėti jokio su
grąžinimu susijusio mokesčio. 4
5
6
Formos užpildymo paaiškinimai:
1            Šioje vietoje įrašykite vieną iš
toliau nurodytų kabutėmis išskirtų frazių:
a)      sudarius susijusių paslaugų sutartį arba
sutartį dėl vandens, dujų ar elektros tiekimo, kai neparduodamas ribotas ar
nustatytas šių produktų kiekis, dėl centralizuoto šilumos tiekimo arba ne
patvariąja laikmena patiekiamo skaitmeninio turinio tiekimo: „sutarties
sudarymo dienos“;
b)      sudarius pirkimo–pardavimo sutartį: „dienos,
kurią Jūs arba Jūsų nurodytas trečiasis asmuo, išskyrus vežėją, įgijo fizinį
prekių valdymą.“;
c)      sudarius sutartį, susijusią su keliomis
prekėmis, kurias vartotojas užsakė vienu užsakymu ir kurios pristatomos
atskirai: „dienos, kurią Jūs arba Jūsų nurodytas trečiasis asmuo, išskyrus
vežėją, įgijo fizinį paskutinės prekės valdymą.“;
d)      sudarius sutartį, susijusią su prekių
tiekimu keliomis partijomis arba dalimis: „dienos, kurią Jūs arba Jūsų
nurodytas trečiasis asmuo, išskyrus vežėją, įgijo fizinį paskutinės partijos
arba dalies valdymą.“;
e)      sudarius sutartį dėl reguliaraus prekių
tiekimo apibrėžtą laikotarpį: „dienos, kurią Jūs arba Jūsų nurodytas trečiasis
asmuo, išskyrus vežėją, įgijo fizinį pirmos prekės valdymą“.
2            Įrašykite savo vardą ir pavardę,
geografinį adresą ir, jeigu turite, telefono numerį, fakso numerį ir
e. pašto adresą.
3            Jeigu vartotojas Jūsų svetainėje
gali elektroniniu būdu užpildyti formą ir pateikti informacijos apie sutarties
atsisakymą, įrašykite toliau nurodytą tekstą. „Mūsų svetainėje [įrašyti
interneto adresą] elektroniniu būdu galite užpildyti pavyzdinę sutarties
atsisakymo formą arba pateikti kitą aiškų pareiškimą. Jei šia galimybe
pasinaudosite, sutarties atsisakymo gavimo patvirtinimą Jums nedelsiant
atsiųsime patvariąja laikmena (pavyzdžiui, e. paštu).“
4            Sudarius pirkimo–pardavimo sutartį,
kurioje nepasiūlėte atsiimti prekių atsisakius sutarties, įrašykite toliau
nurodytą tekstą: „Pasiliekame teisę sumokėtų sumų negrąžinti tol, kol prekės
nebus gautos arba nepateiksite prekių išsiuntimą patvirtinančių įrodymų,
atsižvelgiant į tai, kas įvyks anksčiau.“
5            Jeigu vartotojas prekes gavo pagal
sutartį, įrašykite toliau nurodytą tekstą:
a        įrašykite:
–
„Prekes atsiimsime.“ arba
–
„Prekes turite išsiųsti arba perduoti mums ar _____
[prireikus įrašyti Jūsų prekes atsiimti įgalioto asmens vardą ir pavardę ir
geografinį adresą] nepagrįstai nedelsdami ir bet kuriuo atveju ne vėliau kaip
per 14 dienų nuo tos dienos, kurią mums pranešėte apie šios sutarties
atsisakymą. Terminas laikomas nepraleistu, jeigu prekes išsiųsite, iki
pasibaigs 14 dienų terminas.“
b       įrašykite:
–
„Padengsime prekių grąžinimo išlaidas.“ arba
–
„Jums reikės padengti tiesiogines prekių grąžinimo
išlaidas.“; arba
–
jeigu nuotolinės prekybos sutarties atveju
nesiūlote padengti prekių grąžinimo išlaidų, o prekės dėl savo pobūdžio
paprastai negali būti grąžintos paštu: „Jums reikės padengti ___ EUR [įrašyti
sumą] tiesiogines prekių grąžinimo išlaidas.“; arba jeigu prekių grąžinimo
išlaidų negalima protingai apskaičiuoti iš anksto: „Jums reikės padengti
tiesiogines prekių grąžinimo išlaidas. Apytikrės išlaidos siekia ne daugiau
kaip ___ EUR [įrašyti sumą]“; arba
–
jeigu ne prekybai skirtose patalpose sudarytos
sutarties atveju prekės dėl jų pobūdžio paprastai negali būti grąžintos paštu
ir buvo pristatytos į vartotojo namus sutarties sudarymo metu: „Prekes
atsiimsime savo sąskaita.“
c        „Atsakote tik už prekių vertę,
sumažėjusią dėl veiksmų, nebūtinų prekių pobūdžiui, savybėms ir veikimui
nustatyti.“
6            Sudarius sutartį dėl susijusių paslaugų
teikimo, įrašyti toliau nurodytą tekstą: „Jeigu paprašėte pradėti teikti
susijusias paslaugas per sutarties atsisakymo terminą, turite mums sumokėti
sumą, proporcingą tam, kas buvo suteikta iki Jūsų pranešimo mums apie šios
sutarties atsisakymą, palyginti su visu sutarties dalyku.“
2 priedėlis
Pavyzdinė
sutarties atsisakymo forma
(šią
formą užpildykite ir išsiųskite tik jeigu norite atsisakyti sutarties)
–
Adresatas [šioje vietoje prekiautojas turi įrašyti
prekiautojo pavadinimą, geografinį adresą ir, jeigu turi, fakso numerį bei
e. pašto adresą]:
–
Šiuo pranešu/pranešame*, kad atsisakau/atsisakome*
šių prekių pirkimo–pardavimo sutarties*/šio skaitmeninio turinio tiekimo
sutarties/šių susijusių paslaugų tiekimo sutarties*.
–
Užsakyta [data] */gauta [data] *
–
Vartotojo (-ų) vardas ir pavardė
–
Vartotojo (-ų) adresas
–
Vartotojo (-ų) parašas (tik siunčiant popierinę
formą)
–
Data

*        Netinkamą išbraukti.
II PRIEDAS
STANDARTINIS INFORMACINIS PRANEŠIMAS
Sutartis, kurią ketinate sudaryti,
reglamentuojama bendrąja Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teise, kuria
vartotojai tarpvalstybiniais atvejais gali naudotis kaip alternatyva
nacionalinei sutarčių teisei. Šios bendros normos identiškos visoje Europos
Sąjungoje. Jų paskirtis – užtikrinti vartotojams aukštą apsaugos lygį.
Šios normos
taikomos tik Jums sutikus, kad sutartis būtų reglamentuojama bendrąja Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teise.
Jei su
sutarties sudarymu sutikote telefonu arba kitu būdu (pavyzdžiui, tekstine
žinute) ir todėl iš anksto negalėjote susipažinti su šiuo pranešimu, sutartis
įsigalios tik po to, kai gausite šį pranešimą ir patvirtinsite savo sutikimą.
Toliau aprašytos pagrindinės Jūsų teisės.
BENDROJI EUROPOS PIRKIMO–PARDAVIMO
SUTARČIŲ TEISĖ. PAGRINDINIŲ VARTOTOJŲ TEISIŲ APŽVALGA
Jūsų teisės iki sutarties pasirašymo
Prekiautojas Jums turi suteikti reikšmingos informacijos
apie sutartį, pavyzdžiui, apie produktą ir jo kainą, įskaitant visus
mokesčius ir rinkliavas, taip pat savo ryšių duomenis. Informacija turi būti
išsamesnė, jeigu perkate ne prekiautojo parduotuvėje arba jeigu su prekiautoju
apskritai nesusitinkate asmeniškai, pavyzdžiui, pirkdami internetu arba
telefonu. Turite teisę reikalauti nuostolių atlyginimo, jeigu ši informacija
yra neišsami arba neteisinga.
Jūsų teisės pasirašius sutartį
Daugeliu atveju per 14 dienų galite atsisakyti
pirkimo, jeigu prekes pirkote ne prekiautojo parduotuvėje arba jeigu
pirkimo metu su prekiautoju nesusitikote (pavyzdžiui, pirkdami internetu arba
telefonu). Prekiautojas Jums turi pateikti informaciją ir standartinę sutarties
atsisakymo formą[23].
Prekiautojui to nepadarius, sutartį galite atšaukti per vienerius metus.
Ko galite imtis, jei produktai turi trūkumų
arba nebuvo pristatyti kaip sutarta? Galite pasirinkti
vieną iš šių galimybių: 1) reikalauti produktą pristatyti, 2) pakeisti arba 3)
pašalinti jo trūkumus. 4) Reikalaukite sumažinti kainą. 5) Galite atšaukti
sutartį, grąžinti produktą ir gauti išlaidų atlyginimą, išskyrus kai trūkumas
yra labai mažas. 6) Galite reikalauti nuostolių dėl Jums padarytos žalos
atlyginimo. Kainos neturite mokėti tol, kol negavote produkto be trūkumų.
Panašias teises turite ir tuomet, kai
prekiautojas susijusią paslaugą suteikė ne taip, kaip nurodyta
sutartyje. Po to, kai prekiautojui pareiškėte pretenzijas, jis paprastai turi
teisę savo pareigas įvykdyti tinkamai. Tik prekiautojui to nepadarius, galite 1)
dar kartą pareikalauti, kad prekiautojas suteiktų susijusią paslaugą, 2)
nemokėti kainos, kol susijusi paslauga nebus suteikta tinkamai, 3) reikalauti
sumažinti kainą arba 4) reikalauti nuostolių atlyginimo. 5) Be to, galite
atšaukti sutartį ir gauti išlaidų atlyginimą, išskyrus kai susijusios paslaugos
suteikimo trūkumas yra labai mažas. Teisių įgyvendinimo terminas, kai
produktai turi trūkumų arba nebuvo pristatyti kaip sutarta: Savo teises
galite įgyvendinti per 2 metus po to, kai pastebėjote arba galėjote
pastebėti, kad prekiautojas neįvykdė sutarties reikalavimų. Kai tokios
problemos išryškėja labai vėlai, reikalavimus galite pareikšti praėjus ne
daugiau kaip 10 metų nuo to momento, kai prekiautojas privalėjo pristatyti
prekes, patiekti skaitmeninį turinį arba suteikti susijusią paslaugą.
Apsauga nuo nesąžiningų sutarties sąlygų. Nesąžiningos prekiautojo standartinės sutarties sąlygos Jūsų teisiškai
nesaisto.
Šiame sąraše tik apžvelgiamos vartotojų
teisės, jis nėra baigtinis ir labai išsamus. Su visu bendrosios Europos
pirkimo–pardavimo sutarčių teisės tekstu galite susipažinti čia.
Atidžiai perskaitykite savo sutartį.
Kilus ginčui turėtumėte kreiptis dėl
teisinės konsultacijos.
[1]               2011 m. „Eurobarometro“ apklausa Nr. 320 dėl
Europos sutarčių teisės įmonių sandoriuose, p. 15, ir 2011 m. „Eurobarometro“
apklausa Nr. 321 dėl Europos sutarčių vartojimo sandoriuose, p. 19.
[2]               OL L 177, 2008 7 4, p. 6.
[3]               2011 m. „Eurobarometro“ apklausa Nr. 320 dėl
Europos sutarčių teisės įmonių sandoriuose, p. 19, ir 2011 m. „Eurobarometro“
apklausa Nr. 321 dėl Europos sutarčių vartojimo sandoriuose, p. 15.
[4]               A. Turrini and T. Van Ypersele, Traders, courts and
the border effect puzzle, Regional Science and Urban Economics, 40, 2010 m.,
p. 82: „Išanalizavus EBPO šalių tarpusavio prekybą paaiškėjo, kad šalies
ypatumų išmanymas, nuotolis, bendra siena ir bendra kalba, [...] panašios
teisės sistemos turi didelį poveikį prekybai [...]. Jei dviejų šalių teisės
sistemos kildinamos iš bendro šaltinio, jų tarpusavio prekybos srautai didesni 40-ia
procentų.“
[5]               COM(2001) 398, 2001 7 11.
[6]               COM(2010) 348 galutinis.
[7]               Bendrosios rinkos akte (COM(2011) 206 galutinis, p.19,
2011 4 13) ir Metinėje augimo apžvalgoje (I priedas) „Europa 2020“
pažangos ataskaita (COM(2011) 11 – A1/2, p. 5) taip pat minima
Europos sutarčių teisės iniciatyva.
[8]               COM(2010) 245 galutinis, p. 13.
[9]               Konvencijos nepasirašė JK, Airija, Portugalija ir Malta.
[10]             2000 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir
Tarybos direktyva 2000/31/EB dėl kai kurių informacinės visuomenės paslaugų,
ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje, OL L 178,
2000 7 17, p.1–16.
[11]             OL L 177, 2008 7 4, p. 6.
[12]             OL L 199, 2007 7 31, p. 40.
[13]             OL L 124, 2003 5 20, p. 36.
[14]             OL L 105, 2010 4 27, p. 109.
[15]             Komisijos komunikatas „Naujas Europos teisininkų mokymo
aspektas – pasitikėjimo teisingumu Europos Sąjungoje didinimas“, COM(2011) 551 galutinis,
2011 9 13.
[16]             OL L 376, 2006 12 27, p. 36.
[17]             OL C , , p. .
[18]             OL C , , p. .
[19]             OL L 177, 2008 7 4, p. 6.
[20]             OL L 199, 2007 7 31, p. 40.
[21]             OL L 124, 2003 5 20, p. 36.
[22]             OL L 376, 2006 12 27,
p. 36.
[23]             Šioje vietoje įrašyti nuorodą.