title: 2015 m. kovo 19 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#OTP Bank Nyrt. prieš Magyar Állam ir Magyar Államkincstár.#Fővárosi Törvényszék prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Valstybės pagalba – SESV 107 straipsnio 1 dalis – Sąvoka „valstybės pagalba“ – Pagalba apsirūpinant būstu, suteikta tam tikroms namų ūkio kategorijoms iki Vengrijos įstojimo į Europos Sąjungą – Kredito įstaigų pagalbos suteikimas už tai gaunant valstybės garantiją – SESV 108 straipsnio 3 dalis – Priemonė, apie kurią nebuvo iš anksto pranešta Europos Komisijai – Neteisėtumas.#Byla C-672/13.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (šeštoji kolegija) SPRENDIMAS
      2015 m. kovo 19 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Valstybės pagalba — SESV 107 straipsnio 1 dalis — Sąvoka „valstybės pagalba“ — Pagalba apsirūpinant būstu, suteikta tam tikroms namų ūkio kategorijoms iki Vengrijos įstojimo į Europos Sąjungą — Kredito įstaigų pagalbos suteikimas už tai gaunant valstybės garantiją — SESV 108 straipsnio 3 dalis — Priemonė, apie kurią nebuvo iš anksto pranešta Europos Komisijai — Neteisėtumas“
      Byloje C‑672/13
      dėl Fővárosi Törvényszék (Vengrija) 2013 m. liepos 30 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2013 m. gruodžio 17 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         OTP Bank Nyrt

      prieš

         Magyar Állam,

         Magyar Államkincstár

      TEISINGUMO TEISMAS (šeštoji kolegija),
      kurį sudaro šeštosios kolegijos pirmininko pareigas einantis A. Borg Barthet, teisėjai E. Levits ir F. Biltgen (pranešėjas),
      generalinis advokatas N. Jääskinen,
      posėdžio sekretorius I. Illéssy, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2014 m. lapkričio 13 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  OTP Bank Nyrt, atstovaujamo ügyvéd P. Nagy,

               —

               Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos M. Z. Fehér ir G. Koós,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos K. Talabér‑Ritz ir L. Flynn,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl SESV 107 ir 108 straipsnių išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp ieškovės OTP Bank Nyrt (toliau – OTP Bank), Vengrijos kredito įstaigos, ir atsakovių Magyar Állam (toliau – Vengrijos valstybė) ir Magyar Államkincstár (toliau – Vengrijos valstybės iždas) dėl prašymo grąžinti lėšas taikant Vengrijos valstybės suteiktą garantiją OTP Bank.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Pagal Belgijos Karalystės, Danijos Karalystės, Vokietijos Federacinės Respublikos, Graikijos Respublikos, Ispanijos Karalystės, Prancūzijos Respublikos, Airijos, Italijos Respublikos, Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės, Nyderlandų Karalystės, Austrijos Respublikos, Portugalijos Respublikos, Suomijos Respublikos, Švedijos Karalystės, Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės (Europos Sąjungos valstybių narių) ir Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Kipro Respublikos, Latvijos Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos Respublikos, Maltos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos sutarties dėl Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Kipro Respublikos, Latvijos Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos Respublikos, Maltos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos stojimo į Europos Sąjungą (OL L 236, 2003, p. 17; toliau – Stojimo sutartis) 2 straipsnio 2 dalį ši sutartis įsigaliojo 2004 m. gegužės 1 d.

               4

               Pagal Stojimo sutarties 1 straipsnio 2 dalį priėmimo sąlygos ir dėl šio priėmimo reikalingos Sutarčių, kuriomis grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomosios pataisos yra nustatytos prie šios Sutarties pridedamame Akte dėl Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Kipro Respublikos, Latvijos Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos Respublikos, Maltos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos stojimo sąlygų ir sutarčių, kuriomis yra grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų (OL L 236, 2003, p. 33; toliau – Stojimo aktas).

               5

               Stojimo akto 22 straipsnyje, kuris dėl tos pačios priežasties kaip ir kitos jo nuostatos yra Stojimo sutarties dalis, numatyta, kad šio akto IV priede išvardytos priemonės taikomos tame priede nustatytomis sąlygomis.

               6

               Stojimo akto IV priedo 3 skyriuje „Konkurencijos politika“ nustatyta:

                        „1.

                        Šios pagalbos schemos ir individuali pagalba, taikyta naujosiose valstybėse narėse iki įstojimo dienos ir toliau taikoma po tos dienos, nuo įstojimo dienos laikoma esama pagalba pagal [SESV] 108 straipsnio 1 dalį:

                                 a)

                                 pagalbos priemonės, taikytos iki 1994 m. gruodžio 10 d.;

                                 b)

                                 pagalbos priemonės, išvardintos šio priedo priedėlyje;

                                 c)

                                 pagalbos priemonės, kurias naujosios valstybės narės valstybės pagalbos kontrolės institucija tikrino ir pripažino atitinkančiomis acquis iki įstojimo dienos, ir dėl kurių Komisija pagal 2 punkte nustatytą procedūrą nepareiškė prieštaravimo rimtai abejodama priemonės suderinamumu su bendrąja rinka.

                           Visos po įstojimo dienos taikomos priemonės, kurios reiškia valstybės pagalbą ir kurios neatitinka pirmiau išdėstytų sąlygų, taikant [SESV] 108 straipsnio 3 dalį nuo įstojimo dienos laikomos nauja pagalba.“

               7

               1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias [SESV 108] straipsnio taikymo taisykles (OL L 83, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339), iš dalies pakeisto 2006 m. lapkričio 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1791/2006 (OL L 363, p. 1, toliau – Reglamentas Nr. 659/1999), 1 straipsnyje „Apibrėžimai“ nustatyta:
               „Šiame reglamente:

                        a)

                        „pagalba“ – tai bet kuri priemonė, atitinkanti [SESV 107] straipsnio 1 dalyje nustatytus kriterijus;

                        b)

                        „esama pagalba“ – tai:

                                 i)

                                 visa pagalba, kuri nepažeidžiant <...> [Stojimo] Akto IV priedo 3 skyriaus, iki Sutarties įsigaliojimo buvo teikiama atitinkamose valstybėse narėse, t. y. individuali pagalba ir pagalbos sistemos, įgyvendintos iki Sutarties įsigaliojimo ir toliau taikomos;

                                 ii)

                                 patvirtinta pagalba, t. y. Komisijos arba Tarybos patvirtintos pagalbos sistemos ir individuali pagalba;

                                 iii)

                                 pagalba, kuri laikoma patvirtinta pagal šio reglamento 4 straipsnio 6 dalį arba prieš šio reglamento priėmimą, bet pagal jame nustatytą tvarką;

                                 iv)

                                 pagalba, kuri pagal 15 straipsnį yra laikoma esama pagalba;

                                 v)

                                 pagalba, kuri yra esama pagalba, nes galima nustatyti, ar jos patvirtinimo metu tai nebuvo pagalba, o tokia ji tapo vėliau dėl bendrosios rinkos vystymosi, ir nebuvo atitinkamos valstybės narės pakeista. Jeigu pagal Bendrijos teisės aktus liberalizavus veiklą tam tikros priemonės tampa pagalba, po nustatytos liberalizavimo datos esama pagalba jos nebelaikomos;

                        c)

                        „nauja pagalba“ – tai visa pagalba, t. y. pagalbos schemos ir individuali pagalba, kuri nėra egzistuojanti pagalba, įskaitant egzistuojančios pagalbos pakeitimus;

                        d)

                        „pagalbos programa“ – tai bet kuris teisės aktas, pagal kurį bendrai ir abstrakčiai teisės aktuose apibrėžtoms įmonėms, netaikant kitų įgyvendinimo priemonių, galima teikti individualią pagalbą, ir bet kuris teisės aktas, pagal kurį vienai arba kelioms įmonėms gali būti teikiama su konkrečiu projektu nesusijusi ir neribotam laikotarpiui skirta pagalba, ir (arba) neriboto dydžio pagalba;

                        e)

                        „individuali pagalba“ – tai pagalba, kuri skiriama neatsižvelgiant į teikiamos pagalbos schemą, ir pagalba, kuri skiriama atsižvelgiant į teikiamos pagalbos schemą ir apie kurią turi būti pranešta;

                        f)

                        „neteisėta pagalba“ – tai nauja pagalba, įgyvendinta pažeidžiant [SESV 108] straipsnio 3 dalį;

                  <…>“

         Vengrijos teisė

               8

               Remdamasi įgaliojimais, kurie suteikti įstatymais dėl Vengrijos Respublikos 2000–2002 m. biudžeto, šios valstybės narės vyriausybė priėmė 2001 m. sausio 31 d. Vyriausybės nutarimą Nr. 12/2001 dėl pagalbos būstui įsigyti (Magyar Közlöny 2001/11, toliau – 2001 m. nutarimas).

               9

               Šio nutarimo VII skyriaus 24 straipsnio 1 dalyje buvo nustatyta, kad, neatsižvelgiant į statytoją, statybų užsakovą ar pardavėją, šio nutarimo II–VI skyriuose nurodytas paskolas suteikia ir išmoka, grąžinimo sąlygas ir paramą nustato ir dėl jos su centriniu biudžetu atsiskaito kredito įstaigos.

               10

               To paties nutarimo 24 straipsnio 15 dalyje nurodyta:
               „Kredito įstaiga sudaro sutartį su ministru ir valstybės iždu dėl pagalbos ir avansų, kaip tai suprantama pagal 11 dalį, pervedimo, dėl išmokėjimo sistemos ir duomenų, būtinų finansų kontrolei, pateikimo. Kredito įstaigai pavedama išmokėti pagalbą ir avansus po šios sutarties sudarymo.“

               11

               2001 m. nutarimo 25 straipsnio 1 ir 2 dalys išdėstytos taip:
               „1)   Jei pareiškėjas, siekdamas apsirūpinti būstu, taip pat kreipėsi dėl 5 straipsnio 4 dalyje numatytos pašalpos statyboms, valstybė grąžina kredito įstaigai 80 % paskolos sumos, kaip nustatyta 13 straipsnio 1 dalyje, kurią pervedė kredito įstaiga ir kuri tapo neišieškoma pagal Apskaitos įstatymo nuostatas, palūkanas ir mokesčius, susijusius su šia paskola, kurie negali viršyti pusės kapitalo sumos.
               2)   Valstybė grąžina kredito įstaigai kapitalo sumą, palūkanas ir mokesčius, susijusius su paskola, kuriuos kredito įstaiga pervedė kaip avansą remdamasi 5/A straipsniu ir kurie tapo neišieškomi pagal Apskaitos įstatymo nuostatas.“

               12

               2001 m. nutarimo 25/C straipsnyje, įtrauktame 2011 m. gruodžio 6 d. Vyriausybės nutarimo Nr. 257/2011 (toliau – 2011 m. nutarimas) 10 straipsniu, nustatyta:
               „[2001 m.] Nutarimo 25 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta valstybės pareiga grąžinti lėšas netaikoma 2004 m. gegužės 1 d. ir vėliau sudarytoms paskolos sutartims.“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               13

               2008 m. rugsėjo 15 d. Vietos administravimo ministerija, Vengrijos valstybės iždas ir OTP Bank sudarė pavedimo sutartį, remdamiesi 2001 m. nutarimo 24 straipsnio 15 dalimi.

               14

               Šios sutarties I skyriaus 1 punkte numatyta, kad, siekiant įgyvendinti tą patį nutarimą, Vietos administravimo ministerija paveda OTP Bank atlikti atsiskaitymus, susijusius su valstybės pagalba būstui įsigyti. Šiuo tikslu OTP Bank įsipareigojo atlikti tokias užduotis: įvertinti pareiškėjų prašymus dėl pagalbos būstui įsigyti ir subsidijuojamų nekilnojamojo turto paskolų, pervesti pagalbos sumą taikant sąlygas, numatytas 2001 m. nutarime, tvarkyti nekilnojamojo turto hipotekos registrą valstybės vardu ir draudimus perleisti turtą bei įsipareigojimus, atlikti sumų, suteiktų taikant pagalbą būstui įsigyti, apskaitą biudžete ir pranešti duomenis remiantis šio nutarimo nuostatomis.

               15

               Kaip atlyginimas už šias užduotis OTP Bank buvo padengtos išlaidos, numatytos 2008 m. rugsėjo 15 d. pavedimo sutarties II skyriaus 5 punkte, t. y. 1,5 % sumų, kurios suteiktos kaip pagalba būstui įsigyti, ir 3 % sumos, kuri nustatyta paskolos sutartyse ir pervesta avanso forma kaip pagalba būstui įsigyti jaunoms šeimoms, suteikta pagal ankstesnę mokesčio grąžinimo sistemą.

               16

               Pagal 2001 m. nutarimo 25 straipsnio 1 dalį, galiojusią 2008 m. rugsėjo 15 d. pavedimo sutarties sudarymo momentu, t. y. prieš minėto nutarimo pakeitimą 2011 m. nutarimu, Vengrijos valstybė pagal tam tikras sąlygas taip pat turėjo grąžinti kredito įstaigai 80 % paskolos sumos, kurią pervedė ši kredito įstaiga ir kuri tapo neišieškoma remiantis Apskaitos įstatymo nuostatomis, ir palūkanas bei mokesčius, susijusius su šia paskola.

               17

               2001 m. nutarimo 25 straipsnio 2 dalyje buvo numatyta, kad valstybė taip pat turėjo garantuoti, kad kredito įstaigai bus grąžinta kapitalo suma, palūkanos ir mokesčiai, susiję su paskola, pervesti kredito įstaigos avanso forma remiantis 5/A straipsniu, kurie tapo neišieškomi.

               18

                  OTP Bank nesėkmingai kelis kartus reikalavo iš Vengrijos valstybės įvykdyti įsipareigojimus pagal sutartį dėl 2009 m. trečiojo ir paskesnių metų ketvirčių. Vengrijos valstybė atsisakė juos vykdyti remdamasi 2001 m. nutarimo 25/C straipsnio nuostatomis, įterptomis 2011 m. nutarimu. Po šio teisės akto pakeitimo Vengrijos valstybė iš tiesų manė įvykdžiusi pareigas, numatytas 2001 m. nutarimo 25 straipsnio 1 ir 2 dalyse, kiek tai susiję su paskolų sutartimis, sudarytomis nuo 2004 m. gegužės 1 d.

               19

               Šiomis aplinkybėmis OTP Bank pareiškė ieškinį Fővárosi Törvényszék (Budapešto teismas), reikalaudamas priteisti iš Vengrijos valstybės prašomą 1 261 506 204 Vengrijos forintų (HUF) sumą kartu su palūkanomis ir mokesčiais ir sprendimu įpareigoti Vengrijos valstybės iždą įvykdyti šiuos reikalavimus. OTP Bank nuomone, dėl 2001 m. nutarimo 25/C straipsnio nuostatų Vengrijos valstybė pavedimo sutarties įvykdymą padarė neįmanomą, ir dėl to ji vienašališkai buvo nutraukta. Remdamasis šiuo motyvu OTP Bank taip pat pareikalavo atsiskaityti už suteiktas paslaugas pagal šią sutartį remiantis Civilinio kodekso 479 straipsnio 3 dalimi.

               20

               Vengrijos valstybė ir Vengrijos valstybės iždas, reikalaudami atmesti OTP Bank ieškinį, tvirtino, kad 2001 m. nutarimo pakeitimas, padarytas 2011 m. nutarimu, buvo būtinas, kadangi Vengrijos valstybės garantija pagal 2001 m. nutarimo 25 straipsnio 1 ir 2 dalis (toliau – valstybės garantija) yra pagal Sąjungos teisę draudžiama valstybės pagalba. Todėl, priimdama 2011 m. nutarimą, Vengrijos valstybė siekė tik to, kad Vengrijos teisė atitiktų Sąjungos teisę.

               21

                  Fővárosi Törvényszék atmetė OTP Bank ieškinį. Fővárosi Ítélőtábla (Budapešto apeliacinis teismas) panaikino šį sprendimą, pažymėdamas, kad galbūt būtų tikslinga išnagrinėti šios tariamos valstybės pagalbos suderinamumą su vidaus rinka pagal SESV 107 straipsnio 2 ir 3 dalis, ir grąžino bylą Fővárosi Törvényszék.

               22

                  Fővárosi Törvényszék teisme, iš naujo nagrinėjusiame bylą, OTP Bank nurodė, kad jeigu šis teismas nuspręstų, jog valstybės garantija patenka į SESV 107 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, jis turėtų kreiptis į Teisingumo Teismą, kad šis nuspręstų dėl tokios valstybės garantijos suderinamumo su vidaus rinka pagal Sąjungos teisę, ypač atsižvelgiant į išimtį dėl socialinio pobūdžio pagalbos, numatytos SESV 107 straipsnio 2 dalies a punkte, taip pat į aplinkybę, jog ginčijamos pagalbos gavėjai yra ne kredito įstaigos, o privatūs asmenys.

               23

                  Fővárosi Törvényszék mano, kad, norint išspręsti jam pateiktą nagrinėti ginčą, reikia išaiškinti Sąjungos teisę. Iš tiesų, jei minėta garantija nėra draudžiama valstybės pagalba arba – priešingu atveju – ši garantija, remiantis SESV 107 straipsnio 2 ir 3 dalimis, yra su vidaus rinka suderinama valstybės pagalba, gali būti, kad Vengrijos valstybė nutraukė minėtą pavedimo sutartį be tinkamo teisinio pagrindo.

               24

               Tokiomis aplinkybėmis Fővárosi Törvényszék nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar valstybės garantija, suteikta [2001 m.] nutarimu, kuria pasinaudota iki Vengrijos įstojimo į Europos Sąjungą, yra valstybės pagalba ir, jeigu taip, ar ji suderinama su vidaus rinka?

                        2.

                        Jeigu valstybės garantija, suteikta minėtu nutarimu, yra nesuderinama su vidaus rinka, kaip pagal Sąjungos teisę galima apginti atitinkamų asmenų galimai pažeistus interesus?“

         Dėl priimtinumo

               25

               Vengrijos vyriausybei ir Komisijai kyla abejonių dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą arba bent jau dėl vieno ar kito iš pateiktų klausimų priimtinumo.

               26

               Šiuo klausimu visų pirma reikia priminti, kad per procedūrą pagal SESV 267 straipsnį tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į konkrečios bylos aplinkybes, turi įvertinti ir prejudicinio sprendimo būtinumą savo sprendimui, ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Todėl, kadangi pateikti klausimai susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu, Teisingumo Teismas iš principo privalo priimti sprendimą (žr., be kita ko, Sprendimo Bruno ir kt., C‑395/08 ir C‑396/08, EU:C:2010:329, 18 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               27

               Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką nacionalinio teismo pateiktiems klausimams dėl Sąjungos teisės išaiškinimo atsižvelgiant į jo paties nurodytas teisines ir faktines aplinkybes, kurių Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti, taikoma reikšmingumo prezumpcija. Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą, tik jeigu akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos faktais arba dalyku, jeigu problema hipotetinė arba jeigu Teisingumo Teismas neturi faktinės ir teisinės informacijos, būtinos naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (Sprendimo van der Weerd ir kt., C‑222/05–C‑225/05, EU:C:2007:318, 22 punktas ir Sprendimo Melki ir Abdeli, C‑188/10 ir C‑189/10, EU:C:2010:363, 27 punktas).

               28

               Todėl tik išskirtinėmis aplinkybėmis Teisingumo Teismas gali patikrinti aplinkybes, kuriomis į jį kreipėsi nacionalinis teismas (šiuo klausimu žr. Sprendimo PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2001:160, 39 punktą). Iš tiesų, bendradarbiavimo principas, kuriuo turi būti vadovaujamasi per prejudicinio sprendimo priėmimo procedūrą, suponuoja, kad nacionalinis teismas savo ruožtu turi atsižvelgti į Teisingumo Teismui suteiktą funkciją prisidėti prie teisingumo vykdymo valstybėse narėse, o ne teikti konsultacines nuomones dėl bendrų ar hipotetinių klausimų (Sprendimo Schmidberger, C‑112/00, EU:C:2003:333, 32 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               29

               Toliau reikia pažymėti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, nors per procedūrą, pradėtą pagal SESV 267 straipsnį, Teisingumo Teismas neturi priimti sprendimo dėl nacionalinės teisės normų suderinamumo su Sąjungos teise ir aiškinti nacionalinių įstatymų ar kitų teisės aktų, jis yra kompetentingas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikti Sąjungos teisės išaiškinimą, leidžiantį tam teismui įvertinti tokį suderinamumą, kad galėtų priimti sprendimą savo nagrinėjamoje byloje (žr., be kita ko, Sprendimo Paint Graphos ir kt., C‑78/08–C‑80/08, EU:C:2011:550, 34 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               30

               Konkrečiai kalbant, jau buvo nuspręsta, kad Komisijos kompetencija įvertinti pagalbos suderinamumą su vidaus rinka nekliudo nacionaliniam teismui pateikti Teisingumo Teismui prejudicinių klausimų dėl pagalbos sąvokos išaiškinimo (Sprendimo DM Transport, C‑256/97, EU:C:1999:332, 15 punktas). Todėl Teisingumo Teismas gali, be kita ko, pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui Sąjungos teisės išaiškinimą, kuris leistų šiam teismui nustatyti, ar nacionalinė priemonė gali būti pripažįstama valstybės pagalba, kaip ji suprantama pagal minėtą teisę (šiuo klausimu žr. Sprendimo Fallimento Traghetti del Mediterraneo, C‑140/09, EU:C:2010:335, 24 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               31

               Iš tiesų nacionaliniai teismai gali nagrinėti bylas, kuriose jie privalo išaiškinti ir taikyti SESV 107 straipsnio 1 dalyje įtvirtintą pagalbos sąvoką, ypač kad nustatytų, ar nesilaikant SESV 108 straipsnio 3 dalyje numatytos išankstinio patikrinimo procedūros reikia šią procedūrą taikyti priimtai valstybės priemonei ir prireikus patikrinti, ar atitinkama valstybė narė įvykdė šią pareigą (šiuo klausimu žr. Sprendimo P, C‑6/12, EU:C:2013:525, 38 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               32

               Galiausiai, kadangi, kaip matyti iš šio sprendimo 29 punkto, Teisingumo Teismas turi pateikti naudingą atsakymą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, jis prireikus turi performuluoti jam pateiktus klausimus (žr., be kita ko, Sprendimo Byankov, C‑249/11, EU:C:2012:608, 57 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               33

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ir siekiant pateikti naudingą atsakymą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, reikia performuluoti abu kartu nagrinėtinus klausimus; taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar valstybės garantija gali būti kvalifikuojama kaip „valstybės pagalba“, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, ir, jei taip, ar jai taikoma pranešimo pareiga, numatyta SESV 108 straipsnio 3 dalyje, ir, jei reikia, kokių pasekmių kyla dėl šios pareigos nevykdymo.

         Dėl prejudicinių klausimų

         Pirminės pastabos

               34

               Kalbant apie valstybių narių pareigų, joms numatytų SESV 107 ir 108 straipsniais, vykdymo kontrolę, reikia visų pirma priminti, kaip pastarojo straipsnio nuostatos išdėstytos ir kokius įgaliojimus ir atsakomybę šios nuostatos numato, viena vertus, Komisijai ir, kita vertus, valstybėms narėms.

               35

               SESV 108 straipsnyje nustatytos skirtingos procedūros atsižvelgiant į tai, ar pagalba yra esama, ar nauja. Pagal SESV 108 straipsnio 3 dalį Komisija turi būti iš anksto informuojama apie naują pagalbą, ir tokios pagalbos negalima įgyvendinti, kol nėra galutinio sprendimo, o pagal SESV 108 straipsnio 1 dalį esama pagalba gali būti įgyvendinama, jei Komisija nenustato, kad ji nesuderinama su bendrąja rinka (Sprendimo P, EU:C:2013:525, 36 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               36

               Įgyvendinant šią kontrolės sistemą Komisijos ir nacionalinių teismų pareigos ir teisės yra skirtingos (Sprendimo Namur‑Les assurances du crédit, C‑44/93, EU:C:1994:311, 14 punktas).

               37

               Pagal šio sprendimo 31 punkte minėtą teismo praktiką šie teismai gali nagrinėti bylas, kuriose jie privalo išaiškinti ir taikyti SESV 107 straipsnio 1 dalyje įtvirtintą pagalbos sąvoką, ypač kad nustatytų, ar valstybės priemonei reikėjo taikyti SESV 108 straipsnio 3 dalyje numatytą išankstinio patikrinimo procedūrą. Jei minėti teismai konstatuotų, kad apie atitinkamą priemonę iš tikrųjų turėjo būti iš anksto pranešta Komisijai, jie turi ją pripažinti neteisėta. Tačiau tie patys teismai yra nekompetentingi priimti sprendimą dėl valstybės pagalbos suderinamumo su vidaus rinka, nes ši kontrolė priskirtina išimtinei Komisijos kompetencijai (šiuo klausimu žr. Sprendimo P, EU:C:2013:525, 38 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

         Dėl esmės

               38

               Atsižvelgiant į šias aplinkybes ir siekiant naudingai atsakyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, reikia, visų pirma, nustatyti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjama priemonė yra valstybės pagalba, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnį. Šiuo aspektu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui būtina pateikti reikiamą sąlygų, nuo kurių priklauso, ar nacionalinė priemonė pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį laikoma valstybės pagalba, t. y. pirma, kad šios priemonės finansavimas būtų vykdomas valstybės arba iš valstybės išteklių, antra, kad ši priemonė būtų atrankinio pobūdžio ir, trečia, kad ji darytų įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai ir dėl jos būtų iškraipoma konkurencija, išaiškinimą. Taigi reikia paeiliui išnagrinėti šias tris sąlygas.

         Dėl sąlygos, kad priemonė būtų finansuojama valstybės arba iš valstybės išteklių

               39

               SESV 107 straipsnio 1 dalyje kalbama apie „valstybės narės arba iš jos valstybinių išteklių bet kokia forma suteiktą pagalbą“.

               40

               Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką pagalbos sąvoka yra platesnė už subsidijos sąvoką, nes apima ne tik pozityviąsias išmokas, kaip antai pačias subsidijas, bet ir priemones, įvairiais būdais mažinančias įmonei paprastai tenkančias finansines prievoles, kurios, nors ir nėra subsidijos tiesiogine šio žodžio prasme, yra panašaus pobūdžio ir turi tokį patį poveikį (žr., be kita ko, Sprendimo Cassa di Risparmio di Firenze ir kt., C‑222/04, EU:C:2006:8, 131 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               41

               Kalbant apie pagrindinę bylą, iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad, viena vertus, valstybės garantija buvo numatyta pavedimo sutartyje, sudarytoje 2008 m. rugsėjo 15 d. Vietos administravimo ministerijos, Vengrijos valstybės iždo ir OTP Bank, remiantis 2001 m. nutarimo 24 straipsnio 15 dalimi.

               42

               Kita vertus, teikdamos ketvirčio prašymus dėl valstybės garantijos, kredito įstaigos nusiuntė savo prašymus Vietos administravimo ministerijai ar Ekonomikos ministerijai ir šios joms suteikė pagalbą ir prašomus avansus; minėti pagalba ir avansai buvo priskirti prie bendrojo biudžeto kreditų eilutės „Kita pagalba būstui įsigyti“, kurios valdymą užtikrina Valstybės iždas.

               43

               Iš to matyti, kad valstybės garantija yra valstybės ar iš valstybės išteklių suteikta valstybės pagalba, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį.

         Dėl sąlygos, susijusios su priemonės atrankiniu pobūdžiu

               44

               SESV 107 straipsnio 1 dalyje numatyta pagalba, kuri „palaiko tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą“, t. y. atrankinė pagalba.

               45

               Todėl reikia nustatyti, ar dėl valstybės garantijos tam tikros įmonės ar tam tikrų prekių gamyba palaikomos labiau nei atitinkamai kitos įmonės ar kitų prekių gamyba, kurių, atsižvelgiant į nagrinėjama priemone siekiamus tikslus, faktinė ir teisinė padėtis yra panaši.

               46

               Visų pirma reikia pažymėti, kad 2001 m. nutarimas, kuriuo remiantis ši garantija buvo suteikta, reglamentuoja pagalbą, skirtą palengvinti būsto įsigijimą tam tikroms šeimų kategorijoms. Šio nutarimo 24 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad kredito įstaigos turi suteikti ir pervesti paskolas, taip pat nustatyti grąžinimo ir pagalbos tvarką. Už tai minėto nutarimo 25 straipsnio 1 ir 2 dalyse atitinkamoms kredito įstaigoms numatyta minėta garantija.

               47

               Pagal Teisingumo Teismo praktiką, jei pagalba suteikta garantijos forma, reikia, kad nacionaliniai teismai nustatytų jos gavėjus, kurie gali būti arba paskolos gavėjas, arba jos davėjas, arba tam tikrais atvejais – abu kartu (šiuo klausimu žr. Sprendimo Residex Capital IV, C‑275/10, EU:C:2011:814, 37 punktą).

               48

               Šiuo atveju, kaip matyti iš šio sprendimo 46 punkto, 2001 m. nutarime numatyta, kad kredito įstaigos turi įgyvendinti minėtą nutarimą, taigi, ir pasinaudoti valstybės garantija. Todėl nagrinėjama priemone galima pasinaudoti tik kredito įstaigų sektoriuje.

               49

               Pagal Teisingumo Teismo praktiką pagalba gali būti atrankinio pobūdžio pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį net ir tuo atveju, kai ji skirta visam ūkio sektoriui (šiuo klausimu žr., be kita ko, Sprendimo Belgija / Komisija, C‑75/97, EU:C:1999:311, 33 punktą ir Sprendimo Paint Graphos ir kt., EU:C:2011:550, 53 punktą).

               50

               Todėl gali būti laikoma, kad valstybės garantija yra atrankinio pobūdžio. Tai, kad tam tikrais atvejais ja pasinaudoja ir gavėjai, kurie nėra kredito įstaigos, pavyzdžiui, šiuo atveju – tam tikros šeimos, kurių pajamos joms neleidžia įsigyti nekilnojamojo turto, nepaneigia šios išvados, kurios pakanka, kad būtų taikoma SESV 107 straipsnio 1 dalis.

               51

               Tačiau reikia pažymėti, kad per diskusijas Teisingumo Teismo posėdyje buvo nurodytas 2001 m. nutarimo pakeitimas, atliktas 2008 m., kuris išplėtė galimybę įgyvendinti minėtą nutarimą kitų ūkio subjektų atžvilgiu.

               52

               Kalbant apie faktinių aplinkybių klausimą, galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo patikrinti šių aplinkybių teisingumą ir įvertinti, ar jos gali paneigti atrankinį valstybės garantijos pobūdį.

         Dėl sąlygų, susijusių su priemonės poveikiu valstybių narių tarpusavio prekybai ir konkurencijos iškraipymui, kurį tokia priemonė gali lemti

               53

               Pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį draudžiama teikti pagalbą, kuri daro poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai ir iškraipo arba gali iškraipyti konkurenciją.

               54

               Siekiant kvalifikuoti nacionalinę priemonę kaip valstybės pagalbą, nereikia įrodyti, kad pagalba turėjo realios įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai ir kad ji iš tikrųjų iškreipė konkurenciją; reikia tik išnagrinėti, ar ši pagalba gali daryti poveikį tokiai prekybai ir iškreipti konkurenciją (Sprendimo Italija / Komisija, C‑372/97, EU:C:2004:234, 44 punktas ir Sprendimo Unicredito Italiano, C‑148/04, EU:C:2005:774, 54 punktas).

               55

               Ypač kai valstybės narės suteikta pagalba sustiprina įmonės padėtį, palyginti su kitomis Bendrijos vidaus prekyboje konkuruojančiomis įmonėmis, reikia manyti, kad pagalba turėjo įtakos šiai prekybai (žr. Sprendimo Unicredito Italiano, EU:C:2005:774, 56 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               56

               Šiuo aspektu nebūtina, kad pagalbą gaunanti įmonė pati dalyvautų valstybių narių tarpusavio prekyboje. Iš tikrųjų, kai valstybė narė įmonei suteikia pagalbą, vidinė veikla dėl to gali būti išlaikyta ar išaugti, todėl sumažėja kitose valstybėse narėse įsteigtų įmonių galimybės patekti į šios valstybės narės rinką. Be to, pagalba įmonei, kuri iki šiol nedalyvavo Bendrijos vidaus prekyboje, gali leisti jai patekti į kitos valstybės narės rinką (Sprendimo Unicredito Italiano, EU:C:2005:774, 58 punktas).

               57

               Kalbant apie pagrindinę bylą, reikia pažymėti, kad valstybės garantija leidžia kredito įstaigoms sudaryti paskolų sutartis neprisiimant už jas ekonominės rizikos. Todėl kredito įstaigos, sudariusios pavedimo sutartį, kaip antai nagrinėjamą pagrindinėje byloje, neprivalo išnagrinėti paskolos gavėjų mokumo ar numatyti garantijos mokesčio dydžio. Be to, paskolos gavėjai dažniausiai prašo šių įstaigų papildomų paslaugų, pavyzdžiui, atidaryti einamąją sąskaitą. Todėl valstybės garantija suteikia minėtos įstaigoms privalumą, nes jos padidina klientų skaičių ir jų pajamas.

               58

               Iš to matyti, kad valstybės garantija sustiprina kredito įstaigų poziciją, palyginti su kitų rinkos subjektų pozicija, ir apsunkina galimybes kitose valstybėse narėse įsteigtiems subjektams patekti į Vengrijos rinką. Todėl ši garantija gali turėti įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai ir iškreipti konkurenciją, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį.

               59

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad valstybės garantija, suteikta išimtinai kredito įstaigoms, a priori yra „valstybės pagalba“, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konkrečiau turi įvertinti tokios garantijos atrankinį pobūdį, t. y. nustatyti, be kita ko, ar po 2001 m. nutarimo pakeitimo, kaip teigiama, atlikto 2008 m., ši garantija gali būti suteikta kitiems ūkio subjektams, o ne tik kredito įstaigoms ir, jei taip, ar ši aplinkybė gali paneigti minėtos garantijos atrankinį pobūdį.

               60

               Antra, darant prielaidą, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kvalifikuoja valstybės garantiją kaip „valstybės pagalbą“, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, reikia, siekiant sudaryti galimybę įvertinti jos teisėtumą, nustatyti, ar jai taikoma pranešimo procedūra, numatyta SESV 108 straipsnio 3 dalyje. Tam reikia nustatyti, ar minėta garantija yra esama pagalba, ar nauja pagalba.

               61

               Pagal Reglamento (EB) Nr. 659/1999 1 straipsnio b punkto i papunktį esama pagalba yra visa pagalba, kuri, nepažeidžiant Stojimo akto IV priedo 3 punkto, iki SESV įsigaliojimo buvo teikiama atitinkamose valstybėse narėse, t. y. individuali pagalba ir pagalbos schemos, įdiegtos iki Sutarties įsigaliojimo ir toliau taikomos.

               62

               Stojimo akto IV priedo 3 punkte nustatyta, kad visos po įstojimo dienos dar taikomos priemonės, kurios reiškia valstybės pagalbą ir kurios neatitinka nė vienos iš trijų šio priedo 3 punkto 1 dalyje nurodytų sąlygų, nuo įstojimo dienos laikomos nauja pagalba.

               63

               Šiuo atveju reikia pažymėti, kad 2001 m. nutarimas, kuriuo remiantis buvo suteikta valstybės garantija, įsigaliojo po 1994 m. gruodžio 10 d., kad ji nebuvo nurodyta pagalbos sąraše, pateiktame Stojimo akto IV priedo priedėlyje, ir kad apie ją nebuvo pranešta Komisijai taikant „pereinamojo laikotarpio“ procedūrą, numatytą šio akto IV priedo 3 punkto 1 dalies c papunktyje.

               64

               Taigi valstybės garantija neatitinka trijų sąlygų, nurodytų Stojimo akto IV priedo 3 punkto 1 dalyje, todėl prireikus turi būti laikoma nauja pagalba.

               65

               Pagal SESV 108 straipsnio 3 dalį Komisija turi būti iš anksto informuota apie ketinamą teikti naują pagalbą, kuri negali būti įgyvendinta, kol procedūra nebaigta galutiniu sprendimu.

               66

               Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką pagalbos priemonė, įgyvendinta pažeidžiant SESV 108 straipsnio 3 dalies reikalavimus, yra neteisėta (Sprendimo Distribution Casino France ir kt., C‑266/04–C‑270/04, C‑276/04 ir C‑321/04–C‑325/04, EU:C:2005:657, 30 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               67

               Kalbant apie pagrindinę bylą, matyti, kad Vengrija nepranešė apie valstybės garantiją Komisijai.

               68

               Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad darant prielaidą, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kvalifikuoja valstybės garantiją kaip „valstybės pagalbą“, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, tokia garantija turi būti traktuojama kaip nauja pagalba, todėl jai taikoma išankstinio pranešimo Komisijai pareiga, vadovaujantis SESV 108 straipsnio 3 dalimi. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo patikrinti, ar atitinkama valstybės narė įvykdė šią pareigą ir, jei ne, pripažinti šią garantiją neteisėta.

               69

               Trečia, dėl tokio neteisėtumo pasekmių ir visų pirma dėl neteisėtos pagalbos gavėjų reikia pirmiausia priminti, kad Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, jog nacionaliniai teismai privalo užtikrinti, kad pagal nacionalinę teisę bus imtasi visų būtinų priemonių dėl SESV 108 straipsnio 3 dalies pažeidimo tiek aktų, kuriais remiantis teikiama pagalba, galiojimo, tiek pažeidžiant šią nuostatą suteiktos finansinės pagalbos išieškojimo atžvilgiu (šiuo klausimu žr. Sprendimo van Calster ir kt., C‑261/01 ir C‑262/01, EU:C:2003:571, 64 punktą; Sprendimo Xunta de Galicia, C‑71/04, EU:C:2005:493, 49 punktą ir Sprendimo CELF ir ministre de la Culture et de la Communication, C‑199/06, EU:C:2008:79, 41 punktą).

               70

               Logiška pagalbos neteisėtumo konstatavimo pasekmė yra jos atšaukimas ir nurodymas ją grąžinti, kad būtų atkurta ankstesnė padėtis (žr., be kita ko, Sprendimo Italija ir SIM 2 Multimedia / Komisija, C‑328/99 ir C‑399/00, EU:C:2003:252, 66 punktą ir Mediaset / Komisija, C‑403/10 P, EU:C:2011:533, 122 punktą).

               71

               Taigi, pagrindinis neteisėtai suteiktos valstybės pagalbos susigrąžinimo tikslas yra panaikinti konkurencijos iškraipymą, atsiradusį dėl konkurencinio pranašumo, įgyto suteikus pagalbą (šiuo klausimu žr. Sprendimo Vokietija / Komisija, C‑277/00, EU:C:2004:238, 76 punktą ir Komisija / MTU Friedrichshafen, C‑520/07 P, EU:C:2009:557, 57 punktą). Grąžindamas pagalbą gavėjas praranda rinkoje turėtą, palyginti su savo konkurentais, pranašumą, ir taip atkuriama iki pagalbos suteikimo buvusi padėtis (Sprendimo Komisija / Italija, C‑350/93, EU:C:1995:96, 22 punktas).

               72

               Tik ypatingomis aplinkybėmis gali būti netikslinga nurodyti grąžinti pagalbą (žr. Sprendimo Residex Capital IV, EU:C:2011:814, 35 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               73

               Kiek tai susiję su pagrindine byla, iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos nematyti, kad tokių išimtinių aplinkybių egzistavimas buvo nurodytas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme. Todėl nacionalinis teismas iš principo turi nurodyti susigrąžinti šioje byloje nagrinėjamą pagalbą remdamasis savo nacionaline teise.

               74

               Reikia priminti, kad Komisija yra vienintelė kompetentinga įvertinti, ar pagalba yra suderinama su vidaus rinka, net ir tada, kai valstybė narė nepaiso pagalbos priemonių įgyvendinimo draudimo, numatyto SESV 108 straipsnio 3 dalies paskutiniame sakinyje. Iš tikrųjų nacionaliniai teismai tokioje situacijoje iki galutinio Komisijos sprendimo tik apsaugo teisės subjektus nuo valstybės institucijų daromo šio draudimo pažeidimo (šiuo klausimu žr. Sprendimo CELF ir ministre de la Culture et de la Communication, EU:C:2008:79, 38 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               75

               Todėl Komisija privalo išnagrinėti valstybės garantijos suderinamumą su vidaus rinka, siekdama, be kita ko, įvertinti, ar minėtai pagalbai gali būti taikoma išimtis, susijusi su socialinio pobūdžio pagalba, numatyta SESV 107 straipsnio 2 dalies a punkte.

               76

               Tačiau, net darant prielaidą, kad galutiniame sprendime, kuris bus priimtas, Komisija pripažins, kad valstybės garantija yra suderinama su vidaus rinka, nacionalinis teismas privalo nurodyti susigrąžinti šią valstybės pagalbą remdamasis savo nacionaline teise. Iš tiesų, minėtas Komisijos galutinis sprendimas neįteisina a posteriori įgyvendinamųjų priemonių, kurios buvo neteisėtos, nes priimtos pažeidžiant SESV 108 straipsnio 3 dalies paskutiniame sakinyje nustatytą draudimą; priešingu atveju būtų pažeistas šio draudimo tiesioginis veikimas ir nebūtų atsižvelgta į teisės subjektų interesus, kurie turi būti saugomi nacionalinių teismų. Bet koks kitoks aiškinimas pateisintų atitinkamos valstybės narės daromą minėto straipsnio 3 dalies paskutinio sakinio pažeidimą, ir ši nuostata netektų savo veiksmingumo (šiuo klausimu žr. Sprendimo Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires ir Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, C‑354/90, EU:C:1991:440, 16 punktą ir Sprendimo SFEI ir kt., C‑39/94, EU:C:1996:285, 67–69 punktus).

               77

               Galiausiai, konkrečiai kalbant apie valstybės garantijos gavėjus, reikia pažymėti, kad, atsižvelgiant į privalomąjį pagal SESV 108 straipsnį Komisijos vykdomos valstybės pagalbos kontrolės pobūdį, pagalbą gavusios įmonės iš principo pagrįstų lūkesčių dėl suteiktos pagalbos teisėtumo galėtų turėti, tik jei pagalba suteikta laikantis šiame straipsnyje nustatytos procedūros, ir kad rūpestingas ekonomikos subjektas paprastai turi gebėti užsitikrinti, kad šios procedūros bus laikomasi. Pagalbos gavėjas negali turėti teisėtų lūkesčių dėl šios pagalbos suteikimo teisėtumo ypač tuo atveju, kai pagalba buvo suteikta iš anksto nepranešus Komisijai, taigi, kai ji neteisėta pagal SESV 108 straipsnio 3 dalį (Sprendimo Unicredito Italiano, EU:C:2005:774, 104 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               78

               Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad valstybės garantijos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, suteiktos pažeidžiant SESV 108 straipsnio 3 dalį ir todėl neteisėtos, gavėjai pagal Sąjungos teisę neturi teisės pareikšti ieškinį.

               79

               Atsižvelgiant į visai tai, kas išdėstyta, į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus reikia atsakyti taip:

                        —

                        valstybės garantija, suteikta tik kredito įstaigoms, a priori yra „valstybės pagalba“, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi konkrečiau įvertinti tokios garantijos atrankinį pobūdį ir nustatyti, be kita ko, ar po 2001 m. nutarimo pakeitimo, kaip teigiama, atlikto 2008 m., ši garantija gali būti suteikta ir kitiems ūkio subjektams, o ne tik kredito įstaigoms ir, jei taip, ar ši aplinkybė gali paneigti minėtos garantijos atrankinį pobūdį,

                        —

                        jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pagrindinėje byloje nagrinėjamą valstybės garantiją kvalifikuotų kaip „valstybės pagalbą“, kaip ji suprantam pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, tokia garantija turi būti laikoma nauja pagalba, ir dėl to jai taikoma išankstinio pranešimo Europos Komisijai pareiga remiantis SESV 108 straipsnio 3 dalimi. Būtent prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo patikrinti, ar atitinkama valstybė narė įvykdė šią pareigą, ir, jei ne, pripažinti šią garantiją neteisėta,

                        —

                        pagrindinėje byloje nagrinėjamos valstybės garantijos, suteiktos pažeidžiant SESV 108 straipsnio 3 dalį ir todėl neteisėtos, gavėjai pagal Sąjungos teisę neturi teisės pareikšti ieškinį.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               80

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (šeštoji kolegija) nusprendžia:

                     Vengrijos valstybės garantija, suteikta pagal 2001 m. sausio 31 d. Vyriausybės nutarimo Nr. 12/2001 dėl pagalbos būstui įsigyti 25 straipsnio 1 ir 2 dalis tik kredito įstaigoms, a priori yra „valstybės pagalba“, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi konkrečiau įvertinti tokios garantijos atrankinį pobūdį ir nustatyti, be kita ko, ar po šio nutarimo pakeitimo, kaip teigiama, atlikto 2008 m., ši garantija gali būti suteikta ir kitiems ūkio subjektams, o ne tik kredito įstaigoms ir, jei taip, ar ši aplinkybė gali paneigti minėtos garantijos atrankinį pobūdį.

                     Jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pagrindinėje byloje nagrinėjamą valstybės garantiją kvalifikuotų kaip „valstybės pagalbą“, kaip ji suprantam pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, tokia garantija turi būti laikoma nauja pagalba, ir dėl to jai taikoma išankstinio pranešimo Europos Komisijai pareiga remiantis SESV 108 straipsnio 3 dalimi. Būtent prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo patikrinti, ar atitinkama valstybė narė įvykdė šią pareigą ir, jei ne, pripažinti šią garantiją neteisėta.

                     Pagrindinėje byloje nagrinėjamos valstybės garantijos, suteiktos pažeidžiant SESV 108 straipsnio 3 dalį ir todėl neteisėtos, gavėjai pagal Sąjungos teisę neturi teisės pareikšti ieškinį.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vengrų.


1999 m. sausio 28 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji išplėstinė kolegija) sprendimas. # Bretagne Angleterre Airija (BAI) prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Ieškinys dėl žalos atlyginimo - Valstybės pagalba. # Byla T-230/95.


2014 m. lapkričio 25 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Verband der Kölnisch-Wasser Hersteller, Köln eV prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Kolektyvinio žodinio Bendrijos prekių ženklo „Original Eau de Cologne“ paraiška – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b, c ir d punktai.#Byla T-556/13.


title: Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas 2004 m. liepos 7 d. # Société des mines de Sacilor - Lormines SA prieš Europos Bendrijų Komisiją. # EAPB sutartis - Plieno pramonė - Kasyklų koncesijų nutraukimas - Prancūzijos Respublikos kasyklų įmonėms nustatyti mokesčiai - Skundas - Teigiamo Komisijos atsakymo nebuvimas - Ieškinys dėl neveikimo - Ieškinys dėl panaikinimo - Priimtinumas - Civilinis procesinis teisnumas - Įmonė EAPB sutarties 80 straipsnio prasme. # Sujungtos bylos T-107/01 ir T-175/01.

text:
      Sujungtos bylos T‑107/01 ir T‑175/01
      Société des mines de Sacilor – Lormines SA
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „EAPB sutartis – Juodoji metalurgija – Kasyklų koncesijų nutraukimas – Prancūzijos Respublikos kasyklų įmonėms nustatyti mokesčiai – Skundas – Teigiamo Komisijos atsakymo nebuvimas – Ieškinys dėl neveikimo – Ieškinys dėl panaikinimo – Priimtinumas – Teisė pareikšti ieškinį – Įmonė AP 80 straipsnio prasme“
      2004 m. liepos 7 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas  II-0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Procedūra – Prieštaravimas dėl priimtinumo – Draudimas viešosios tvarkos požiūriu –  Nagrinėjimas teisėjo iniciatyva
      (AP 80 str.; Pirmosios instancijos teismo darbo reglamento 113 str.)
      2.     Ieškinys dėl panaikinimo – Įmonių arba jų asociacijų ieškiniai pagal AP 33 straipsnio antrąją pastraipą – Teisė pareikšti
            ieškinį – Įmonės AP 80 straipsnio prasme – Įmonė, neturinti tokios teisės nei pareiškiant ieškinį, nei atsitikus įvykiams,
            kuriais remiamasi skunde, dėl kurio priimtas ginčijamas sprendimas jį atmesti – Teisės pareikšti ieškinį nebuvimas
      (AP 33 str. antroji pastraipa ir AP 80 str.)
      3.     Ieškinys dėl neveikimo – Įmonių arba jų asociacijų ieškiniai pagal AP 35 straipsnį – Teisė pareikšti ieškinį – Įmonės AP 80 straipsnio
            prasme
      (AP 35 ir 80 str.)
      1.     Pagal Darbo reglamento 113 straipsnį Pirmosios instancijos teismas savo iniciatyva bet kuriuo metu gali apsvarstyti, ar viešosios
         tvarkos požiūriu nėra draudimų tęsti bylos nagrinėjimą, tarp kurių patenka ir Bendrijos teismo kompetencija nagrinėti ieškinį.
         Taigi Pirmosios instancijos teismo kontrolė neapsiriboja šalių nurodytais nepriimtinumo pagrindais.

      Nepriimtinumo pagrindas dėl įmonės statuso AP 80 straipsnio prasme neturėjimo tiek, kiek jis susijęs su ieškovės teise pareikšti
         ieškinį ir pasinaudoti kai kuriomis gynybos priemonėmis, iškelia viešąja tvarka grindžiamą klausimą, todėl Pirmosios instancijos
         teismas jį gali nagrinėti savo iniciatyva.

      (žr. 51‑52 punktus)
      2.     Teisės subjektų, turinčių teisę pareikšti ieškinį dėl panaikinimo, sąrašas AP 33 straipsnio antroje pastraipoje yra baigtinis,
         todėl jame nenurodyti asmenys neturi teisės pareikšti tokio ieškinio.

      Taigi teisės pareikšti ieškinį dėl EAPB sprendimo panaikinimo neturi įmonė, kuri ieškinio pareiškimo momentu negali remtis
         įmonės statusu AP 80 straipsnio prasme dėl to, kad nevykdo gamybos, ir juo labiau to negalėjo įvykių, kuriais remiamasi skunde,
         dėl kurio priimtas ginčijamas  sprendimas jį atmesti.

      (žr. 53‑54, 56, 59‑62 punktus)
      3.     Ieškinys dėl neveikimo pagal AP 35 straipsnį yra priimtinas tik tuo atveju, jei ieškovė laikoma įmone AP 80 straipsnio prasme.
      (žr. 55 punktą)
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2004 m. liepos 26 d.(*)

      „EAPB sutartis – Juodoji metalurgija – Kasyklų koncesijų nutraukimas – Prancūzijos Respublikos kasyklų įmonėms nustatyti mokesčiai – Skundas – Teigiamo Komisijos atsakymo nebuvimas – Ieškinys dėl neveikimo – Ieškinys dėl panaikinimo – Priimtinumas – Teisė pareikšti ieškinį – Įmonė AP 80 straipsnio prasme“
      Sujungtose bylose T‑107/01 ir T‑175/01
      Société des mines de Sacilor – Lormines SA, įsteigta Puteaux (Prancūzija), iš pradžių atstovaujama advokato G. Marty, vėliau – advokato R. Schmitt,

      ieškovė,
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją, atstovaujamą G. Rozet ir L. Ström, nurodžiusių adresą dokumentams įteikti  Liuksemburge,

      atsakovę,
      dėl ieškinio dėl neveikimo ir subsidiariai dėl ieškinio dėl panaikinimo, susijusio su Komisijos atsisakymu patenkinti ieškovo
         skundą, kad būtų konstatuota, jog nustatydama tariamai per didelius mokesčius už kasyklų koncesijos nutraukimo ir atsisakymo
         procedūrą Prancūzijos Respublika pažeidė AP 4 straipsnio b ir c punktus bei 86 straipsnį,

      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas H. Legal, teisėjai V. Tiili ir M. Vilaras,
      sekretorius: J. Palacio González, vyriausiasis administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir 2004 m. vasario 18 d. įvykus posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Teisinis pagrindas
      1       AP 4 straipsnyje nurodyta:
      „Nesuderinamomis su bendrąja anglių ir plieno rinka pripažįstamos ir dėl to, kaip numatyta šioje Sutartyje, Bendrijoje panaikinamos
         ir draudžiamos šios priemonės:

      <...>
      b)      gamintojus ir vartotojus diskriminuojančios priemonės bei praktika, ypač dėl kainų, tiekimo terminų ar transporto tarifų ir
         sąlygų, taip pat kliūtys, trukdančios pirkėjui laisvai pasirinkti tiekėją;

      c)      valstybių teikiamos subsidijos, parama ar specialiai įvesti mokesčiai;
      <...>“
      2       AP 33 straipsnyje numatyta:
      „Teisingumo Teismui yra teismingos bylos pagal valstybių narių ar Tarybos ieškinius dėl Komisijos sprendimų ar rekomendacijų
         paskelbimo negaliojančiais  dėl nežinybingumo, procedūrinių klaidų, šios Sutarties ar kurio nors teisės akto taikymo pažeidimo
         ar įgaliojimų viršijimo. Tačiau Teismas neturi teisės nagrinėti situacijos, atsiradusios dėl ekonominių faktų ar aplinkybių,
         vertinimo, kuriuo remdamasi Komisija priėmė sprendimą ar pateikė rekomendaciją, išskyrus atvejus, kai įtariama, jog Komisija
         viršijo savo įgaliojimus ar akivaizdžiai nesilaikė šios Sutarties ar jos taikymą reglamentuojančių teisės aktų nuostatų.

      48 straipsnyje nurodytos įmonės ar asociacijos turi teisę tomis pačiomis sąlygomis iškelti bylą dėl joms taikomų individualių
         sprendimų ar rekomendacijų bei dėl bendrų sprendimų ar rekomendacijų, priimtų, jų nuomone, viršijant įgaliojimus, ir turinčių
         joms įtakos.

      <...>“
      3       Pagal AP 35 straipsnį
      „Visada, kai šioje Sutartyje ar jos įgyvendinimo taisyklėse reikalaujama, kad Komisija priimtų sprendimą ar pateiktų rekomendaciją,
         o ji neatlieka šios savo pareigos, valstybės, Taryba, įmonės ar asociacijos, atsižvelgdamos į konkretų atvejį, aptaria šį
         klausimą su Komisija.

      Tas pat taikytina tada, kai Komisija, turinti šia Sutartimi ar jos įgyvendinimo taisyklėmis suteiktus įgaliojimus priimti
         sprendimą ar pateikti rekomendaciją, to nepadaro ir taip piktnaudžiauja savo įgaliojimais.

      Jeigu po dviejų mėnesių Komisija nepriima jokio sprendimo ar nepateikia jokios rekomendacijos, per mėnesį Teisme gali būti
         iškelta byla įtariant atsisakius priimti sprendimą; apie tai sprendžiama iš tylėjimo konkrečiu klausimu.“

      4       AP 80 straipsnis nustato:
      „Šioje Sutartyje „įmonė“ reiškia bet kurią anglių ar plieno pramonės įmonę, esančią teritorijose, nurodytose pirmoje 79 straipsnio
         pastraipoje, o pagal 65 ir 66 straipsnius ir informaciją, reikalingą tiems straipsniams taikyti, – bet kurią įmonę ar agentūrą,
         nuolat užsiimančią produkcijos platinimu, bet ne pardavimu vietiniams vartotojams ar smulkiųjų amatų pramonės šakoms.“

       Bylos aplinkybės
      5       Ieškovė, Usinor dukterinė įmonė, kuri tuo metu vadinosi Lormines, buvo įsteigta 1978 m., kad perimtų Sacilor geležies kasyklų Lotaringijos regione koncesijas ir nuomą. 1982 m. nacionalizavus kontroliuojančią bendrovę, ji tapo valstybine
         įmone. Atsižvelgiant į geležies rūdos gavybos šiame regione sumažėjimą, 1991 m. Prancūzijos vyriausybė nusprendė sustabdyti
         gamybą. Paskutinės ieškovės geležies kasyklos nutraukė veiklą 1993 m. liepos mėnesį. Ieškovė buvo privatizuota 1995 ir 1997
         metais.

      6       Kadangi neliko tikslo, dėl kurio įmonė buvo įsteigta, ji turėjo būti likviduota. Todėl ji pradėjo nutraukimo ir atsisakymo
         procedūras.

      7       Nutraukimo procedūra siekiama uždaryti bei apsaugoti buvusius kasyklos įrenginius. Nutraukimo atveju bendrovė turi laikytis
         specialiųjų reikalavimų kasykloms, kuriais siekiama nustatyti, kokie darbai reikalingi buvusių kasyklų įrenginių saugumui
         užtikrinti.

      8       Dėl atsisakymo procedūros koncesija pasibaigia anksčiau laiko. Ji leidžia koncesijos turėtojui išvengti iš specialios kasyklų
         tvarkos kylančių pareigų ir panaikina jo atsakomybę už bet kokią paviršiuje padarytą žalą.

      9       Daugelis ieškovės kasyklų buvo uždarytos pagal 1980 m. gegužės 7 d. Dekreto 80‑330 dėl kasyklų ir karjerų politikos (1980 m.
         gegužės 10 d. JORF, p. 1179) su pakeitimais nuostatas, tai 1996 m. konstatavo kompetentinga nacionalinė institucija.

      10     Bet atitinkamas ministras nepatenkino prašymo dėl atsisakymo anksčiau laiko ir valdžios institucijos pagal 1994 m. gegužės
         7 d. įstatymą 94-588, pakeičiantį kai kurias Kasyklų kodekso nuostatas ir Darbo kodekso L.711-12 straipsnį (1994 m. liepos
         16 d. JORF,  p. 10239), toliau taikė kasyklų režimą. Todėl ieškovei išliko pareigos, susijusios su priežiūra ir viešaisiais darbais.

      11     Be to, 1999 m. kovo 30 d. įstatymu 99‑245 dėl su kasykla susijusios žalos ir uždarytų kasyklų pavojaus užkardymo (1999 m.
         kovo 31 d. JORF,  p. 4767) atsakomybės prezumpcija kasyklų srityje buvo išplėsta numatant buvusio koncesininko amžinos atsakomybės prezumpciją.
         Šis įstatymas buvusiam kasyklos eksploatuotojui nustato ir pareigą mokėti kompensaciją valstybės dešimties metų išlaidoms
         padengti.

      12     2000 m. kovo 3 d. neeilinio visuotinio akcininkų susirinkimo sprendimu pradėta ieškovės savanoriško likvidavimo procedūra.
      13     Manydama, kad Prancūzijos valdžios institucijų atsisakymas leisti nutraukti koncesijas, o tai jai sukėlė naujų, nenumatytų
         ir neproporcingų išlaidų, pažeidė AP 4 ir 86 straipsnius, ieškovė 2001 m. vasario 9 d. pateikė Komisijai skundą, kurį šios
         institucijos generalinis sekretoriatas gavo 2001 m. vasario 21 dieną.

      14     Savo skunde ieškovė tvirtino, kad nustatydamos jai „specialiai įvestą mokestį“ Prancūzijos valdžios institucijos pažeidė AP
         4 ir 86 straipsnius. Ji Komisijos prašė pagal AP 88 straipsnį nustatyti, kad Prancūzijos Respublika neįvykdė Sutartyje numatyto
         savo įsipareigojimo, ir jai nurodyti:

      „– pripažinti, kad Lormines bendrovė nebeturi koncesijų ir karjerų nuo jų faktinio palikimo dienos,

      – pripažinti, kad nuo faktinio koncesijų ir karjerų palikimo dienos Lormines bendrovei nebetaikoma atsakomybės prezumpcija,

      – Lormines bendrovei nebetaikyti jokių mokesčių dėl šių koncesijų ir karjerų,

      – grąžinti Lormines bendrovei mokesčius, kuriuos ji sumokėjo nuo faktinio koncesijų ir karjerų palikimo dienos.“

      15     2001 m. kovo 30 d. laiške, kurį ieškovės teisės patarėjas teigia gavęs 2001 m. balandžio 20 d., pasirašytame „ Konkurencijos“
         generalinio direktorato „Valstybės pagalbos II“ direktorato direktoriaus, Komisija atsakė taip:

      „Turimų duomenų pagrindu Konkurencijos generalinio direktorato darbuotojai padarė išvadą, kad šį klausimą reglamentuoja ne
         Bendrijos teisė, o tik Prancūzijos teisė. Ginčijamos priemonės, susijusios su Prancūzijos valstybės nustatytomis sąlygomis,
         kurioms esant ūkio subjektai gali atsisakyti kasyklų koncesijų, nėra EAPB įmonėms specifinės įgyvendinančios priemonės. Jos
         priskirtinos saugos ir civilinės atsakomybės sričiai, kuri patenka į valstybių narių, o ne Bendrijos kompetenciją. EAPB įmonėms
         taikomos valstybių dėl viešosios tvarkos, pavyzdžiui, saugos, civilinės atsakomybės ar aplinkos apsaugos nustatytos pareigos.
         Todėl iš to kylantys finansiniai kaštai negali būti laikomi pagal (AP) 4 straipsnio c punktą EAPB įmonėms „ specialiai įvestu
         mokesčiu.“

      Jei Jūs turite naujų priešingą teiginį pagrindžiančių įrodymų, aš būčiau dėkingas, jei kuo skubiau juos perduotumėte mūsų
         darbuotojams.“

      16     2001 m. gegužės 9 d. laišku ieškovės teisės patarėjas atsakė į Komisijos laišką. Jis ir toliau teigė, kad AP 4 straipsnio
         c punktas buvo pažeistas nustatant „ specialiai įvestą mokestį“ ir taikant jį tik toms įmonėms, kurioms taikoma EAPB sutartis.
         Be to, jis tvirtino, kad būta AP 4 straipsnio b punktui prieštaraujančios diskriminacijos.

      „Kiek tai reikalinga dėl šios priežasties ir (AP) 35 straipsnio, aš Komisijos prašau nustatyti, kad Prancūzijos Respublika
         pažeidė savo įsipareigojimus pagal (AP) 4 straipsnio b punktą ir 86 straipsnį.“

      17     Jis taip pat paprašė, kad būtų imtasi tokių pat priemonių, kaip nurodyta jo 2001 m. vasario 9 d. skunde (žr. šio sprendimo
         14 punktą).

      18     2001 m. liepos 10 d. laišku, kurį ieškovės teisės patarėjas teigia gavęs 2001 m. liepos 19 d., pasirašytu „ Įmonių“ generalinio
         direktorato „Įmonių politikos aplinkos aspektai, gamtos išteklių ir specifinės šakos“ direktorato direktoriaus, Komisija atsakė
         taip:

      „Savo 2001 m. gegužės 14 d. laiške Jūs alternatyviai nurodote, kad Lormines atžvilgiu taikyta (AP) 4 straipsnio b punkte numatyta diskriminacija. Šį klausimą išnagrinėjo mūsų darbuotojai. Akivaizdu,
         kad (AP) 4 straipsnio b punktas yra susijęs tik su EAPB produktų pardavimu. Bendros nediskriminavimo taisyklės taikymas buvo
         patikslintas (AP) 60 straipsnyje (pardavimo kaina) ir (AP) 70 straipsnyje (transportavimo kaštai). Todėl specialūs mokesčiai,
         taikomi dėl to, kad eksploatuojanti bendrovė atsisako kasyklos koncesijos, nepatenka į (AP) 4 straipsnio b punkto taikymo
         sritį.

      Dėl kitų Jūsų skundo aspektų aš noriu Jus nukreipti į 2001 m. kovo 30 d. laiške pateiktą Konkurencijos generalinio direktorato
         atsakymą.“

       Procesas ir šalių reikalavimai
      19     2001 m. gegužės 9 d. ir liepos 31 d. Pirmosios instancijos teismo sekretoriatui ieškovė pateikė ieškinius, kuriems suteikti
         Nr. T‑107/01 ir Nr. T‑175/01.

      20     2001 m. birželio 19 d. byloje Nr. T‑107/01 Pirmosios instancijos teismo sekretoriatui pateiktu atskiru pareiškimu atsakovė
         nurodė prieštaravimą dėl priimtinumo pagal Pirmosios instancijos teismo darbo reglamento 114 straipsnį. 2001 m. spalio 11 d.
         Pirmosios instancijos teismo nutartimi prieštaravimas buvo prijungtas prie pagrindinės bylos, nesprendžiant bylinėjimosi išlaidų
         klausimo.

      21     2001 m. spalio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sekretoriatui pateiktu atskiru pareiškimu byloje T‑175/01 atsakovė nurodė
         prieštaravimą dėl priimtinumo pagal Pirmosios instancijos teismo darbo reglamento 114 straipsnį. 2002 m. kovo 12 d. Pirmosios
         instancijos teismo nutartimi prieštaravimas buvo prijungtas prie pagrindinės bylos, nesprendžiant bylinėjimosi išlaidų klausimo.

      22     2002 m. gegužės 29 d. Pirmosios instancijos teismo sekretoriatui pateiktu atskiru pareiškimu, kuriam suteikti Nr. T‑107/01
         R ir Nr. T‑175/01 R, ieškovė paprašė taikyti laikinąsias apsaugos priemones. 2002 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo
         pirmininko nutartimi Lormines prieš Komisiją (T‑107/01 R ir T‑175/01 R, Rink. p. II‑3193) šis pareiškimas buvo atmestas, nesprendžiant bylinėjimosi išlaidų klausimo.

      23     2002 m. lapkričio 15 d. Pirmosios instancijos teismo ketvirtosios kolegijos pirmininko nutartimi pagal Darbo reglamento 50 straipsnį
         bylos T‑107/01 ir T‑175/01 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma žodinė proceso dalis ir priimamas galutinis sprendimas.

      24     Remdamasis pranešimu teismo posėdžiui, Pirmosios instancijos teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso
         dalį ir kaip Darbo reglamento 64 straipsnyje numatytą proceso organizavimo priemonę pasiūlė atsakovei atsakyti į raštu pateiktą
         klausimą. Šis prašymas buvo patenkintas per nustatytą terminą.

      25     Šalių pasisakymai ir atsakymai į Pirmosios instancijos teismo klausimus buvo išklausyti 2004 m. vasario 18 d. posėdyje.
      26     Byloje T‑107/01 ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       pripažinti ieškinį priimtinu,
      –       pagal AP 35 straipsnį panaikinti numanomą 2001 m. balandžio 21 d. Komisijos sprendimą, kuriuo ji atmetė jos 2001 m. vasario
         21 d. skundą,

      –       subsidiariai ir alternatyviai pagal AP 33 straipsnį panaikinti 2001 m. kovo 30 d. Komisijos sprendimą, kuriuo ji atmetė tą
         patį skundą,

      –       iš Komisijos priteisti bylinėjimosi išlaidas.
      27     Byloje T‑107/01 atsakovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       atmesti ieškinį kaip nepriimtiną,
      –       subsidiariai pagrindinį ieškinį pripažinti nepagrįstu ir atmesti, taip pat pripažinti, kad nereikia išnagrinėti subsidiaraus
         ir alternatyvaus ieškinio,

      –       iš ieškovės priteisti bylinėjimosi išlaidas.
      28     Byloje T‑175/01 ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       pripažinti ieškinį nepriimtinu,
      –       pagal AP 35  straipsnį panaikinti numanomą 2001 m. liepos 9 d. Komisijos sprendimą, kuriuo ji atmetė jo 2001 m. gegužės 9 d.
         skundą,

      –       subsidiariai ir alternatyviai pagal AP 33 straipsnį panaikinti 2001 m. kovo 30 d. Komisijos sprendimą, kuriuo ji atmetė tą
         patį skundą,

      –       iš Komisijos priteisti bylinėjimosi išlaidas.
      29     Dublike ieškovė subsidiariai Pirmosios instancijos teismo prašo panaikinti Komisijos sprendimą, nurodytą 2001 m. liepos 10 d.
         laiške.

      30     Byloje T‑175/01 atsakovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       atmesti ieškinį kaip nepriimtiną,
      –       subsidiariai pagrindinį ieškinį pripažinti nepagrįstu ir atmesti,
      –       iš ieškovės priteisti bylinėjimosi išlaidas, įskaitant ir susijusias su laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūra.
       Teisinis pagrindas
      31     Abiejose bylose ieškinio dėl neveikimo ir ieškinio dėl panaikinimo nepriimtinumą Komisija grindžia keliais pagrindais.
      32     Reikia išnagrinėti pagrindą, paremtą tuo, kad ieškovė neturėjo teisės remtis AP 33 ir 35 straipsniais, nes ji nebuvo įmonė
         AP 80 straipsnio prasme, kadangi šis klausimas yra preliminarus ir bendras reikalavimams dėl neveikimo ir dėl panaikinimo.

       Dėl įmonės sąvokos AP 80 straipsnio prasme
       Šalių motyvai
      33     Komisija teigia, kad ieškovė nėra įmonė AP 80 straipsnio prasme, nes ji nevykdė jokios EAPB sutartyje numatytos veiklos nei
         šių ieškinių pareiškimo metu, nei tuo metu, kai kreipėsi į Komisiją, ir net tuo metu, kai jai buvo nustatyti ginčijami mokesčiai.
         Ji pabrėžia, kad ieškovės pateikti duomenys nurodo, kad jos geležies gavybos veikla baigėsi 1993 m. liepos 31 d. ir nuo 1999 m.
         gruodžio 31 d. ji nebeturi darbuotojų.

      34     Ieškovė nurodo, kad Komisijos nurodomas pagrindas, jog ji nelaikytina įmone AP 80 straipsnio prasme, yra nepriimtinas pagal
         Darbo reglamento 48 straipsnio 2 dalį. Ji tvirtina, kad šis pagrindas buvo pateiktas tik atsiliepime į ieškinį byloje T‑107/01,
         o ne atskirame pareiškime, kur nurodytas prieštaravimas dėl priimtinumo.

      35     Ji priduria, kad Komisija šiuo pagrindu negali remtis, nes asmens teisė pareikšti ieškinį nebegali būti ginčijama teismo procese,
         kadangi Bendrijos institucijos su tuo sutiko per pirminę administracinę procedūrą (1974 m. spalio 8 d. Teisingumo Teismo sprendimas
         Union syndicale ir kt. prieš Tarybą, 175/73, Rink. p. 917 ir 1996 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Sinochem Heilongjiang prieš Tarybą, T‑161/94, Rink. p. II‑695, 34 punktas).

      36     Dėl šio klausimo esmės ieškovė tvirtina, kad ji yra įmonė AP 80 straipsnio prasme, ir todėl turi teisę pareikšti ieškinį pagal
         AP 33 ir 35 straipsnius.

      37     Ji mano, kad tik toks aiškinimas atitinka EAPB sutarties, kuri apima gamybos proceso visumą nuo patekimo į anglių ir plieno
         rinką iki realaus išėjimo iš jos, įskaitant gamybos nutraukimą, tekstą ir prasmę.

      38     Ji taip pat pabrėžia, kad Komisijai skundžiamus mokesčius Prancūzijos Respublika jai nustatė dėl to, kad ji išgauna geležies
         rūdą ir yra verčiama išlaikyti keletą geležies kasyklų. Ji mano, kad ši sutartis turi ginti įmonę AP 80 straipsnio prasme,
         kurios anglies kasyklų koncesijos atsisakymo valstybė nepatenkino, nors tik šio atsisakymo patenkinimas jai leistų išeiti
         iš rinkos.

      39     Posėdyje atsakydama į klausimą, kaip mokesčiai, dėl kurių ji skundžiasi, gali paveikti jos konkurencinę padėtį, nors ji nebevykdo
         veiklos, ieškovė nurodė, kad šie mokesčiai paveikia jos padėtį iki veiklos nutraukimo, nes, visų pirma, jei ji būtų galėjusi
         juos numatyti dar veiklos vykdymo metu, tada nebūtų perėmusi kitų koncesijų, o taip ji padarė. Šiuo klausimu ji pridūrė, kad
         su kasyklų uždarymu susiję mokesčiai turėjo būti numatomi jos veiklos metu, kad būtų įmanomi atidėjimai ir kitoks traktavimas
         mokesčių požiūriu. Be to, ji pareiškė, kad 1994 m. liepos 15 d. įstatymo įsigaliojimo metu ji dar turėjo rūdos.

      40     Be to, ji priminė, kad Bendrijos teisė reglamentuoja pagalbą plieno pramonės įmonių uždarymo atveju. Ji nurodo, kad anglių
         ar plieno įmonės uždarymo atveju, kaip ir šiuo atveju, numatyti mokesčiai turi būti vertinami AEPB sutarties nuostatų požiūriu,
         nes išėjimo iš rinkos sąlygos, kaip ir visi tiesioginiai ar netiesioginiai kaštai, tenka įmonei.

      41     Ji taip pat teigia, kad Pirmosios instancijos teismas jau pripažino, jog įmonė, kurios veikla nutrūko prasidėjus jos bankroto
         procedūrai iki pareiškiant ieškinį Bendrijos teismui, laikytina įmone AP 33, 35 ir 80 straipsnių prasme (1999 m. kovo 25 d.
         Pirmosios instancijos teismo sprendimas Forges de Clabecq prieš Komisiją, T‑37/97, Rink. p. II‑859).

      42     Posėdžio metu ieškovė tvirtino, kad 1983 m. gegužės 17 d. Teisingumo Teismo sprendimu CECA prieš Ferriere Sant'Anna (168/82, Rink. p. 1681) ir 1990 m. vasario 22 d. sprendimu Busseni (C‑221/88, Rink. p. I‑495) taip pat buvo pripažinta, kad Aukščiausiosios valdžios institucija gali nurodyti, kad reikalavimai
         (atsiradę dėl rinkliavų pagal AP 59 ar 60 straipsnius arba baudų) būtų įtraukti į įmonių, kurios jau nutraukė veiklą, bankroto
         balansus. Ieškovė nurodo, kad nuoseklumo sumetimais šių reikalavimų įtraukimas į tokių įmonių bankroto balansus reiškia, jog
         tokia įmonė gali pareikšti ieškinį, remdamasi AP 33 ir 35 straipsniais .

      43     Ieškovė taip pat nurodo, kad Komisija pripažino, jog geležies kasyklų uždarymo metu įmonės atžvilgiu valstybės priimtos priemonės
         EAPB sutartį turi atitikti net ir nutraukus kasyklų veiklą, nes šios priemonės yra susijusios su šioje sutartyje numatytos
         ekonominės veiklos vykdymu. Ji nurodo, kad Komisija tokioje situacijoje veikė pagal AP 95 straipsnį (1995 m. lapkričio 29 d.
         Komisijos sprendimas 96/269/EAPB dėl Austrijos pagalbos Voest‑Alpine Erzberg Gesellschaft mbH, OL 1996, L 94, p. 17). Šis sprendimas buvo susijęs su pagalba, kurios dalis įmonėms, joms jau išėjus iš rinkos, buvo teikiama.

      44     Komisija atsako, kad ji nepažeidė 1959 m. kovo 20 d. Teisingumo Teismo sprendimo Nord prieš Aukščiausiąją valdžios instituciją (18/57, Rink. p. 89), kuriuo buvo pripažinta likviduojamos įmonės teisė kreiptis į teismą remiantis AP 33 straipsniu. Ji
         tvirtina, kad bet kuriuo atveju ši įmonė tęsė savo veiklą kaip ir anksčiau, o ieškovė jau daugiau nei dešimtį metų nebevykdo
         veiklos, kuri galėtų paveikti EAPB sutarties sričiai priskiriamų produktų rinką.

      45     Komisija dar nurodo, kad yra nepagrįstas ieškovės argumentas, paremtas pagalbos plieno įmonių uždarymui buvimu. Ji nurodo,
         kad naujausias pagalbos plieno pramonei taisyklių kodeksas (1996 m. gruodžio 18 d. sprendimas Nr. 2496/96/EAPB, nustatantis
         valstybės pagalbos plieno pramonei Bendrijos taisykles (OL L 338, p. 42), apima tik pagalbą egzistuojančioms įmonėms, kurios
         galutinai nutraukia plieno gamybą. Šioje byloje nagrinėjamas ne pats pasitraukimo iš anglių ir plieno rinkos faktas, o padėtis
         gerokai vėliau po šio pasitraukimo .

      46     Dėl ieškovės argumento, paremto šio sprendimo 41 punkte minėtu sprendimu Forges de Clabecq prieš Komisiją, atsakovė pažymi, kad, nepaisant šios įmonės bankroto, Nacionalinis teismas nusprendė, jog jos veikla turi būti tęsiama ją
         restruktūrizuojant ir atnaujinant.

      47     Dėl sprendimu 96/269 paremto argumento atsakovė teigia, kad šios įmonės padėtis iš esmės skyrėsi nuo ieškovės padėties. Šiuo
         sprendimu buvo numatyta, kad geležies kasykla bus uždaryta. Tačiau tuo metu, kai buvo suteikta ši pagalba, įmonė tebetęsė
         gamybą.

      48     Dėl Darbo reglamento 48 straipsnio 2 dalimi paremto ieškovės pagrindo Komisija nurodo, kad ji neprivalo visus savo pagrindus
         dėl priimtinumo nurodyti atskiru dokumentu pateikiamame prieštaravime dėl priimtinumo ir kad savo atsiliepime į ieškinį ji
         gali nurodyti kitų pagrindų dėl priimtinumo. Bet kuriuo atveju Pirmosios instancijos teismas savo iniciatyva gali nagrinėti,
         ar nėra draudimų nagrinėti viešosios tvarkos požiūriu.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      49     Pirmosios instancijos teismas mano, kad prieš nagrinėjant Komisijos prieštaravimo dėl priimtinumo pagrįstumą reikia įvertinti
         pastarojo priimtinumą. Reikia priminti, kad šį prieštaravimą Komisija nurodė tik byloje T‑107/01 pateiktame atsiliepime į
         ieškinį bei byloje T‑175/01 pateiktame prieštaravime dėl priimtinumo.

      50     Dėl ieškovės teiginio, kad asmens teisės pareikšti ieškinį nebegalima ginčyti teismo procese, jei Bendrijos institucijos to
         neginčijo pirminės administracinės procedūros metu, reikia pažymėti, kad šio sprendimo 35 punkte minėti sprendimai Union syndicale ir kt. prieš Tarybą  ir Sinochem Heilongjiang prieš Tarybą, kuriais grindžiamas šis teiginys, su šiuo klausimu nėra susiję. Reikia konstatuoti, kad šios bylos aplinkybės skiriasi nuo
         tų, kuriomis buvo priimti šie sprendimai. sprendimas Union syndicale ir kt. prieš Tarybą  buvo susijęs su klausimu, ar Teisingumo Teismas yra kompetentingas nagrinėti tiesioginį ieškinį, profesinės sąjungos pateiktą
         pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 straipsnį. Byloje Sinochem Heilongjiang prieš Tarybą taip pat nebuvo keliamas klausimas, ar atsakovas gali remtis prieštaravimu dėl priimtinumo teismo proceso metu, bet klausimas,
         ar ieškovas laikytinas juridiniu asmeniu EB 230 straipsnio prasme, turint omenyje, kad per administracinę procedūrę Bendrijos
         institucijos su juo elgėsi kaip su savarankišku juridiniu vienetu.

      51     Dėl ieškovės pagrindo, pagal kurį Darbo reglamento 48 straipsnio 2 dalis, Komisijai nepateikus prieštaravimo dėl priimtinumo,
         draudžia atsiliepime į ieškinį byloje T‑107/01 remtis tuo, kad ieškovė nėra įmonė AP 80 straipsnio prasme, reikia priminti,
         kad pagal Darbo reglamento 113 straipsnį Pirmosios instancijos teismas savo iniciatyva gali bet kuriuo metu apsvarstyti, ar
         viešosios tvarkos požiūriu nėra draudimo tęsti bylos nagrinėjimą, tarp kurių teismo praktika pripažįsta ir Bendrijos teismo
         kompetenciją nagrinėti ieškinį (1980 m. kovo 18 d. Teisingumo Teismo sprendimo Valsabbia ir kt. prieš Komisija, 154/78, 205/78, 206/78, 226/78 iki 228/78, 263/78 ir 264/78, 31/79, 39/79, 83/79 ir 85/79, Rink. p. 907, 7 punktas ir 1998 m.
         birželio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Svenska Journalistförbunden prieš Tarybą, T‑174/95, Rink. p. II‑2289, 80 punktas). Taigi Pirmosios instancijos teismo kontrolė neapsiriboja šalių nurodytais nepriimtinumo
         pagrindais (2002 m. liepos 10 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Comitato organizatore del convegno internacionale prieš Komisiją, T‑387/00, Rink. p. II‑3031, 36 punktas).

      52     Šioje byloje Komisijos nurodytas nepriimtinumo pagrindas, tiek, kiek jis susijęs su ieškovės teise pareikšti ieškinį ir pasinaudoti
         kai kuriomis gynybos priemonėmis, iškelia viešąja tvarka grindžiamą klausimą ir pagal pirmiau minėtą teismo praktiką Pirmosios
         instancijos teismas jį gali nagrinėti savo iniciatyva (1997 m. spalio 24 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo EISA prieš Komisiją, T‑239/94, Rink. p. II‑1839, 27 punktas).

      53     Dėl prieštaravimo dėl priimtinumo pagrįstumo reikia pripažinti, kad AP 33 straipsnio antroje pastraipoje nurodyta, jog „(AP)
         48 straipsnyje nurodytos įmonės ar asociacijos“ turi teisę tomis pačiomis sąlygomis iškelti bylą dėl joms taikomų individualių
         sprendimų ar rekomendacijų bei dėl bendrų sprendimų ar rekomendacijų, priimtų, jų nuomone, viršijant įgaliojimus ir turinčių
         joms įtakos. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką teisės subjektų, turinčių teisę pareikšti ieškinį dėl panaikinimo, sąrašas
         šiame straipsnyje yra baigtinis, todėl jame nenurodyti asmenys neturi teisės pareikšti tokį ieškinį (1984 m. liepos 11 d.
         Teisingumo Teismo sprendimo Commune de Differdange ir kt. prieš Komisiją, 222/83, Rink. p. 2889, 8 punktas, ir 2003 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Verband der freien Rohrwerke ir kt. prieš Komisiją, T‑374/00, Rink. p. I‑0000, 33 punktas).

      54     Taip pat reikia pažymėti, kad pagal AP 80 ir 81 straipsnius EAPB sutarties nuostatos yra taikomos tik gamyba anglių ir plieno
         srityje užsiimančioms įmonėms ir tik AP I priede nurodyti produktai laikomi „anglimi“ ir „plienu“ (2003 m. sausio 28 d. Teisingumo
         Teismo sprendimo Vokietija prieš Komisiją, C‑334/99, Rink. p. I‑1139, 77 punktas).

      55     Taip pat ir ieškinys dėl neveikimo pagal AP 35 straipsnį yra priimtinas tik tuo atveju, jei ieškovė laikoma įmone AP 80 straipsnio
         prasme (1961 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo sprendimas Vloeberghs prieš Aukščiausiąją valdžios instituciją, 9/60 ir 12/60, Rink. p. 391, 422).

      56     Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad nereikalaujama, jog ieškovė šį statusą turėtų ieškinio pareiškimo momentu (2002 m.
         sausio 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo Plant ir kt. prieš Komisiją ir South Wales Small Mines, C‑480/99 P, Rink. p. I‑265, 44 punktas).

      57     Šiuo sprendimu Teisingumo Teismas atmetė Komisijos pagrindą dėl kasyklas eksploatuojančių įmonių pareikšto ieškinio nepriimtinumo,
         grindžiamą tuo, kad jos neįrodė, jog ieškinio pateikimo Bendrijos teismui metu dar vykdė anglių gavybą (37 ir 44 punktai).

      58     Teisingumo Teismas pabrėžė, kad nebuvo ginčijama, jog AP 80 straipsnio prasme ieškovės laikytinos įmonėmis veiksmų, dėl kurių
         jos pateikė Komisijos atmestą skundą, momentu ir nurodė, jog „tai, kad jos vėliau neteko šio statuso nepašalina jų intereso,
         kad būtų nustatytas konkurencijos taisyklių pažeidimas, padaręs joms žalos, kurį jos turėjo teisę apskųsti, kai dar turėjo
         šį statusą“ (44 punktas).

      59     Šioje byloje yra aišku, kad ieškovė nutraukė savo gamybinę veiklą 1993 m. liepos mėnesį.
      60     Be to, 2001 m. vasario 9 d. ir 2001 m. gegužės 9 d. skundai Komisijai, dėl kurių kilo ši byla, yra susiję su 1994 m. liepos
         15 d. Prancūzijos įstatymu 94-588 ir 1999 m. kovo 30 d. įstatymu nustatytais mokesčiais, kurių nebuvo tuo metu, kai ieškovė
         nutraukė savo veiklą.

      61     Tokiu atveju reikia daryti išvadą, kad AP 80 straipsnio prasme ieškovė negali būti laikoma įmone, nes vien ta aplinkybė, kad
         1994 m. liepos 15 d. Prancūzijos įstatymo įsigaliojimo metu ji turėjo rūdos, šios išvados nepakeičia.

      62     Be to, kadangi mokesčiai, dėl kurių skundžiasi ieškovė, kyla iš nuostatų, atsiradusių jai jau nutraukus kasyklų veiklą, ieškovė
         nepatyrė tariamų EAPB sutarties pažeidimų padarinių dar būdama įmone AP 80 straipsnio prasme. Todėl jos skunduose skundžiami
         veiksmai nepaveikė Bendrijos anglių ir plieno rinkos.

      63     To, kad ieškovė neturi įmonės statuso AP 80 straipsnio prasme, nepaneigia kiti jos argumentai.
      64     Dėl ieškovės argumentų, grindžiamų tuo, kad EAPB sutartis turi apimti gamybos proceso visumą ir ekonominį ryšį tarp mokesčių,
         dėl kurių ji skundžiasi, ir jos ankstesnės veiklos, reikia nurodyti, kad nė vienas iš šių argumentų nepaneigia fakto, jog
         nei ieškovės skunduose ginčijamų veiksmų metu, nei tuo metu, kai ji kreipėsi į Komisiją dėl Prancūzijos Respublikos nustatytų
         mokesčių, priešingai nei reikalaujama AP 80 straipsnyje, ji nevykdė gamybinės veiklos anglių ir plieno srityje. Be to, tai
         nebuvo pažeidimai, kurie būtų galėję ieškovę paveikti tuo metu, kai ji dar turėjo įmonės statusą AP 80 straipsnio prasme.

      65     Todėl negalima pritarti ieškovės argumentams, kad įmonė turi teisę naudotis EAPB sutarties nustatyta teismine apsauga iki
         pat realaus išėjimo iš rinkos. Kaip daugelį kartų priminė Bendrijos teismai, jie patys negali pakeisti Sutartimis nustatytos
         teismų sistemos (dėl EAPB sutartyje numatytų gynybos būdų žr. 1963 m. liepos 4 d. Teisingumo Teismo sprendimo Schlieker prieš Aukščiausiąją valdžios instituciją, 13/63, Rink. p. 173, 186 punktą ir sprendimo Verband der freien Rohrwerke ir kt. prieš Komisiją, minėto šio sprendimo 53 punkte, 38 punktą).

      66     Nors ieškinio Bendrijos teismams pareiškimo sąlygos turi būti aiškinamos atsižvelgiant į veiksmingos teisminės gynybos principą,
         toks aiškinimas negali panaikinti EAPB sutartyje aiškiai numatytos sąlygos, nepažeisdamas joje Bendrijos institucijoms suteiktų
         įgalinimų (2003 m. kovo 28 d. Nutarties Diputación Foral de Alava ir kt. prieš Komisiją, C‑75/02 P, Rink. p. I‑2903, 34 punktas).

      67     Ieškovės  argumentų dėl viso gamybos proceso teisminės apsaugos pagal EAPB sutartį nuo patekimo į rinką iki realaus išėjimo
         iš jos, t. y. iki įmonės veiklos nutraukimo, taip pat nepagrindžia Bendrijos taisyklių pagalbos plieno įmonių uždarymo srityje
         egzistavimas. Komisija pagrįstai pabrėžia, kad naujausias pagalbos juodajai metalurgijai kodeksas (sprendimas Nr. 2496/96)
         skirtas dar veikiančioms įmonėms. Šio sprendimo 4 straipsnio 2 dalyje nurodoma, kad „pagalba įmonėms, kurios galutinai nutraukia
         savo EAPB juodosios metalurgijos produktų gamybą, yra suderinama su bendrąja rinka, jei <...> jos teisėtai gamino juodosios
         metalurgijos produktus iki atitinkamo pranešimo apie pagalbą pagal 6 straipsnį dienos <...>“. Iš šio sprendimo preambulės
         matyti, kad šios pagalbos leidimo tikslas yra „skatinti dalinį kasyklų uždarymą arba finansuoti galutinį mažiausiai konkurencingų
         EAPB įmonių veiklos nutraukimą“.

      68     Dėl ieškovės argumento, kad šio sprendimo 41 punkte minėtame sprendime Forges de Clabecq prieš Komisiją Pirmosios instancijos teismas pripažino, jog bankrutuojanti įmonė laikytina įmone AP 80 straipsnio prasme, reikia pažymėti,
         kad tas sprendimas buvo susijęs su juodosios metalurgijos įmone, kurios veiklą, Komisijai priimant sprendimą dėl pagalbos
         jai suteikimo, buvo bandoma atnaujinti, siekiant išvengti bankroto ir tęsti jos veiklą. Be to, tuo atveju 1996 m. gruodžio
         18 d. Komisijos sprendimas buvo priimtas iki kompetentingo ūkinio teismo 1997 m. sausio 3 d. sprendimu paskelbto bankroto
         (atitinkamo sprendimo 6–11, 18 ir 19 punktai). Tokia padėtis iš esmės skiriasi nuo pastarosios bylos.

      69     Dėl ieškovės argumentų, paremtų šio sprendimo 42 punkte minėtais sprendimais CECA prieš Ferriere Sant'Anna ir Busseni, pakanka pažymėti, kad šiose bylose buvo klausiama, ar Aukščiausiosios valdžios institucijos reikalavimai įmonių bankroto
         atveju jų balansuose gali būti laikomi privilegijuotais reikalavimais. Todėl reikia pasakyti, kad pastarosiose bylose spręstas
         klausimas nėra susijęs su mūsų atveju nagrinėjamu; ieškovė neįrodė, jog galimybė tokius reikalavimus įtraukti į įmonės AP
         80 straipsnio prasme bankroto balansą reiškia, kad ji turi teisę pareikšti ieškinį dėl panaikinimo. Be to, reikia pažymėti,
         kad tokie reikalavimai atitinka su jų veikla susijusias pinigines įmonių prievoles aukščiausiajai valdžios institucijai.

      70     Dėl sprendimo 96/269 reikia konstatuoti, kad jis leido suteikti pagalbą įmonei, kuri, kitaip nei ieškovė, dar veikė tuo metu,
         kai Komisija priėmė savo sprendimą (žr. šio sprendimo II punktą).

      71     Tokiomis aplinkybėmis ieškovės argumentai dėl to, kad ją reikia laikyti įmone AP 80 straipsnio prasme, turi būti atmesti.
      72     Iš viso to, kas pasakyta, išplaukia, kad ieškovės ieškiniai turi būti atmesti kaip nepriimtini.
       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      73     Pagal Pirmosios instancijos teismo darbo reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas,
         jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti atsakovės patirtas bylinėjimosi išlaidas,
         įskaitant ir susijusias su laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūra pagal jos pateiktus reikalavimus.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (ketvirtoji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinius kaip nepriimtinus.
      2.      Ieškovė atlygina bylinėjimosi išlaidas, įskaitant ir susijusias su laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūra.

               Legal

                Tiili

                Vilaras

         Paskelbta 2004 m. liepos 26 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Sekretorius

                      Pirmininkas

               H. Jung

                      H. Legal

         * Proceso kalba: prancūzų.


title: 2008 m. gruodžio 16 d.  Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Miguel Torres, SA prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Žodinio Bendrijos prekių ženklo MANSO DE VELASCO paraiška - Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas VELASCO - Santykinis atmetimo pagrindas - Galimybė supainioti - Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas. # Byla T-259/06.

text:
      2008 m. gruodžio 16 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas Torres prieš VRDT – Navisa Industrial Vinícola Española (MANSO DE VELASCO)
      (Byla T‑259/06)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo MANSO DE VELASCO paraiška – Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas VELASCO – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas
         – Galimybė supainioti su ankstesniu prekių ženklu (Tarybos reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 27
         ir 73 punktus)

      Dalykas

         Ieškinys dėl 2006 m. birželio 29 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 865/2005‑1), susijusio su protesto
                  procedūra tarp

               Navisa Industrial Vinícola Española, SA
                ir
               Miguel Torres, SA
               .
            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               Miguel Torres, SA

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               žodinis prekių ženklas MANSO DE VELASCO 33 klasės prekėms – paraiška Nr. 2261527

               Prekių ženklo ar žymens, kuriuo grindžiamas protestas, savininkas:

               Navisa Industrial Vinícola Española, SA

               Prekių ženklas ar žymuo, kuriuo grindžiamas protestas:

               žodinis Ispanijos prekių ženklas VELASCO 33 klasės prekėms

               Protestų skyriaus sprendimas:

               patenkinti protestą ir atmesti paraišką

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               atmesti apeliaciją

         Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Miguel Torres, SA. bylinėjimosi išlaidas.


2003 m. lapkričio 6 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Nyderlandų Karalystė prieš Europos Bendrijų Komisiją.#Byla C-293/00.


1968 m. balanžio 3 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Firma Molkerei-Zentrale Westfalen/Lippe GmbH prieš Hauptzollamt Paderborn. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesfinanzhof - Vokietija. # Byla 28-67.


2001 m. sausio 11 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Hans Gevaert prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Apeliacinis skundas - Pareigūnai - Vienodas požiūris. # Byla C-389/98 P.