title: 2014 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Víctor Manuel Julian Hernández ir kt. prieš Reino de España (Subdelegación del Gobierno de España en Alicante) ir kt.#Juzgado de lo Social nº 1 de Benidorm pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam – Direktyva 2008/94/EB – Taikymo sritis – Darbdavio teisė į kompensaciją iš valstybės narės už darbuotojui išmokėtą atlyginimą per to darbuotojo atleidimo iš darbo ginčijimo procesą, kai jis trunka ilgiau nei šešiasdešimt darbo dienų nuo ieškinio dėl užginčijimo pateikimo – Teisės į kompensaciją nebuvimas niekiniais atleidimo iš darbo atvejais – Reikalavimo, susijusio su darbdavio teise į kompensaciją, perėjimas remiantis subrogacija pagal įstatymą jo darbuotojui, kai darbdavys tampa laikinai nemokus – Darbuotojų, kurių atleidimas iš darbo buvo pripažintas niekiniu, diskriminacija – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija – Taikymo sritis – 20 straipsnis.#Byla C-198/13.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑198/13
            dėl Juzgado de lo Social n° 1 de Benidorm  (Ispanija) 2013 m. vasario 21 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2013 m. balandžio 16 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            Víctor Manuel Julian Hernández ,
            Chems Eddine Adel ,
            Jaime Morales Ciudad ,
            Bartolomé Madrid Madrid ,
            Martín Selles Orozco ,
            Alberto Martí Juan ,
            Said Debbaj
            prieš
            Reino de España (Subdelegación del Gobierno de España en Alicante) ,
            Puntal Arquitectura SL ,
            Obras Alteamar SL ,
            Altea Diseño y Proyectos SL ,
            Ángel Muñoz Sánchez ,
            Vicente Orozco Miro ,
            TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas T. von Danwitz (pranešėjas), teisėjai E. Juhász, A. Rosas, D. Šváby ir C. Vajda,
            generalinis advokatas Y. Bot,
            posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2014 m. kovo 12 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – V. M. Julian Hernández, C. Eddine Adel, J. Morales Ciudad, B. Madrid Madrid, M. Selles Orozco, A. Martí Juan ir S. Debbaj, atstovaujamų abogado F. Van de Velde Moors,
            – Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos M. García-Valdecasas Dorrego,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos R. Vidal Puig,
            atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2008 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/94/EB dėl darbuotojų apsaugos jų darbdaviui tapus nemokiam (OL L 283, p. 36) ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 20 straipsnio išaiškinimo.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant V. M. Julian Hernández, Ch. Eddine Adel, J. Morales Ciudad, B. Madrid Madrid, M. Selles Orozco, A. Martí Juan ir S. Debbaj ginčą su Reino de España  ( Subdelegación del Gobierno de España en Alicante ) (Ispanijos Karalystė (Ispanijos vyriausybės subdelegacija Alikantėje), toliau – Subdelegacija), Puntal Arquitectura SL , Obras Alteamar SL , Altea Diseño y Proyectos SL , A. Muñoz Sánchez ir V. Orozco Miro dėl reikalavimo sumokėti sumą, kurios dydis atitinka ieškovų pagrindinėje byloje darbo užmokestį, susikaupusį vykstant procesui, per kurį ginčijamas atleidimas iš darbo, po šešiasdešimtos darbo dienos nuo jų ieškinių dėl atleidimo iš darbo užginčijimo pateikimo iki teismo sprendimo, kuriuo šie atleidimai pripažįstami niekiniais, įteikimo.
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            3. Direktyvos 2008/94 3 ir 7 konstatuojamosiose dalyse numatyta:
            „(3) Būtina apsaugoti darbuotojus jų darbdaviui tapus nemokiam ir suteikti darbuotojams minimalų apsaugos lygį, ypač siekiant garantuoti neįvykdytų reikalavimų sumokėjimą, tuo pat metu atsižvelgiant į Bendrijos subalansuotos ekonominės ir socialinės plėtros poreikį. Dėl to valstybės narės turėtų įsteigti instituciją, kuri garantuotų neįvykdytų reikalavimų sumokėjimą atitinkamiems darbuotojams.
            < ... >
            (7) Valstybės narės gali nustatyti garantijų institucijų atsakomybės ribas, kurios turi sutapti su šios direktyvos socialiniu tikslu ir kuriose galima atsižvelgti į skirtingus reikalavimų lygius.“
            4. Direktyvos 2008/94 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad „ši direktyva taikoma darbuotojų reikalavimams, kylantiems dėl darbo sutarčių ar darbo santykių ir pateiktiems 2 straipsnio 1 dalyje apibrėžtiems nemokiems darbdaviams“.
            5. Šios direktyvos 2 straipsnyje nustatyta:
            „1. Šioje direktyvoje darbdavys laikomas nemokiu, jeigu pagal atitinkamos valstybės narės įstatymus ir kitus teisės aktus pateikiamas prašymas pradėti kolektyvinius procesinius veiksmus dėl darbdavio nemokumo, apimant darbdavio viso turto ar jo dalies atėmimą bei likvidatoriaus ar asmens, atliekančio panašų darbą, paskyrimą, o pagal pirmiau minėtus įstatymus ir kitus teisės aktus kompetentinga institucija:
            а) nusprendė pradėti procesinius veiksmus arba;
            b) nustatė, jog darbdavio įmonė yra visiškai uždaryta arba verslas baigtas vykdyti, o esamo turto nepakanka, kad būtų prasminga pradėti procesinius veiksmus.
            2. Ši direktyva nepažeidžia nacionalinės teisės aktuose vartojamų sąvokų „darbuotojas“, „darbdavys“, „darbo užmokestis“, „neatidėliotina teisė“ ir „būsimoji teisė“.
            < ... >
            4. Ši direktyva nekliudo valstybėms narėms suteikti darbuotojams apsaugą kitais nemokumo atvejais, pavyzdžiui, kai mokėjimai buvo de facto  nutraukti visam laikui remiantis nacionaliniuose teisės aktuose nustatyta tvarka, kuri skiriasi nuo 1 dalyje paminėtos tvarkos.
            < ... > “
            6. Tos pačios direktyvos 3 straipsnyje numatyta:
            „Valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad garantijų institucijos garantuotų, laikantis 4 straipsnio reikalavimų, darbuotojams neįvykdytų reikalavimų, kylančių dėl darbo sutarčių ar darbo santykių, sumokėjimą, įskaitant, jeigu numatyta nacionalinės teisės aktais, išeitines išmokas dėl nutrauktų darbo santykių.
            Reikalavimai, kuriuos perėmė garantijų institucija, yra neįvykdyti su darbo užmokesčiu susiję reikalavimai už laikotarpį iki valstybių narių nustatytos datos ir (arba), kai kuriais atvejais, po jos.“
            7. Pagal Direktyvos 2008/94 4 straipsnio 1 ir 2 dalis:
            „1. Valstybės narės turi teisę apriboti 3 straipsnyje nurodytų garantijų institucijų atsakomybę.
            2.  Jeigu valstybės narės pasinaudoja 1 dalyje nurodyta galimybe, jos nurodo laikotarpį, už kurį garantijų institucija turi sumokėti neįvykdytus reikalavimus. Tačiau jis negali būti trumpesnis nei laikotarpis, apimantis paskutinių trijų mėnesių darbo santykių iki ir (arba) po 3 straipsnio antroje pastraipoje nurodytos datos, darbo užmokestį.
            Valstybės narės šį minimalų trijų mėnesių laikotarpį gali įskaityti į atskaitinį laikotarpį, kuris būtų ne trumpesnis kaip šeši mėnesiai.
            Valstybės narės, kurių atskaitinis laikotarpis ne trumpesnis kaip 18 mėnesių, gali iki aštuonių savaičių sutrumpinti laikotarpį, už kurį garantijų institucija turi sumokėti neįvykdytus reikalavimus. Tokiu atveju apskaičiuojant minimalų laikotarpį remiamasi tais laikotarpiais, kurie yra palankiausi darbuotojui.“
            8. Šios direktyvos 5 straipsnyje nustatyta:
            „Valstybės narės nustato išsamias garantijų institucijų organizavimo, finansavimo ir veiklos taisykles < ... >
            < ... > “
            9. Pagal tos pačios direktyvos 11 straipsnio pirmą dalį ši direktyva „nepažeidžia valstybių narių teisės taikyti arba priimti darbuotojams palankesnius įstatymus ir kitus teisės aktus“.
            Ispanijos teisė
            Konstitucija
            10. Konstitucijos 121 straipsnyje nustatyta, kad „dėl teismo klaidos ir dėl teisminės institucijos netinkamo veikimo padaryta žala suteikia teisę į žalos atlyginimą valstybės sąskaita, kaip nustatyta teisės aktuose“.
            Darbuotojų statutas
            11. 1995 m. kovo 24 d. Karaliaus įstatyminiu dekretu Nr. 1/1995 ( Real Decreto Legislativo 1/1995 ; BOE, Nr. 75, 1995 m. kovo 29 d., p. 9654) priimto ir klostantis faktinėms aplinkybėms pagrindinėje byloje galiojusio konsoliduotos redakcijos Įstatymo dėl darbuotojų statuto ( texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores ) (toliau – Darbuotojų statutas) 33 straipsnis išdėstytas taip:
            „1. Darbo užmokesčio garantijų fondas prie Darbo ir socialinės apsaugos ministerijos yra nepriklausoma juridinio asmens statusą ir teisę veikti siekiant įgyvendinti savo tikslus turinti organizacija, kuri darbdavių nemokumo ar bankroto atvejais išmoka darbuotojams priklausančias darbo užmokesčio sumas.
            Darbo užmokesčiu, taikant pirmesnę pastraipą, laikoma taikos sutartimi arba teismo sprendimu pagal 26 straipsnio 1 dalį pripažinta suma ir darbo užmokestis, susikaupęs vykstant procesui, per kurį ginčijamas atleidimas iš darbo, įstatymo numatytais atvejais, ir Fondas negali vienu ar kitu pagrindu kartu ar atskirai išmokėti sumos, kuri būtų didesnė už tam tikros profesijos atstovams mokamą trijų dienų minimalaus dienos darbo užmokesčio dydžio sumą, įskaitant proporcingą premijų dalį, padaugintą iš dienų, kuriomis nemokėtas darbo užmokestis, skaičiaus, bet ne daugiau kaip iš šimto penkiasdešimt dienų.
            2. Darbo užmokesčio garantijų fondas pirmesnėje dalyje nurodytais atvejais moka teismo sprendimu, nutartimi, teismine taikos sutartimi arba administracinės institucijos sprendimu darbuotojams pripažintas kompensacijas dėl atleidimo iš darbo arba dėl sutarčių nutraukimo pagal šio įstatymo 50, 51 ir 52 straipsnius arba dėl sutarčių nutraukimo pagal 2003 m. liepos 9 d. Įstatymo 22/2003 dėl bankroto 64 straipsnį ir kompensacijas už laikinų arba terminuotų darbo sutarčių nutraukimą įstatyme numatytais atvejais. Visais atvejais šis mokėjimas vykdomas ne daugiau kaip už vienus metus, o dienos darbo užmokestis, kuriuo remiantis atliekamas skaičiavimas, negali viršyti trijų dienų minimalaus tam tikros profesijos atstovams mokamo dienos darbo užmokesčio dydžio sumos, įskaitant proporcingą premijos dalį.
            < ... >
            6. Pagal šį straipsnį darbdavys laikomas nemokiu, kai, pradėjus išieškojimą Darbo ginčų nagrinėjimo tvarkos įstatyme numatyta tvarka, su darbo santykiais susiję reikalavimai negali būti patenkinami. < ... > “
            12. Darbuotojų statuto 53 straipsnyje „Darbo santykių nutraukimo dėl objektyvių priežasčių forma ir pasekmės“ nustatyta:
            „1. Priimant sprendimą dėl darbo santykių nutraukimo, patenkantį į pirmesnio straipsnio taikymo sritį, būtina laikytis šių reikalavimų:
            a) Darbuotojui turi būti raštu pranešta apie atleidimo iš darbo priežastį.
            b) Tuo pat metu, kai įteikiamas raštiškas pranešimas, darbuotojui turi būti išmokėta dvidešimties dienų dydžio kompensacija už kiekvienus išdirbtus metus, kuri apskaičiuojama proporcingai mėnesių skaičiui už trumpesnius nei vienų metų laikotarpius, bet negali viršyti dvylikos mėnesių darbo užmokesčio dydžio sumos.
            < ... >
            4. Kai darbdavys nesilaiko šio straipsnio 1 dalyje nustatytų reikalavimų arba darbdavio sprendime nutraukti darbo sutartį nurodomos Konstitucijos ar įstatymo draudžiamos diskriminacinės priežastys ar jis priimtas pažeidžiant darbuotojo pagrindines teises ir laisves, sprendimas nutraukti darbo sutartį yra niekinis ir teismas tokiu jį pripažįsta savo iniciatyva. < ... >
            < ... > “
            13. Šio statuto 55 straipsnio 6 dalies c punkte nustatyta:
            „Niekinio atleidimo iš darbo atveju darbuotojas nedelsiant grąžinamas į darbą ir jam sumokamas negautas darbo užmokestis.“
            14. Pagal to paties kodekso 56 straipsnio 1 dalį:
            „Atleidimą iš darbo pripažinus neteisėtu, darbdavys per 5 dienas nuo teismo sprendimo įteikimo gali pasirinkti arba grąžinti darbuotoją į darbą ir sumokėti šios 1 dalies b punkte minimą darbo užmokestį, susikaupusį vykstant procesui, per kurį ginčijamas atleidimas iš darbo, arba sumokėti šias teismo sprendimu nustatomas pinigines išmokas:
            a) Kompensaciją, kurią sudaro keturiasdešimt penkių dienų darbo užmokestis už kiekvienus išdirbtus metus (už trumpesnius nei vienų metų laikotarpius apskaičiuojama pro rata  išdirbtiems mėnesiams) ir kurios bendra suma negali viršyti keturiasdešimt dviejų mėnesių darbo užmokesčio.
            b) Sumą, kurią sudaro darbo užmokestis, kurį nustota gauti nuo atleidimo iš darbo dienos iki teismo sprendimo, kuriuo atleidimas iš darbo pripažintas neteisėtu, įteikimo dienos ar iki dienos, kai darbuotojas susirado kitą darbą, jeigu jis įdarbinamas prieš priimant šį teismo sprendimą ir darbdavys pateikia įrodymų apie darbuotojui sumokėtas sumas, kurias galima išskaityti iš darbo užmokesčio, susikaupusio vykstant procesui, per kurį ginčijamas atleidimas iš darbo.“
            15. Darbuotojų statuto 57 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
            „Kai teismo sprendimas, kuriuo atleidimas iš darbo pripažįstamas neteisėtu, priimamas praėjus daugiau nei šešiasdešimt darbo dienų nuo ieškinio pareiškimo, darbdavys gali reikalauti, kad valstybė sumokėtų darbuotojui 56 straipsnio 1 dalies b punkte nurodytą sumą už laikotarpį, kuris viršija tą šešiasdešimties dienų laikotarpį.“
            LPL
            16. 1995 m. balandžio 7 d. Karaliaus įstatyminiu dekretu Nr. 2/1995 ( Real Decreto Legislativo 2/1995 ; BOE, Nr. 86, 1995 m. balandžio 11 d., p. 10695) priimto ir klostantis faktinėms pagrindinėms bylos aplinkybėms galiojusio konsoliduotos redakcijos Darbo ginčų nagrinėjimo tvarkos įstatymo ( texto refundido de la Ley de Procediemiento Laboral ) (toliau – LPL) 116 straipsnyje nustatyta:
            „1. Jei nuo ieškinio dėl atleidimo iš darbo pateikimo iki pirmo Juzgado  ar Tribunal sprendimo, kuriuo atleidimas iš darbo pripažįstamas neteisėtu, priėmimo dienos praėjo daugiau nei šešiasdešimt darbo dienų, įsiteisėjus teismo sprendimui darbdavys gali reikalauti, kad valstybė sumokėtų darbuotojui darbo užmokestį už laikotarpį, kuris viršija tą terminą.
            2. Jeigu darbdavys laikinai nemokus, darbuotojas gali tiesiogiai reikalauti, kad valstybė sumokėtų pirmesnėje dalyje nurodytą darbo užmokestį, kurio nesumokėjo darbdavys.“
            17. LPL 279 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
            „Per tris paskesnes dienas teismas priima nutartį, kurioje, išskyrus atvejus, kai nenustatoma nė viena iš dviejų priverstinio vykdymo prašančio asmens nurodytų aplinkybių:
            a. pripažįsta darbo santykio nutraukimą nuo šios nutarties priėmimo dienos;
            b. nurodo sumokėti darbuotojui kompensaciją, numatytą šio įstatymo 110 straipsnio 1 dalyje < ... > ;
            c. įpareigoja darbdavį sumokėti darbo užmokestį, negautą nuo teismo sprendimo, kuriuo atleidimas iš darbo pripažįstamas neteisėtu pirmą kartą, įteikimo iki minėtos nutarties priėmimo dienos.“
            18. LPL 284 straipsnyje nustatyta:
            „Nepažeidžiant pirmesnių straipsnių, kai nustatoma, kad grąžinti darbuotojo į darbą neįmanoma dėl įmonės veiklos sustabdymo ar nutraukimo, teismas priima nutartį, kurioje pripažįsta darbo santykių nutrūkimą nuo šios nutarties priėmimo dienos ir nurodo sumokėti darbuotojui kompensacijas ir jo negautą darbo užmokestį, kaip numatyta 279 straipsnio 2 dalyje.“
            Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
            19. 2008 m. gruodžio 16 d. ieškovai pagrindinėje byloje kreipėsi į Juzgado de lo Social n° 1 de Benidorm ir pareiškė ieškinį dėl atleidimo iš darbo savo darbdaviams, t. y. Puntal Arquitectura SL , Obras Alteamar SL , Altea Diseño y Proyectos SL , A. Muñoz Sánchez ir V. Orozco Miro.
            20. 2009 m. spalio 2 d. sprendimu šis teismas, pirma, konstatavo, kad šie atleidimai yra niekiniai, ir, antra, pripažino, kad ieškovus pagrindinėje byloje siejantys darbo santykiai su Obras Alteamar SL ir Altea Diseño y Proyectos SL  yra nutraukti dėl šių bendrovių veiklos nutraukimo. Šiuo sprendimu abiem bendrovėms buvo nurodyta išmokėti ieškovams pagrindinėje byloje kompensacijas už atleidimą iš darbo ir darbo užmokestį, susikaupusį nuo jų atleidimo iš darbo, įskaitant ir laikotarpį, kuriuo vyko procesas dėl ginčijamo atleidimo iš darbo. Šiuo sprendimu tas pats teismas taip pat nurodė Fondo de Garantía Salarial  (Darbo užmokesčio garantijų fondas, toliau – Fogasa ) subsidiariai užtikrinti šių sumų išmokėjimą laikantis teisės aktuose nustatytų ribų.
            21. 2010 m. birželio 11 d. šios bendrovės buvo pripažintos laikinai nemokiomis.
            22. Kadangi ieškovams pagrindinėje byloje nepavyko pasiekti, kad būtų įvykdytas dėl šių bendrovių priimtas 2009 m. spalio 2 d. Juzgado de lo Social n° 1 de Benidorm sprendimas, jie pareikalavo Fogasa išmokėti šiame sprendime nustatytas sumas laikantis teisės aktuose nustatytos viršutinės ribos.
            23. Vėliau jie pareikalavo iš Subdelegacijos išmokėti per procesą dėl ginčijamo atleidimo iš darbo po šešiasdešimtos darbo dienos nuo jų ieškinio dėl užginčijimo pareiškimo iki pranešimo apie teismo sprendimą, kuriuo šie atleidimai iš darbo pripažinti niekiniais, susikaupusio darbo užmokesčio dydžio sumą. Šis prašymas buvo atmestas 2010 m. lapkričio 9 d. Subdelegacijos sprendimu dėl to, kad, remiantis minėtu teismo sprendimu, šie atleidimai iš darbo buvo pripažinti ne neteisėtais, bet niekiniais.
            24. 2010 m. lapkričio 25 d. ieškovai pagrindinėje byloje kreipėsi į Juzgado de lo Social n° 1 de Benidorm su ieškiniu dėl to sprendimo, kad iš Subdelegacijos būtų priteista sumokėti šią sumą.
            25. Kadangi nacionalinės teisės aktuose numatyta, kad Ispanijos valstybė turi sumokėti atlyginimus, susikaupusius po šešiasdešimtos dienos nuo ieškinio dėl atleidimo iš darbo pateikimo datos tik tuo atveju, kai atleidimas iš darbo pripažintas neteisėtu, o ne kai konstatuota, jog atleidimas iš darbo yra niekinis, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar šis skirtingas darbuotojų vertinimas pagal tai, ar jų atleidimas iš darbo buvo neteisėtas, ar niekinis, turi būti laikomas prieštaraujančiu Chartijos 20 straipsniui.
            26. Šiuo klausimu minėtas teismas pažymi, kad, remiantis nacionalinės teisės aktais, esminis skirtumas tarp neteisėto atleidimo ir niekinio atleidimo yra tas, kad pirmuoju atveju darbdaviui leidžiama, užuot grąžinus darbuotoją į darbą, nutraukti su juo sudarytą darbo sutartį ir sumokėti kompensaciją, o antruoju atveju darbdavys privalo grąžinti darbuotoją į darbą. Todėl, jeigu darbdavys nutraukia veiklą, nacionalinis teismas gali pareigą grąžinti į darbą darbuotoją, kurio atleidimas pripažintas niekiniu, pakeisti pareiga išmokėti kompensaciją, jei konstatuojama, kad darbo sutartis nutraukta. Visais šiais atvejais darbdavys privalo darbuotojui išmokėti darbo užmokestį, susikaupusį per atleidimo iš darbo užginčijimo procesą.
            27. Dėl Ispanijos valstybės pareigos sumokėti darbo užmokestį, susikaupusį per atleidimo iš darbo užginčijimo procesą po šešiasdešimtos darbo dienos nuo ieškinio dėl užginčijimo pareiškimo, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad, remiantis Tribunal Supremo  (Aukščiausiasis Teismas) praktika, pagrindinis kreditorius, turintis vykdyti šią pareigą, yra darbdavys, kuris neprivalo atsakyti už teismų tam tikrų vėlavimų pasekmes. Tik jeigu darbdavys yra nemokus, o minėtas darbo užmokestis nesumokėtas, darbuotojai gali perimti regreso tvarka darbdavio reikalavimą – tiesioginį – Ispanijos valstybei juos sumokėti pagal LPL 116 straipsnio 2 dalį. Kadangi darbdavys negali reikalauti iš Ispanijos valstybės sumokėti darbo užmokestį niekinio atleidimo iš darbo atveju, tokį atleidimą iš darbo patyrę darbuotojai negali, remdamiesi jų nemokaus darbdavio teisių perėmimu regreso tvarka, reikalauti, kad valstybė padengtų su neišmokėtu darbo užmokesčiu susijusį įsiskolinimą.
            28. Šiomis aplinkybėmis Juzgado de lo Social n° 1 de Benidorm nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
            „1. Ar [Darbuotojų statuto] 57 straipsnyje, skaitomame kartu su [LPL] 116 straipsnio 2 dalimi, numatyta taisyklė, pagal kurią [Ispanijos] valstybė darbdavio nemokumo atveju turi tiesiogiai darbuotojams sumokėti darbo užmokestį, susikaupusį vykstant procesui, per kurį ginčijamas atleidimas iš darbo, už laikotarpį, viršijantį šešiasdešimt < … > darbo dienų nuo ieškinio pateikimo kompetentingam teismui, patenka į [Direktyvos 2008/94], ypač jos 1 straipsnio 1 dalies, 2 straipsnio 3 ir 4 dalių, 3, 5 ir 11 straipsnių, taikymo sritį?
            2. Jei Teisingumo Teismo atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas, ar [Ispanijos] valstybės praktika darbdavio nemokumo atveju mokėti tiesiogiai darbuotojams darbo užmokestį, susikaupusį vykstant procesui, per kurį ginčijamas atleidimas iš darbo, už laikotarpį, viršijantį šešiasdešimt < … > darbo dienų nuo ieškinio pateikimo kompetentingam teismui, tik tais atvejais, kai atleidimą iš darbo teismas pripažino neteisėtu, o ne niekiniu, prieštarauja [Chartijos] 20 straipsniui ir bet kuriuo atveju bendrajam Sąjungos teisės lygybės ir nediskriminavimo principui?
            3. Be to, ar teismas, kaip antai teikiantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą, galėtų netaikyti teisės normos, pagal kurią [Ispanijos] valstybė gali darbuotojams tiesiogiai jų darbdavio nemokumo atveju mokėti darbo užmokestį, susikaupusį vykstant procesui, per kurį ginčijamas atleidimas iš darbo, už laikotarpį, viršijantį šešiasdešimt < … > darbo dienų nuo ieškinio pateikimo kompetentingam teismui, tik tuo atveju, kai atleidimą iš darbo teismas pripažino neteisėtu, o ne niekiniu, nors lyginant šiuos abu atvejus, [kiek tai susiję] su darbo užmokesčiu, susikaupusiu vykstant procesui, per kurį ginčijamas atleidimas iš darbo, jokių objektyvių skirtumų nenustatyta?“
            Dėl prejudicinių klausimų
            29. Šiais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar nacionalinės teisės aktai, kaip antai aptariami pagrindinėje byloje, pagal kuriuos darbdavys gali aptariamos valstybės narės prašyti sumokėti darbo užmokestį, susikaupusį vykstant procesui, per kurį ginčijamas atleidimas iš darbo, už laikotarpį, praėjus šešiasdešimčiai darbo dienų nuo ieškinio pateikimo, ir pagal kuriuos tuo atveju, jei darbdavys šio darbo užmokesčio nesumokėjo ir yra laikinai nemokus, atitinkamas darbuotojas gali, pasinaudodamas įstatyme numatyta subrogacijos teise, reikalauti tiesiogiai iš šios valstybės narės sumokėti šį darbo užmokestį, patenka į Direktyvos 2008/94 taikymo sritį, ar Chartijos 20 straipsnis prieštarauja šiems teisės aktams dėl to, kad jie taikomi tik neteisėto, o ne niekinio atleidimo atvejais, ir ar nacionalinis teismas, nagrinėjantis ieškinį dėl niekinio atleidimo iš darbo, gali netaikyti šių teisės aktų.
            30. Visų pirma reikia pažymėti, kad nors valstybė narė gali save pačią nurodyti kaip pareigos mokėti pagal Direktyvą 2008/94 užtikrintus darbo užmokesčius vykdytoją (šiuo klausimu žr. Sprendimo Gharehveran , C‑441/99, EU:C:2001:551, 39 punktą), Ispanijos Karalystė įsteigė Fogasa , kuri yra garantijų institucija pagal šią direktyvą. Iš Teisingumo Teismo turimų duomenų matyti, kad, kaip numatyta Darbuotojų statuto 33 straipsnyje, Fogasa , laikydamasi teisės aktuose nustatytos viršutinės ribos, ieškovams pagrindinėje byloje išmokėjo atlyginimus, susikaupusius būtent per procesą, per kurį ginčytas jų atleidimas iš darbo, ir kompensacijas už atleidimą iš darbo, kurių neišmokėjo jų nemokūs darbdaviai. Remiantis tais pačiais duomenimis taip pat galima teigti, kad Fogasa mokėjimais buvo įvykdyta Direktyvoje 2008/94 nustatyta pagal darbo sutartį dirbančių darbuotojų minimalios apsaugos darbdavio nemokumo atveju pareiga, o tai vis dėlto turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
            31. Klausimai susiję tik su pagal Darbuotojų statuto 57 straipsnį ir LPL 116 straipsnį kylančia teise reikalauti iš Ispanijos valstybės sumokėti darbo užmokestį, susikaupusį po šešiasdešimtos darbo dienos nuo proceso dėl šių atleidimų iš darbo užginčijimo pradžios datos, ir su aplinkybe, kad ši teisė numatyta tik tais atvejais, kai atleidimas iš darbo pripažįstamas neteisėtu, o ne niekiniu.
            32. Reikia pažymėti, kad šios Ispanijos teisės nuostatos turi būti vertinamos atsižvelgiant į Chartijos 20 straipsnį, jeigu jos patenka į Direktyvos 2008/94 taikymo sritį. Iš tiesų, remiantis Chartijos 51 straipsnio 1 dalimi, jos nuostatos skirtos valstybėms narėms tik tais atvejais, kai jos įgyvendina Sąjungos teisę. Pagal to paties straipsnio 2 dalį ši Chartija neišplečia Sąjungos teisės taikymo srities už Sąjungos įgaliojimų ribų, „nenustato Sąjungai naujų įgaliojimų ar užduočių ir nepakeičia Sutartyse nustatytųjų“ (Sprendimo McB. , C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582, 51 punktas; Sprendimo Dereci ir kt. , C‑256/11, EU:C:2011:734, 71 punktas ir Sprendimo Siragusa , C‑206/13, EU:C:2014:126, 20 punktas).
            33. Kaip galima teigti remiantis Chartijos 51 straipsnio išaiškinimais, į kuriuos privaloma tinkamai atsižvelgti pagal tos Chartijos 52 straipsnio 7 dalį, minėtame 51 straipsnyje nustatyta įgyvendinimo sąvoka patvirtina Teisingumo Teismo praktiką dėl Sąjungos pagrindinių teisių, kaip Sąjungos teisės bendrųjų principų, taikymo, susiklosčiusią prieš įsigaliojant Chartijai (Sprendimas Wachauf , 5/88, EU:C:1989:321; Sprendimas ERT, C‑260/89, EU:C:1991:254, ir Sprendimas Annibaldi , C‑309/96, EU:C:1997:631), pagal kurią Sąjungos atžvilgiu apibrėžtas reikalavimas gerbti pagrindines teises yra privalomas valstybėms narėms tik tuo atveju, kai jų veiksmai patenka į Sąjungos teisės taikymo sritį (šiuo klausimu žr. Sprendimo Åkerberg Fransson , C‑617/10, EU:C:2013:105, 18 punktą).
            34. Šiuo klausimu svarbu priminti, kad sąvoka „Sąjungos teisės įgyvendinimas“, kaip ji suprantama pagal Chartijos 51 straipsnį, suponuoja sąsają tarp Sąjungos teisės akto ir aptariamos nacionalinės priemonės, kuri turi būti daugiau nei tik sričių panašumas arba vienos srities netiesioginis poveikis kitai (šiuo klausimu žr. iki Chartijos įsigaliojimo priimtus Teisingumo Teismo sprendimus Defrenne , 149/77, EU:C:1978:130, 29–32 punktai; Kremzow , C‑299/95, EU:C:1997:254, 16 ir 17 punktai; Mangold , C‑144/04, EU:C:2005:709, 75 punktas ir Siragusa , EU:C:2014:126, 24 punktą).
            35. Be kita ko, Teisingumo Teismas konkrečiai padarė išvadą, kad Sąjungos pagrindinės teisės negali būti taikomos siejant su nacionaline teise, nes atitinkamos srities Sąjungos teisės nuostatose nebuvo nustatyta jokia konkreti valstybių narių pareiga dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamos situacijos (žr. Sprendimo Maurin , C‑144/95, EU:C:1996:235, 11 ir 12 punktus ir Sprendimo Siragusa , EU:C:2014:126, 26 ir 27 punktus).
            36. Tuo pačiu klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad dėl EB 13 straipsnio (dabar – SESV 19 straipsnis) į Sąjungos teisės taikymo sritį pagrindinių teisių, kaip Sąjungos teisės bendrųjų principų, taikymo tikslais savaime negali patekti nacionalinė priemonė, kuri nėra pagal šį straipsnį priimta nacionalinė priemonė (šiuo klausimu žr. Sprendimo Bartsch , C‑427/06, EU:C:2008:517, 18 punktą; Sprendimo Kücükdeveci , C‑555/07, EU:C:2010:21, 25 punktą ir Sprendimo Römer , C‑147/08, EU:C:2011:286, 61 punktą). Todėl tik dėl aplinkybės, kad nacionalinė priemonė susijusi su sritimi, kurioje Sąjunga turi kompetenciją, ta priemonė negali patekti į Sąjungos teisės taikymo sritį, vadinasi, Chartija negali būti jai taikoma (šiuo klausimu žr. Sprendimo Gueye ir Salmerón Sánchez , C‑483/09 ir C‑1/10, EU:C:2011:583, 55, 69 ir 70 punktus ir Sprendimo Pringle , C‑370/12, EU:C:2012:756, 104, 105, 180 ir 181 punktus).
            37. Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, nustatant, ar nacionalinė priemonė susijusi su Sąjungos teisės įgyvendinimu, kaip tai suprantama pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį, reikia patikrinti, be kita ko, ar nagrinėjamais nacionalinės teisės aktais siekiama įgyvendinti Sąjungos teisės nuostatą, taip pat šių teisės aktų pobūdį ir tai, ar jais siekiama kitų tikslų nei tie, kurie nustatyti Sąjungos teisėje, net jeigu jie šiai teisei gali daryti netiesioginį poveikį, taip pat – ar egzistuoja konkretūs Sąjungos teisės aktai šioje srityje arba aktai, galintys jai daryti poveikį (žr. Sprendimo Annibaldi , EU:C:1997:631, 21–23 punktus; Sprendimo Iida , C‑40/11, EU:C:2012:691, 79 punktą; Sprendimo Ymeraga ir kt. , C‑87/12, EU:C:2013:291, 41 punktą ir Sprendimo Siragusa , EU:C:2014:126, 25 punktą).
            38. Pirma, dėl pagrindinėje byloje aptariamais teisės aktais siekiamų tikslų reikia pažymėti, kad remiantis Teisingumo Teismui pateiktoje bylos medžiagoje esančiais duomenimis ir Ispanijos vyriausybės per teismo posėdį pateiktais paaiškinimais galima teigti, kad šiais teisės aktais įtvirtinta Ispanijos valstybės atsakomybė už teisminės institucijos „netinkamą veikimą“. Šiuo tikslu, kai atleidimo iš darbo užginčijimo proceso trukmė viršija šešiasdešimt dienų, pagal Darbuotojų statuto 57 straipsnį ir LPL 116 straipsnio 1 dalį darbdaviui suteikiama teisė reikalauti iš Ispanijos valstybės sumokėti darbo užmokestį, mokėtiną po šešiasdešimtos darbo dienos nuo šio proceso pradžios. Remdamasis LPL 116 straipsnio 2 dalimi pagal darbo sutartį dirbantis darbuotojas gali tiesiogiai reikalauti iš Ispanijos valstybės sumokėti šį darbo užmokestį, jei darbdavys laikinai nemokus ir dar nesumokėjo to darbo užmokesčio, tik dėl to, kad teisės aktuose įtvirtintas darbdavio teisių perdavimas Ispanijos valstybei.
            39. Tuo remiantis darytina išvada, kad LPL 116 straipsnio 2 dalies tikslas yra ne darbdavio įsiskolinimo darbuotojui, kylančio iš jų darbo santykių, pripažinimas, kuriam gali būti taikoma Direktyva 2008/94, kaip nustatyta jos 1 straipsnio 1 dalyje, o pripažinimas kitokio pobūdžio teisės, t. y. darbdavio teisės reikalauti iš Ispanijos valstybės kompensuoti patirtą žalą dėl teisminės institucijos „netinkamo veikimo“, nes ta teisė kyla iš aplinkybės, kad pagal nacionalinės teisės aktus darbdavys privalo mokėti darbo užmokestį vykstant atleidimo iš darbo užginčijimo procesui. Taigi paaiškėja, kad nors pagal LPL 116 straipsnio 2 dalį suteikiama teisė gauti sumą, kurią sudaro po šešiasdešimtos darbo dienos nuo šio proceso pradžios susikaupęs darbo užmokestis, ši suma yra Ispanijos įstatymų leidėjo darbdaviui mokama kompensacija, į kurią pagal darbo sutartį dirbantis darbuotojas gali pretenduoti tik taikant teisės aktuose įtvirtintą subrogaciją.
            40. Be to, reikia pažymėti, kad pagal Darbuotojų statuto 57 straipsnį ir LPL 116 straipsnį kylanti teisė netaikoma darbo užmokesčiui, susikaupusiam per pirmąsias šešiasdešimt darbo dienų nuo atleidimo iš darbo užginčijimo proceso pradžios. Kadangi pagal šias nuostatas nesuteikiama teisė į jokią išmoką, kai atleidimo iš darbo užginčijamo proceso trukmė neviršija šešiasdešimties darbo dienų, tomis nuostatomis neužtikrinamas Direktyvos 2008/94 3 straipsniu ir 4 straipsnio 2 dalimi reikalaujamas darbo užmokesčio mokėjimas minimaliu trijų paskutinių mėnesių, kuriuos truko darbo santykiai, laikotarpiu. Tačiau laikotarpiu, kuris prasideda po šešiasdešimtos darbo dienos ir tęsiasi iki pranešimo apie teismo sprendimą, kuriuo konstatuojamas atleidimo iš darbo neteisėtumas, ši teisė taikoma visiems darbo užmokesčiams be jokių apribojimų.
            41. Remiantis pagrindinėje byloje aptariamų teisės aktų analize darytina išvada, kad tais teisės aktais siekiama ne užtikrinti Direktyvoje 2008/94 numatytą minimalią pagal darbo sutartį dirbančių darbuotojų apsaugą darbdavio nemokumo atveju, bet garantuoti, kad Ispanijos valstybė atlygins žalą, patirtą dėl daugiau kaip šešiasdešimt darbo dienų trunkančio teismo proceso.
            42. Nors pagal LPL 116 straipsnio 2 dalį mokamų sumų dydis gali viršyti Fogasa garantuojamų dėl darbo užmokesčio susidariusių skolinių įsipareigojimų dydį, remiantis Ispanijos vyriausybės pastabomis darytina išvada, pirma, kad ši aplinkybė kyla iš to, jog pagal šią nuostatą suteikiama teisė į žalos atlyginimą, kurios dydis neribojamas siekiant įtvirtinti Ispanijos valstybės atsakomybę už pernelyg ilgą teisminių procesų trukmę, ir, antra, ši nuostata nėra Ispanijos teisės aktų leidėjo sprendimo pagal darbo sutartį dirbantiems darbuotojams suteikti papildomą apsaugą, palyginti su Fogasa suteikta garantija, išraiška.
            43. Antra, reikia pažymėti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pagal LPL 116 straipsnio 2 dalį pateikti ieškovų pagrindinėje byloje reikalavimai sumokėti nesusiję su laikotarpiu, kuriam taikoma Fogasa garantija, bet viršija jos ribas. Kaip matyti iš šio sprendimo 30 punkto, Fogasa padengė šių darbuotojų su darbo užmokesčiu susijusius reikalavimus paisydama teisės aktuose nustatytų ribų, ir taip įvykdyta Direktyvoje 2008/94 nustatyta minimalios pagal darbo sutartį dirbančių darbuotojų apsaugos darbdavio nemokumo atveju pareiga. Tokiomis aplinkybėmis pagal LPL 116 straipsnio 2 dalį kylančios teisės suteikimas ieškovams pagrindinėje byloje arba jos nesuteikimas negali daryti neigiamos įtakos ar apriboti minimalios apsaugos, kurią Ispanijos valstybė jiems garantavo per Fogasa , kaip nustatyta minėtos direktyvos 3 ir 4 straipsniuose.
            44. Trečia, dėl šios direktyvos 11 straipsnio pirmos pastraipos, kuria sprendime dėl prašymo pateikti prejudicinį sprendimą remiasi jį teikiantis teismas, reikia pažymėti, kad šioje nuostatoje tik konstatuojama, jog Direktyva 2008/94 „nepažeidžia valstybių narių teisės taikyti arba priimti darbuotojams palankesnius įstatymus ir kitus teisės aktus“. Atsižvelgiant į šią formuluotę, ši nuostata, kuri išdėstyta V skyriuje „Bendrosios ir baigiamosios nuostatos“, nesuteikia valstybėms narėms galimybės priimti teisės aktus remiantis Sąjungos teise; šia nuostata, skirtingai nei pagal tos direktyvos I ir II skyriuose numatytas galimybes, tik pripažįstama valstybių narių teisė remiantis nacionaline teise numatyti tokias nuostatas, kurios būtų palankesnės už nustatytąsias šioje direktyvoje.
            45. Darytina išvada, kad nacionalinės teisės nuostata, kaip antai aptariama pagrindinėje byloje, kuria pagal darbo sutartį dirbantiems darbuotojams tik suteikiama palankesnė apsauga remiantis vien valstybių narių kompetencija, įtvirtinta Direktyvos 2008/94 11 straipsnio pirmoje pastraipoje, negali būti laikoma patenkančia į šios direktyvos taikymo sritį.
            46. Beje, remiantis šio sprendimo 36 punkte minėta Teisingumo Teismo praktika, tik aplinkybė, kad pagrindinėje byloje aptariami teisės aktai susiję su sritimi, kurioje Sąjunga turi kompetenciją pagal SESV 153 straipsnio 2 dalį, nereiškia, kad turi būti taikoma Chartija.
            47. Galiausiai reikia priminti, kad pagrindinių teisių apsaugos Sąjungos teisėje tikslo siekimas, kiek tai susiję su Sąjungos veikimu ir Sąjungos teisės įgyvendinimu valstybėse narėse, grindžiamas būtinybe išvengti to, kad pagrindinių teisių apsauga, kuri gali skirtis pagal atitinkamą nacionalinę teisę, turėtų neigiamą poveikį Sąjungos teisės viršenybei, vienovei ir veiksmingumui (šiuo klausimu žr. Sprendimo Internationale Handelsgesellschaft , 11/70, EU:C:1970:114, 3 punktą; Sprendimo Melloni , C‑399/11, EU:C:2013:107, 60 punktą ir Sprendimo Siragusa , EU:C:2014:126, 31 ir 32 punktus). Tačiau, atsižvelgiant į šio sprendimo 40, 41 ir 43 punktuose išdėstytus argumentus, dėl pagrindinėje byloje aptariamų teisės aktų toks pavojus nekyla.
            48. Remiantis visais išdėstytais argumentais darytina išvada, kad LPL 116 straipsnio 2 dalis negali būti laikoma Sąjungos teisę įgyvendinančia nuostata, kaip tai suprantama pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį, todėl negali būti nagrinėjama atsižvelgiant į Chartija suteikiamas garantijas, būtent į jos 20 straipsnį.
            49. Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti: nacionalinės teisės aktai, kaip antai aptariami pagrindinėje byloje, pagal kuriuos darbdavys gali iš atitinkamos valstybės narės reikalauti sumokėti darbo užmokestį, susikaupusį vykstant procesui, per kurį ginčijamas atleidimas iš darbo, už laikotarpį, viršijantį šešiasdešimt darbo dienų nuo ieškinio pateikimo datos, ir pagal kuriuos tuo atveju, jei darbdavys šio darbo užmokesčio nesumokėjo ir yra laikinai nemokus, aptariamas darbuotojas gali, remdamasis subrogacija pagal įstatymą, tiesiogiai reikalauti iš šios valstybės narės sumokėti šį darbo užmokestį, nepatenka į Direktyvos 2008/94 taikymo sritį, todėl šie nacionalinės teisės aktai negali būti nagrinėjami atsižvelgiant į Chartija užtikrinamas pagrindines teises, būtent į jos 20 straipsnį.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            50. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:
            Nacionalinės teisės aktai, kaip antai aptariami pagrindinėje byloje, pagal kuriuos darbdavys gali iš atitinkamos valstybės narės reikalauti sumokėti darbo užmokestį, susikaupusį vykstant procesui, per kurį ginčijamas atleidimas iš darbo, už laikotarpį, viršijantį šešiasdešimt darbo dienų nuo ieškinio pateikimo datos, ir pagal kuriuos tuo atveju, jei darbdavys šio darbo užmokesčio nesumokėjo ir yra laikinai nemokus, aptariamas darbuotojas gali, remdamasis subrogacija pagal įstatymą, tiesiogiai reikalauti iš šios valstybės narės sumokėti šį darbo užmokestį, nepatenka į 2008 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/94/EB dėl darbuotojų apsaugos jų darbdaviui tapus nemokiam taikymo sritį, todėl šie nacionalinės teisės aktai negali būti nagrinėjami atsižvelgiant į Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija užtikrinamas pagrindines teises, būtent į jos 20 straipsnį.


1982 m. birželio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Liuksemburgo Didžiąją Hercogystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla 58/81.


title: Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas 2005 m. lapkričio 30 d. # Autosalone Ispra Snc prieš Europos atominės energetikos bendriją. # EAEB sutartis - Deliktinė atsakomybė - Nuotekų surinkimo įrenginio išsiliejimas. # Byla T-250/02.

text:
      Byla T‑250/02
      Autosalone Ispra Snc
      prieš
      Europos atominės energijos bendriją
      „EAEB sutartis – Deliktinė atsakomybė – Nuotekų surinkimo įrenginio persipildymas
      2005 m. lapkričio 30 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas II‑0000
      Sprendimo santrauka
      Deliktinė atsakomybė – Sąlygos – Neteisėtumas – Žala – Priežastinis ryšys su Bendrijos institucijos ar organo veiksmais –
            Vienos iš sąlygų nebuvimas – Viso ieškinio dėl žalos atlyginimo atmetimas
      (AE 188 straipsnio antroji pastraipa)
      Deliktinei Bendrijos atsakomybei AE 188 straipsnio antrosios pastraipos prasme ir teisei į patirtos žalos atlyginimą taikoma
         visuma sąlygų, susijusių su veiksmų, kuriais kaltinamos Bendrijos institucijos, neteisėtumu, žalos realumu ir priežastinio
         veiksmų ir nurodytos žalos ryšio buvimu. Šiuo atžvilgiu vien tik Bendrijos institucijai ar organui priskiriami aktai ar veiksmai
         gali būti Bendrijos atsakomybės pagrindas. Jei nors viena šių sąlygų nėra įvykdyta, visas ieškinys turi būti atmestas nesant
         būtinybės nagrinėti kitų sąlygų.

      (žr. 41–43 punktus)
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2005 m. lapkričio 30 d.(*)

      ,,EAEB sutartis – Deliktinė atsakomybė – Nuotekų surinkimo įrenginio persipildymas“
      Byloje T‑250/02
      Autosalone Ispra Snc, įsteigta Isproje (Italija), atstovaujama advokato B. Casu,

      ieškovė,
      prieš
      Europos atominės energijos bendriją, atstovaujamą Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos E. de March, padedamo advokato A. Dal Ferro, nurodžiusią adresą dokumentams
         įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      dėl prašymo pripažinti deliktinę Europos atominės energijos bendrijos atsakomybę pagal AE 188 straipsnio antrąją pastraipą
         dėl žalos, patirtos dėl nuotekų surinkimo įrenginio išsiliejimo, ir todėl įpareigoti šią Bendriją atlyginti šią žalą,

      EUROPOS BENDRIJŲPIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija),

      kurį sudaro pirmininkas J. Pirrung, teisėjai A. W. H. Meij ir I. Pelikánová,
      posėdžio sekretorius J. Palacio González, vyriausiasis administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. spalio 26 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Teisės aktai
      1       AE 151 straipsnis yra išdėstytas taip:
      ,,Teisingumo Teismo jurisdikcijai priklauso nagrinėti ginčus dėl žalos atlyginimo, numatyto (AE) 188 straipsnio antrojoje
         pastraipoje.“

      2       AE 188 straipsnis nustato:
      ,,Deliktinės atsakomybės atveju Bendrija, laikydamasi bendrų valstybių narių įstatymų principų, atlygina bet kokią žalą, kurią
         atlikdami savo pareigas padaro jos institucijos arba tarnautojai.“

      3       1959 m. liepos 22 d. Romoje tarp Italijos Respublikos ir Europos atominės energijos bendrijos Komisijos sudaryto susitarimo
         dėl Jungtinio bendros kompetencijos branduolinių tyrimų centro (toliau – Centras) įsteigimo (toliau – JTC susitarimas), Italijoje
         įgyvendinto 1960 m. rugpjūčio 1 d. įstatymu Nr. 906 (1960 m. rugpjūčio 31 d. GURI Nr. 212, p. 3330), 1 straipsnis nustato:

      ,,Italijos vyriausybė Europos atominės energijos bendrijai disponuoti devyniasdešimt devyneriems metams nuo šio susitarimo
         įsigaliojimo datos ir už simbolinį Europos Pinigų Susitarimo (EPS) sąskaitos 1 (vieno) vieneto metinį nuomos mokestį perduoda
         Isproje esantį Branduolinių tyrimų centrą bei apytiksliai 160 hektarų teritoriją, kurioje jis pastatytas.“

      4       JTC susitarimo F priedo 1 straipsnis nustato:
      ,,1.      <…> Centrui taikomi neliečiamumas, jame negali būti atliekami krata, poėmis, konfiskacija ar ekspropriacija, ir, nesant Europos
         Bendrijų Teisingumo Teismo pritarimo, jis turi imunitetą nuo bet kokių administracinių ar teisminių priemonių.“

      5       JTC susitarimo F priedo 3 straipsnis nustato:
      ,,1.      Komisijos prašymu kompetentingos Italijos valdžios institucijos naudojasi savo atitinkamomis galiomis siekdamos užtikrinti,
         kad Centrui būtų suteiktos visos reikiamos viešosios komunalinės paslaugos. Jei vienos prieš tai nurodytų paslaugų teikimas
         nutrūktų, Italijos valdžios institucijos imsis visų galimų veiksmų Centro reikmėms patenkinti, tokiu būdu siekiant išvengti
         žalos jo funkcionavimui.

      2.      Italijos valdžios institucijų ar jų kontroliuojamų subjektų Centrui teikiamoms paslaugoms taikomi lengvatiniai tarifai <…>.
         Kai šias paslaugas teikia privačios bendrovės ar organizacijos, Italijos valdžios institucijos imasi visų veiksmų, kad sąlygos,
         kuriomis šios paslaugos siūlomos, būtų kuo palankesnės.

      3.      Komisija imasi visų priemonių, kad jos tinkamai įgalioti kvalifikuoti atitinkamų viešųjų komunalinių paslaugų teikėjų atstovai
         galėtų patikrinti, pataisyti ir prižiūrėti su šiomis paslaugomis susijusius Centro viduje esančius įrenginius.“

      6       JTC susitarimo F priedo 16 straipsnio 1 dalis taip pat numato:
      ,,Vyriausybė gali prašyti <…>, kad jai būtų pranešta apie veiksmus, kurių Centras ėmėsi, ir apie nuostatas, kurias jis priėmė,
         visuomenės sveikatos apsaugos srityje, siekiant išvengti gaisro ir su jonizuojančia radiacija susijusio pavojaus.“

      7       1996 m. balandžio 10 d. Komisijos sprendimo 96/282/Euratomas dėl Jungtinio tyrimų centro reorganizavimo (OL L 107, p. 12)
         9 straipsnio 3 dalis numato:

      ,,Komisijos vardu (Centro) Generalinis direktorius imasi visų būtinų priemonių tam, kad būtų užtikrintas asmenų ir įrengimų,
         už kuriuos jis atsako, saugumas.“

       Bylos aplinkybės
      8       Iš bylos medžiagos matyti, kad ieškovės nuosavybė yra Ispros komunos teritorijoje ir kad išilgai šios nuosavybės eina vandens
         nuotekų surinkimo įrenginys, kurį šiuo atveju sudaro du 80 cm skersmens kanalizacijos vamzdžiai, užkasti po visuomeniniu keliu
         esančioje žemėje (toliau – pirmoji surinkimo įrenginio atkarpa).

      9       Už ieškovės nuosavybės ribų surinkimo įrenginys toliau eina Ferrovie dello Stato (Italijos valstybės geležinkeliams) priklausančia žeme. Šią surinkimo įrenginio atkarpą (toliau – antroji surinkimo įrenginio
         atkarpa) sudaro skliautuotas požeminis perėjimas, į kurį išteka pirmosios atkarpos vandenys, kaip tai matyti iš grafinio vertikalios
         surinkimo įrenginio dalies atvaizdo (toliau – grafinis atvaizdas), kurį ieškinio priede pridėjo ieškovė; to, kad šis grafinis
         atvaizdas schematiškai atitinka tikrovę, Komisija neginčijo. Iš grafinio atvaizdo taip pat matyti, kad šią antrąją atkarpą
         nuo visuomeninio kelio, po kuriuo nutiesta pirmoji atkarpa, skiria tik tinklelis.

      10     Iš grafinio atvaizdo taip pat matyti, kad po antrosios atkarpos surinkimo įrenginys eina JTC susitarimo 1 straipsniu Bendrijos
         dispozicijai suteikta žeme (toliau – trečioji surinkimo įrenginio atkarpa), kuri šioje žemėje yra 100 cm skersmens kanalizacijos
         vamzdis.

      11     Iš grafinio atvaizdo taip pat matyti, kad Centro dispozicijai suteikta žemė yra kiek aukščiau negu Ferrovie dello Stato priklausanti žemė, kurioje nutiesta antroji surinkimo įrenginio atkarpa. Tai matyti ir iš vietos plane, kurį savo paaiškinimų
         prieduose pateikė ir Komisija, ir ieškovė, nurodyto šlaitų aukščio.

      12     Vis dėlto posėdžio metu Komisijos ekspertas iš esmės pažymėjo, kad žemės reljefas nedaro įtakos bendram surinkimo įrenginio
         nuotakumui, nes pastarasis yra užkastas į žemę. Jis taip pat pažymėjo, kad surinkimo įrenginio vanduo iš pirmosios atkarpos
         išteka į antrąją, o iš antrosios – į trečiąją. Šį teiginį patvirtino pati ieškovė, posėdžio metu aiškiai teigdama, kad, jos
         nuomone, trečiosios surinkimo įrenginio atkarpos pajėgumas buvo nepakankamas visam antrosios surinkimo įrenginio atkarpos
         vandeniui sutalpinti. Todėl šalys neginčija, kad pirmoji atkarpa yra aukščiau antrosios, o antroji – trečiosios.

      13     Šalys taip pat sutinka, kad iki 1990 m., per kuriuos Centro techninės tarnybos atliko darbus trečiojoje surinkimo įrenginio
         atkarpoje, ši atkarpa buvo sudaryta iš atviro vamzdžio kanalizacijos (toliau – pirmoji trečiosios surinkimo įrenginio atkarpos
         dalis) aukštutinėje dalyje ir uždaro vamzdžio 100 cm skersmens kanalizacijos (toliau – antroji trečiosios surinkimo įrenginio
         atkarpos dalis) žemutinėje dalyje. 1990 m. atliekant darbus trečiosios atkarpos pirmosios dalies atviro vamzdžio kanalizacija
         buvo pakeista į uždarą 100 cm skersmens kanalizaciją. Todėl atlikus šiuos darbus visą trečiąją surinkimo įrenginio atkarpą
         sudaro uždaras 100 cm skersmens kanalizacijos vamzdis.

      14     Nagrinėjamas surinkimo įrenginys surinkdavo dalį iš Ispros miesto ir iš teritorijos, kurioje yra Centras, kanalizacijos atitekančių
         nuotekų.

      15     1992 m. birželio mėnesį Ispros miestą užklupo smarki audra, sukėlusi daugelį potvynių, taip pat užliejusi ir ieškovės nuosavybę.
      16     1992 m. Ispros komuna pakeitė nutekėjimų jos teritorijoje tinklą. Kaip matyti iš 1992 m. spalio 7 d. Ispros mero Centro infrastruktūros
         tarnyboms adresuoto laiško, Ispros savivaldybės administracija nusprendė dalį komunos teritorijoje susidarančių nuotekų nuleisti
         į nagrinėjamą surinkimo įrenginį. Siekdama atlikti darbus teritorijoje, kurioje yra pastatytas Centras, Ispros komuna minėtos
         tarnybos paprašė komunai suteikti ekskavatorių ir jo mašinistą. Tame pačiame laiške Ispros meras patikslino, kad šis įsikišimas
         yra savarankiška komunos administracijos iniciatyva, ir ši administracija prisiima visą atsakomybę.

      17     2002 m. gegužės 3 d. Ispros miestą užklupo smarki audra su liūtimis, ir išsiliejus surinkimo įrenginiui buvo užlieti ieškovės
         pastatai. Tą pačią dieną Angera posto karabinieriai, keletas Ispros komunos techninių tarnybų pareigūnų bei Centro pareigūnai
         kartu su jo direktoriumi aplankė vietą ir įvertino apsėmimo apimtį ir mastą bei jo sukeltą matomą žalą.

      18     2002 m. gegužės 19 d. laišku ieškovė Ispros savivaldybės administracijai, Ferrovie dello Stato ir Komisijai pasiūlė atlikti vietos apžiūrą ir (arba) atlikti ekspertizę, skirtą taikiai nustatyti 2002 m. gegužės 3 d. apsėmimo
         priežastis ir susijusią atsakomybę. Atsakydamas į šį laišką Komisijos teisininkas 2002 m. birželio 17 d. ieškovės teisininkui
         nusiuntė laišką, kuriuo informavo, kad Komisija nesutinka su Bendrijos atsakomybe ir kad ji atsisako atlikti bet kokius patikrinimus
         Centro teritorijoje.

       Procesas ir šalių prašymai
      19     Ši byla buvo pradėta ieškovės ieškiniu, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2002 m. rugpjūčio 20 dieną.
      20     Išklausęs teisėjo pranešėjo pranešimą, Pirmosios instancijos teismas (antroji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį
         ir pagal Pirmosios instancijos teismo Procedūros reglamento 64 dalyje numatytas proceso organizavimo priemones raštu pateikė
         šalims klausimus, prašydamas į juos atsakyti iki posėdžio. Šalys į šiuos klausimus atsakė per nustatytus terminus.

      21     Šalių pasisakymai ir jų atsakymai į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus buvo išklausyti 2004 m. spalio 26 d.
         teismo posėdyje.

      22     Posėdžio metu Pirmosios instancijos teismas Komisijos paprašė pateikti visus dokumentus, kurie galėtų padėti nustatyti tapatybę
         subjekto, kurio prašymu Centro techninės tarnybos 1990 m. atliko darbus trečiosios atkarpos pirmojoje dalyje. Per nustatytą
         terminą Komisija pateikė tam tikrus dokumentus. Pirmosios instancijos teismo paprašyta pateikti pastabas, kurias ji turėtų
         dėl Komisijos pateiktų dokumentų, ieškovė savo pastabas pateikė per nustatytą terminą.

      23     2005 m. balandžio 19 d. buvo baigta žodinė proceso dalis.
      24     Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       pripažinti išimtinę ir (arba) bendrą, ir (arba) solidarią Europos atominės energijos bendrijos deliktinę atsakomybę,
      –       įpareigoti šią Bendriją atlyginti patirtą ir būsimą žalą, kurios dydis bus nustatytas proceso metu ir bet kuriuo atveju bus
         teisingas,

      –       nustatyti šias tyrimo priemones:
      –       gauti informaciją iš Centro direktoriaus ir tarnautojų bei, esant galimybei, vietoje buvusių Italijos valdžios institucijų,
      –       apklausti liudytojus, su aiškia išlyga, kad liudytojų pavardės bus nurodytos vėliau,
      –       vietos apžiūrą ir (ar) ekspertizę bei bet kokias kitokias tyrimo priemones, kurios būtų laikomos būtinomis siekiant nustatyti
         ieškovės kaltinimų tikrumą, įskaitant bet kokią turtinę ar neturtinę žalą, patirtą ar būsimą dėl byloje nagrinėjamų aplinkybių,

      –       priteisti iš atsakovės bylinėjimosi išlaidas.
      25     Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       atmesti ieškovės prašymus dėl tyrimo priemonių,
      –       atmesti ieškinį kaip nepriimtiną ar nepagrįstą,
      –       priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
      26     Atsakydama į Pirmosios instancijos teismo klausimą ieškovė posėdyje pažymėjo, kad savo pirmuoju reikalavimu ji iš tiesų ketino
         Pirmosios instancijos teismo prašyti pripažinti vien tik Bendrijos deliktinę atsakomybę.

       Dėl priimtinumo
       Šalių argumentai
      27     Nepateikdama prieštaravimo dėl priimtinumo atskiru dokumentu, Komisija ginčija ieškinio priimtinumą tuo pagrindu, kad ieškinys
         neatitinka Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalyje nustatytų reikalavimų, pagal kuriuos ieškinyje, be kita ko, turi būti
         nurodytas ginčo dalykas ir pateikta pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka.

      28     Komisijos teigimu, iš nusistovėjusios teismo praktikos išplaukia, kad ieškinyje nurodyti duomenys turi būti pakankamai aiškūs
         ir tikslūs, jog atsakovas galėtų pasirengti gynybai, ir Pirmosios instancijos teismas galėtų prireikus išspręsti bylą nesiremdamas
         jokia kita informacija. Teismo praktika taip pat patikslina, kad tam, kad ieškinys būtų priimtinas, pačiame ieškinio tekste
         turi būti nurodytos pagrindinės teisinės ir faktinės aplinkybės, kuriomis jis yra paremtas, arba bent jau jų santrauka, išdėstyta
         nuosekliai ir suprantamai (žr. 1996 m. lapkričio 21 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Syndicat des producteurs de viande bovine ir kt. prieš Komisiją, T‑53/96, Rink. p. II‑1579, 21 punktą ir nurodytą teismų praktiką). Ieškinyje atlyginti žalą, tariamai atsiradusią dėl Bendrijos
         institucijos, turi būti nurodytos aplinkybės, iš kurių būtų galima nustatyti, kad institucija atliko veiksmus, kuriais ją
         kaltina ieškovė, priežastys, dėl kurių ji tvirtina, kad egzistuoja priežastinis veiksmų ir tariamai patirtos žalos ryšys,
         bei tokios žalos pobūdis ir dydis (žr. 2000 m. birželio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Camar ir Tico prieš Komisiją ir Tarybą, T‑79/96, T‑260/97 ir T‑117/98, Rink. p. II‑2193, 181 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

      29     Nagrinėjamu atveju ieškovės rašytiniai pareiškimai visiškai nėra pakankamai tikslūs ir aiškūs. Šiuo atžvilgiu Komisija tvirtina,
         kad iš ieškovės rašytinių pareiškimų ji negali padaryti jokios išvados apie elgesį, kuriuo Centras kaltinamas. Šis netikslumas
         ir šios spragos neleidžia nei Komisijai tinkamai pasirengti gynybai, nei Pirmosios instancijos teismui nuspręsti dėl nagrinėjamų
         faktų.

      30     Be to, Komisija iš esmės teigia, kad ieškovės raštuose nepateikti nei kokie nors nurodytos žalos realumo įrodymai, nei jos
         preliminarus vertinimas.

      31     Galiausiai ieškovė tik nekonkrečiai susieja jos pastato apsėmimą su atitinkamu surinkimo įrenginio išsiliejimu, nepateikdama
         jokio paaiškinimo dėl šių įvykių eigos ir nepateikdama jokios informacijos apie priežastis, kurios sukėlė išsiliejimą būtent
         trečiojoje surinkimo įrenginio atkarpoje.

      32     Ji priduria, kad ieškovės prašomos tyrimo priemonės negali sušvelninti ieškovės rašytinių pareiškimų netikslumo.
      33     Ieškovė iš esmės remiasi tuo, kad bylos dalykas ir teisinių pagrindų santrauka buvo tinkamai nurodyti jos raštuose; vadinasi,
         ieškinys atitinka Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkte nustatytas sąlygas. Ji priduria, kad ji neprivalėjo
         pateikti techninių paaiškinimų dėl įvykio, nuo kurio ji nukentėjo. Be to, ji iš esmės tvirtina, kad tyrimo priemonės, kurių
         Pirmosios instancijos teismo prašoma, leistų nustatyti jos kaltinimų tikrumą.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      34     Remiantis Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktu, kiekviename ieškinyje turi būti nurodyti ginčo dalykas ir
         pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka.

      35     Šį reikalavimą patvirtino teismo praktika, kuria Komisija pasirėmė šio sprendimo 28 punkte.
      36     Šioje byloje iš ieškinio pakankamai aiškiai matyti, kad ieškovė Komisiją iš esmės kaltina, pirma, atsisakius ieškovei leisti
         apžiūrėti trečiąją surinkimo įrenginio atkarpą, siekiant nustatyti jos būklę ir nustatyti surinkimo įrenginio išsiliejimo
         priežastis, ir, antra, neatlikus priežiūros ir darbų trečiojoje surinkimo įrenginio atkarpoje, siekiant užkirsti kelią išsiliejimui
         ar jo išvengti.

      37     Vis dėlto dėl, pirma, atsisakymo leisti apžiūrėti trečiąją surinkimo įrenginio atkarpą, nesant jokio tvirtinimo apie žalą
         ar jokio prašymo dėl kompensacijos, susijusių su šiuo atsisakymu, šį atsisakymu paremtą kaltinimą reikėtų prilyginti prašymui
         paskirti tyrimo priemones atlikti šių vietų apžiūrą. Todėl šį kaltinimą reikia nagrinėti sprendžiant prašomų tyrimo priemonių
         klausimą (žr. 99 ir 100 punktus).

      38     Antra, dėl tariamo priežiūros ir darbų trečiojoje surinkimo įrenginio atkarpoje neatlikimo ieškovė savo ieškinyje pažymėjo,
         kad dėl šių trūkumų buvo užlieta jos nuosavybė, ir ji paprašė atlyginti skirtingoms jos pastatų dalims ir turtui padarytą
         žalą, kurią ji glaustai nurodė ieškinyje. Todėl manytina, kad šių žalos, tariamai padarytos dėl priežiūros ir darbų trečiojoje
         surinkimo įrenginio atkarpoje neatlikimo, įrodymų atžvilgiu ieškinys atitiko Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies
         c punkte nustatytus reikalavimus.

      39     Be to, reikia pažymėti, kad ieškovė taip pat prašo atlyginti būsimą turtinę žalą bei patirtą ar būsimą neturtinę žalą, nepateikdama
         jokių įrodymų, kurie leistų įvertinti jos pobūdį ar dydį. Todėl šie žalos įrodymai neatitinka Procedūros reglamento 44 straipsnio
         1 dalies c punkte numatytų reikalavimų, išaiškintų šio sprendimo 28 punkte nurodytos teismų praktikos.

      40     Šiomis aplinkybėmis manytina, kad yra priimtina ta ieškinio dalis, kuria siekiama atlyginimo žalos, kuri dėl tariamo priežiūros
         ir darbų trečiojoje surinkimo įrenginio atkarpoje neatlikimo buvo tariamai padaryta įvairiam ieškinyje glaustai nurodytam
         turtui.

       Dėl esmės
       Išankstinės pastabos
      41     Primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką deliktinei Bendrijos atsakomybei AE 188 straipsnio antrosios pastraipos
         prasme ir teisei į patirtos žalos atlyginimą taikoma visuma sąlygų, susijusių su veiksmų, kuriais kaltinamos Bendrijos institucijos,
         neteisėtumu, žalos realumu ir priežastinio ryšio tarp veiksmų ir nurodytos žalos buvimu (žr. 1990 m. kovo 27 d. Teisingumo
         Teismo sprendimo Grifoni prieš EAEB, C‑308/87, Rink. p. I‑1203, 6 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

      42     Šiuo atžvilgiu vien tik Bendrijos institucijai ar organui priskiriami aktai ar veiksmai gali būti Bendrijos atsakomybės pagrindu
         (šiuo klausimu žr. 1985 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo CMC ir kt. prieš Komisiją, 118/83, Rink. p. 2325, 31 punktą ir 2004 m. kovo 23 d. Sprendimo Ombudsmenas prieš Lamberts, C‑234/02 P, Rink. p. I‑2803, 59 punktą).

      43     Jei nors viena šių sąlygų nėra įvykdyta, visas ieškinys turi būti atmestas nesant būtinybės nagrinėti kitų sąlygų (žr. 2002 m.
         vasario 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Förde-Reederei prieš Tarybą ir Komisiją, T‑170/00, Rink. p. II‑515, 37 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

      44     Šalių argumentus dėl Bendrijos atsakomybės reikia nagrinėti atsižvelgiant būtent į šias aplinkybes.
       Šalių argumentai
      45     Ieškovė Komisiją ir (arba) Centrą kaltina trečiojoje surinkimo įrenginio atkarpoje neatlikus priežiūros ir (arba) darbų siekiant
         užkirsti kelią ar išvengti pakartotinių atitinkamo surinkimo įrenginio išsiliejimų, nepaisant jo akivaizdžiai pavojingo pobūdžio,
         susijusio su jo nepakankamu hidrauliniu pajėgumu, apie kurį Komisija žinojo po surinkimo įrenginio išsiliejimo 1992 metais.
         Iš tiesų jai padarytos žalos priežastis yra aplinkybė, kad trečiosios surinkimo įrenginio atkarpos pajėgumas buvo nepakankamas
         visam antrosios atkarpos vandeniui sugerti (žr. šio sprendimo 12 punktą).

      46     Šių veiksmų priskyrimą Komisijai ir (arba) Centrui lemia keletas aplinkybių.
      47     Visų pirma, trečioji surinkimo įrenginio atkarpa Centro pastatymo teritorijoje priklauso šio Centro išimtinei dispozicijai,
         ir tretieji asmenys prie jos prieiti negali, nes pagal JTC susitarimo F priedo 1 straipsnį ši teritorija yra neliečiama, joje
         negali būti atliekama krata ar konfiskacija, ir ji turi imunitetą nuo bet kokių administracinių ar teisminių priemonių.

      48     Be to, akivaizdu, kad prižiūrėti paskirstymo įrenginius ir atlyginti Centro teritorijoje esančiai surinkimo įrenginio atkarpai
         padarytą žalą visuomet privalo Centras, panaudodamas savo pareigūnus ir technikus, ir Komisijai tenka pareiga tai paneigti.

      49     Galiausiai ieškovė remiasi 1999 m. kovo 16 d. Ufficio tecnico comunale (Techninė komunalinė tarnyba, toliau – Ispros TKT) pareiškimu apie atsakomybę, pagal kurį savivaldybės administracija nėra
         atsakinga už trečiosios surinkimo įrenginio atkarpos priežiūrą ir administravimą, nes ši atkarpa yra Centro nuosavybėje.

      50     Pirma, elgesio, kuriuo kaltinama, neteisėtumas remiasi aplinkybe, kad šis elgesys reiškia Sprendimo 96/282 9 straipsnio 3 dalyje
         numatytos pareigos, pagal kurią Komisijos vardu Centro generalinis direktorius imasi visų būtinų priemonių tam, kad būtų užtikrintas
         asmenų ir įrengimų, už kuriuos jis atsako, saugumas, pažeidimą. Nepaisant to, ką teigia Komisija, ši nuostata yra taikytina
         nagrinėjamoje byloje, nes Centre naudojami nuotekų šalinimo įrenginiai buvo susiję su vien tik jam saugoti perduotomis struktūromis,
         vadinasi, ir su jo instituciniu vaidmeniu bei su jo veikla. Be to, Komisija jau buvo atsakinga tuo pagrindu, kad ji pažeidė
         savo įsipareigojimus pagal 1971 m. sausio 13 d. Komisijos sprendimo 71/57/Euratomas dėl Centro reorganizavimo (OL L 16, p. 14),
         kurio turinys yra analogiškas Sprendimo 96/282 9 straipsnio 3 daliai, 10 straipsnio 3 dalį (1994 m. vasario 3 d. Teisingumo
         Teismo sprendimas Grifoni prieš EAEB, C‑308/87, Rink. p. I‑341).

      51     Antra, nagrinėjamo elgesio neteisėtumas kyla iš to, kad šis elgesys prieštarauja JTC susitarimui, ypač skirtam išsaugoti ir
         apsaugoti netoli nuo Centro įrengimų gyvenančių asmenų viešą saugumą.

      52     Trečia, elgesio, kuriuo kaltinama, neteisėtumas išplaukia iš Italijos civilinio kodekso 2043 ir 2051 straipsnių, kurie taikytini
         nagrinėjamu atveju, nes AE 188 straipsnio antroji pastraipa, nors ir nukreipianti į bendrus valstybių narių įstatymų principus,
         neatmeta galimybės pasiremti konkrečių Italijos teisės taisyklių pažeidimu (šiuo klausimu žr. generalinio advokato G. Tesauro
         išvados 41 punkte nurodytam 1990 m. kovo 27 d. Sprendimui Grifoni prieš EAEB, Rink. p. I‑1212, 17 punktą).

      53     Taigi, pirma, Italijos civilinio kodekso 2043 straipsnis nustato neminem laedere principą, kuris yra bendras valstybių narių teisinėms sistemoms, ir taikytinas nagrinėjamu atveju dėl to, kad Komisija ir
         (arba) Centras pažeidė bendrą atsargumo ir kruopštumo principą.

      54     Antra, elgesys, kuriuo kaltinama, lemia Bendrijos atsakomybę taikant Italijos civilinio kodekso 2051 straipsnį, nustatantį
         paprastą daiktą saugančio asmens kaltės prezumpciją. Nagrinėjamu atveju Centras saugo trečiąją surinkimo įrenginio atkarpą,
         nes ji priklauso jo išimtinei dispozicijai, nes ji eina šalia žemės, kurios savininkas jis yra ir kuriai taikomas imunitetas.

      55     Ieškovė priduria, kad iš Corte suprema di cassazione (Italijos kasacinio teismo) praktikos išplaukia, kad Italijos civilinio kodekso 2051 straipsnis viešosios administracijos
         atžvilgiu taikomas viešajam ar su žeme susijusiam turtui, neperduotam bendram ir tiesioginiam visuomenės grupės naudojimui
         – kaip tai būtų nagrinėjamo nuotekų surinkimo įrenginio atveju – kuris dėl jų riboto ploto teritorijoje leidžia prižiūrinčiam
         subjektui šiuo tikslu stebėti ir prižiūrėti.

      56     Komisija nurodo, pirma, tai, kad Centras visiškai nėra atsakingas už trečiąją surinkimo įrenginio atkarpą ir kad todėl priežiūros
         ar darbų trečiojoje surinkimo įrenginio atkarpoje neatlikimas nėra priskirtinas Komisijai ar Centrui.

      57     Šiuo atžvilgiu ji tvirtina, kad JTC susitarimo F priedo 3 straipsnis nustato, jog Italijos valdžios institucijos Komisijos
         prašymu panaudoja savo atitinkamas galias siekdamos užtikrinti Centrui visas reikiamas viešąsias komunalines paslaugas. Šis
         straipsnis taip pat patikslina, kad Komisija priima visas reikiamas nuostatas tam, kad jos tinkamai įgalioti suinteresuoti
         viešųjų komunalinių paslaugų atstovai galėtų patikrinti, pataisyti ir prižiūrėti Centro viduje esančius įrenginius. Iš šio
         straipsnio darytina išvada, kad „žemės (kurioje pastatytas Centras) ekstrateritorialumas netaikomas“ siekiant patvirtintiems
         technikams leisti prižiūrėti ir pataisyti viešąsias komunalines paslaugas teikiančius įrengimus.

      58     Komisijos teigimu, pareiškimo apie Ispros TKT atsakomybę turinys negali nei būti ,,viršesnis“ už šias JTC susitarimo nuostatas,
         nei gali pastarąsias nuostatas panaikinti ar pakeisti tvirtinant, kad savivaldybės administracija nėra atsakinga nei už teritorijoje,
         kurioje pastatytas Centras, esančio surinkimo įrenginio priežiūrą, nei už jo administravimą. Visų pirma, šis pareiškimas viršija
         už Ispros TKT atsakingo subjekto, neturinčio teisės pasisakyti savivaldybės administracijos, kuriai jis priklauso, civilinės
         atsakomybės klausimu, kompetenciją. Be to, jis akivaizdžiai prieštarauja 16 punkte paminėto 1992 m. spalio 7 d. laiško, patikslinančio,
         kad komunos įsikišimas buvo savarankiška savivaldybės administracijos, prisiimančios visą atsakomybę, iniciatyva, turiniui.
         Galiausiai Ispros TKT vadovo pareiškimo pobūdis negali padaryti Centro atsakingo už surinkimo įrenginio priežiūrą.

      59     Atitinkamų JTC susitarimo nuostatų juo labiau nesumenkina faktas, kad Centras dažnai manė esant naudinga pačiam atlikti tam
         tikrus darbus įrenginiuose, nes tai visuomet buvo daroma vietinės administracijos prašymu. Konkrečiau kalbant apie darbus,
         1990 m. atliktus Centro teritorijoje esančioje trečiojoje surinkimo įrenginio atkarpoje, jie buvo atlikti gavus Ferrovie dello Stato  bei Ispros savivaldybės administracijos prašymą.

      60     Antra, kalbant apie tariamą priežiūros ar darbų trečiojoje atkarpoje neatlikimo neteisėtumą, Komisija tvirtina, kad ieškinys
         apsiriboja kaltinimu dėl šio neatlikimo nepatikslinant, kokie turėtų būti darbai ir priežiūra, dėl kurių neatlikimo ieškovė
         apgailestauja, todėl nenurodant ir to, koks buvo neteisėto Bendrijos elgesio pobūdis.

      61     Ji priduria, kad nebuvo pažeista nė viena iš nuostatų, kuriomis ieškovė pasirėmė.
      62     Visų pirma ji nurodo, kad, priešingai ieškovės siūlomam Sprendimo 96/282 9 straipsnio aiškinimui, šiame straipsnyje numatyta
         Centro direktoriaus pareiga imtis visų būtinų priemonių tam, kad būtų užtikrintas asmenų ir įrengimų, už kuriuos jis atsako,
         saugumas, turėtų apsiriboti tinkama Centro veikla, kurios dėka Bendrija prisideda prie Bendrijos tyrimų programų realizavimo.
         Centro žemėje esančių nuotekų surinkimo įrenginių administravimas ir priežiūra nėra tikra šios veiklos dalis. Ji ginčija tai,
         kad iš 41 ir 50 punktuose nurodytų sprendimų Grifoni prieš EAEB išplaukia, jog EAEB atsakomybė buvo patvirtinta Sprendimo 71/57 10 straipsnio, tapataus Sprendimo 96/282 9 straipsniui, pagrindu.

      63     Komisija taip pat tvirtina, kad nors JTC susitarimo F priedo 16 straipsnis nustato jos pareigą priimti visas reikiamas priemones
         visuomenės sveikatos saugumo ir apsaugos srityje, skaitoma JTC susitarimo preambulės ir kitų nuostatų kontekste ši nuostata
         yra konkrečiai susijusi su gaisro rizika ir dėl joninės radiacijos kylančiais pavojais, o taip nagrinėjamu atveju nebuvo.

      64     Be to, ji remiasi tuo, jog kadangi jokia Bendrijos institucija ar joks jos organas nėra įpareigoti rūpintis nuotekų surinkimo
         įrenginiais, Bendrija negali būti atsakinga tuo pagrindu, kad jos institucijos ir organai galėjo neįvykdyti paprasčiausių
         įprasto atsargumo taisyklių. Šiuo atžvilgiu Pirmosios instancijos teismas jau yra nusprendęs, kad nesant neteisėtų veiksmų
         deliktinė institucijos atsakomybė kilti negali (2000 m. lapkričio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Eurocoton ir kt. prieš Tarybą, T‑213/97, Rink. p. II‑3727).

      65     Komisijos teigimu, tai, kad ieškovė remiasi Italijos civilinės teisės nuostatomis, yra netinkama. AE 188 straipsnio antroji
         pastraipa nukreipia tik į bendrus valstybių narių teisės principus, o ne į konkrečias įvairių nacionalinių teisės sistemų
         nuostatas (50 punkte nurodyto 1994 m. vasario 3 d. Sprendimo Grifoni prieš EAEB 8 punktas). Argumentai, kuriais ieškovė pasirėmė tam paneigti, jokiu būdu negali būti paremti 52 punkte paminėta generalinio
         advokato G. Tesauro išvada 1990 m. kovo 27 d. Sprendimui Grifoni prieš EAEB. Bet kuriuo atveju minėtas 1994 m. vasario 3 d. Sprendimas Grifoni prieš EAEB ir generalinio advokato išvada šiam spendimui (Rink. P. I‑343) aiškiai nenumatė to, kad patirta žala galėtų būti nustatyta
         ir atlyginta remiantis vien tik deliktinę atsakomybę reglamentuojančiais Italijos teisės aktais.

      66     Ji ginčija tai, kad Italijos civilinio kodekso 2051 straipsnyje numatyta taisyklė, pagal kurią ,,kiekvienas yra atsakingas
         už žalą, padarytą jo saugomų daiktų, išskyrus, jei yra nustatyta, kad tai įvyko dėl nuo jo nepriklausančių aplinkybių“, yra
         sutinkama ir Bendrijos teisės aktuose bei teismų praktikoje. Priešingai, ši nuostata, leidžianti laikyti atsakingu asmenį,
         kuris nėra tiesioginis žalos kaltininkas, yra nesuderinama su šiuo metu teismų praktikos reikalaujamomis deliktinės institucijų
         atsakomybės taikymo sąlygomis.

      67     Bet kuriuo atveju Italijos civilinio kodekso 2051 straipsnyje numatytos sąlygos nagrinėjamu atveju nėra įvykdytos. Pirma,
         jokia Bendrijos institucija neturi saugoti surinkimo įrenginio, ir todėl į Bendriją negali būti kreipiamasi, kad pastaroji
         atsakytų už jos galimai padarytą žalą. Antra, ieškovė neįrodė jokio priežastinio ryšio tarp tariamai saugomo objekto ir žalos.
         Iš tiesų nebuvo įrodyta, kad ieškovės pastatų užliejimą iš tikrųjų sukėlė konkrečios Centro teritorijoje esančios surinkimo
         įrenginio atkarpos išsiliejimas.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      68     Visų pirma reikia nagrinėti, ar pagal 42 punkte nurodytą teismo praktiką elgesys, kuriuo kaltinama, tai yra darbų ir (arba)
         priežiūros trečiojoje surinkimo įrenginio atkarpoje neatlikimas, yra priskirtini Bendrijos institucijai ar organui.

      69     Šiuo atžvilgiu primintina, pirma, kad priešingai tam, ką tvirtina ieškovė (žr. 47 punktą), iš JTC susitarimo jokiu būdu neišplaukia,
         kad už trečiąją surinkimo įrenginio atkarpą yra atsakinga Bendrija.

      70     Visų pirma argumentas, jog už trečiąją surinkimo įrenginio atkarpą yra atsakinga Bendrija, kildinamas iš aplinkybės, kad iš
         JTC susitarimo išplaukia, jog jokie tretieji asmenys prie jos negali prieiti, yra nepagrįstas.

      71     Tiesa, kaip pažymi ieškovė, pagal JTC susitarimo F priedo 1 straipsnį Centras ir teritorija, kurioje jis pastatytas, yra neliečiami,
         juose negali būti atliekami krata, poėmis, konfiskacija ar ekspropriacija, jie turi imunitetą nuo bet kokių administracinių
         ar teisminių ribojančių priemonių. Vis dėlto iš to paties F priedo 3 straipsnio matyti, kad nepaisant šio imuniteto statuso
         Komisija jos tinkamai įgaliotiems kvalifikuotiems suinteresuotų viešųjų komunalinių tarnybų atstovams privalo leisti patikrinti,
         taisyti ir prižiūrėti su šiomis paslaugomis susijusius Centro viduje esančius įrenginius.

      72     Šalys neginčija, kad Centrui per nagrinėjamą surinkimo įrenginį teikiama nuotekų surinkimo paslauga yra viešoji komunalinė
         paslauga JTC susitarimo F priedo 3 straipsnio prasme. Šiuo atžvilgiu primintina, kad Pirmosios instancijos teismui pateikus
         klausimą raštu, Komisija raštu patvirtino, šiuo klausimu ieškovei neprieštaravus, kad Ispros komuna buvo visiškai atsakinga
         už viešosios komunalinės nuotekų surinkimo paslaugos teikimą Centrui. Vadinasi, šio proceso tikslu manytina, kad užduotis
         tikrinti, taisyti ir prižiūrėti trečiąją surinkimo įrenginio atkarpą priklauso Ispros savivaldybės administracijai, kurios
         kvalifikuoti atstovai, tinkamai įgalioti Komisijos, gali patekti prie trečiosios surinkimo įrenginio atkarpos.

      73     Taip pat reikia pažymėti, kad jokia kita JTC susitarimo nuostata negali pagrįsti elgesio, kuriuo kaltinama, priskyrimo Bendrijai.
         Tiesa, kad JTC susitarimo 1 straipsnis, kuriuo ieškovė konkrečiai nesirėmė, iš esmės numato, kad Italijos vyriausybė už metinę
         nuomą Bendrijos dispozicijai suteikia Centrą ir teritoriją, kurioje jis pastatytas. Vis dėlto šiame straipsnyje numatytas
         perdavimas dispozicijon nesukelia atsakomybės už trečiąją surinkimo įrenginio atkarpą perdavimo Bendrijai. Iš tiesų šį straipsnį
         reikia skaityti kartu su kitomis JTC susitarimo nuostatomis, ir, be kita ko, kartu su šio susitarimo F priedo 3 straipsniu,
         iš kurio išplaukia, kaip buvo pažymėta 72 punkte, kad trečiosios surinkimo įrenginio atkarpos patikrinimai, taisymai ir priežiūra
         priklauso subjektui, atsakingam už nuotekų surinkimo paslaugos teikimą. Šiomis aplinkybėmis JTC susitarimo 1 straipsnis negali
         būti aiškinamas kaip apimantis atsakomybės už trečiąją surinkimo įrenginio atkarpą perdavimą Bendrijai.

      74     Taigi JTC susitarimas neleidžia pagrįsti elgesio, kuriuo kaltinama, priskyrimo Centrui arba kuriai nors kitai Bendrijos institucijai
         ar organui.

      75     Antra, pažymėtina, kad priešingai tam, ką glaustai išdėstė ieškovė (žr. 47 punktą), kaltinamo elgesio priskyrimas negali būti
         grindžiamas tuo, kad trečioji surinkimo įrenginio atkarpa priklauso išimtinei Centro dispozicijai. Iš tiesų būtina konstatuoti,
         kad, kaip buvo pažymėta šio sprendimo 12 ir 14 punktuose, visas surinkimo įrenginys, apimant trečiąją atkarpą, surenka ir
         Ispros komunoje, ir Centro pastatymo teritorijoje susidarančias nuotekas. Be to, iš 72 punkte išdėstytų argumentų išplaukia,
         kad atlikti veiksmus trečiojoje surinkimo įrenginio atkarpoje turi Ispros savivaldybės administracija. Kadangi trečioji surinkimo
         įrenginio atkarpa nepriklauso išimtinei Centro dispozicijai, tariamas išimtinumas negali pagrįsti kaltinamo elgesio priskyrimo
         Bendrijai.

      76     Trečia, reikia nagrinėti, ar, kaip iš esmės teigia ieškovė, nurodomas priežiūros ir (arba) darbų trečiojoje surinkimo įrenginio
         atkarpoje neatlikimas yra priskirtinas Bendrijai dėl akivaizdaus Centro pareigūnų ir technikų elgesio.

      77     Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad neginčijama, jog 1990 m. Centras pirmojoje trečiosios atkarpos dalyje atvirą vamzdį pakeitė
         100 cm skersmens vamzdžiu.

      78     Tiesa, Komisija teigia, kad Centras šiuos darbus atliko Ferrovie dello Stato  arba Ispros savivaldybės administracijos prašymu. Vis dėlto Pirmosios instancijos teismo paprašyta pateikti visus dokumentus,
         kurie leistų nustatyti tariamų prašymų egzistavimą, Komisija nesugebėjo pateikti įrodymų apie šių prašymų egzistavimą. Tokiomis
         aplinkybėmis šiame procese darytina išvada, kad darbus pirmojoje trečiosios surinkimo įrenginio atkarpos dalyje Centras atliko
         savo paties iniciatyva.

      79     Be to, posėdžio metu Komisijos ekspertas pažymėjo, kad Centro tarnybos trečiojoje surinkimo įrenginio atkarpoje reguliariai
         atlikdavo patikrinimus bei jo priežiūrą.

      80     Šie Centro techninių tarnybų veiksmai yra spontaniški ir neatitinka jokios Bendrijos institucijų ar organų pareigos pagal
         JTC susitarimą. Iš tiesų, kaip buvo pažymėta šio sprendimo 72 punkte, pagal JTC susitarimą užduotys tikrinti, taisyti ir prižiūrėti
         surinkimo įrenginio trečiąją atkarpą priklauso subjektui, atsakingam už nuotekų surinkimo paslaugos teikimą Centrui. Todėl
         manytina, kad šiais veiksmais Centras tvarkė kitų asmenų reikalus.

      81     Vis dėlto tai, kad Centro techninės tarnybos, tam tikrais atvejais spontaniškai įsikišdamos, tvarkė kitų asmenų reikalus trečiojoje
         surinkimo įrenginio atkarpoje, jokiu būdu nereiškia, kad bet koks darbų ar priežiūros šioje surinkimo įrenginio atkarpoje
         neatlikimas nuo šiol yra priskirtinas Centrui, ir todėl Bendrijai.

      82     Tokiu įsikišimu siekiama tik leisti Centrui tinkamai vykdyti administravimo, už kurį jis atsakingas, veiksmus. Taigi administravimas,
         už kurį atsakingas Centras, 1990 m. nutiesiant uždarą vamzdį pirmojoje trečiosios surinkimo įrenginio atkarpos dalyje neapima
         atlikimo darbų, būtinų 2002 m. užtikrinti pakankamą debitą trečiojoje surinkimo įrenginio atkarpoje, juo labiau kad, kaip
         tai per posėdį nurodė Komisija ir ieškovė dėl to neprieštaravo, Bendrija jokiu būdu nekontroliuoja nuotekų, kurios patenka
         į trečiąją atkarpą, kiekio.

      83     Be to, administravimas, už kurį Centras atsakingas, spontaniškai stebint ir reguliariai prižiūrint trečiąją atkarpą, apima
         tik jo iš tikrųjų atliktas užduotis ir negali būti išplėstas tariamam stebėjimo ar priežiūros neatlikimui, kurie tebepriklauso
         už nuotekų surinkimo paslaugos teikimą Centrui atsakingam subjektui.

      84     Be to, nagrinėjamu atveju nebuvo nei nustatyta, nei tvirtinta, kad kaltinamas elgesys, tai yra darbų ir (arba) priežiūros
         trečiojoje surinkimo įrenginio atkarpoje neatlikimas, reiškia netinkamą administravimo veiksmų, už kuriuos Centras atsako,
         vykdymą.

      85     Nors reikia sutikti su tuo, kad nurodydama nepakankamą trečiosios surinkimo įrenginio atkarpos hidraulinį pajėgumą ieškovė
         netiesiogiai teigia, kad 1990 m. Centro atlikti darbai reiškia tai, kad Centras netinkamai tvarkė kitų asmenų reikalus, vis
         dėlto manytina, kad uždaro 100 cm skersmens vamzdžio nutiesimas ant trečiosios surinkimo įrenginio atkarpos pirmosios dalies
         negali būti laikomas reiškiančiu netinkamą administravimą, už kurį Centras atsakingas.

      86     Iš tiesų būtina konstatuoti, kad Centro ant trečiosios surinkimo įrenginio atkarpos pirmosios dalies nutiesto vamzdžio skersmuo
         yra tiksliai tokio pačio skersmens kaip uždaro vamzdžio, prieš tai nutiesto ant trečiosios surinkimo įrenginio atkarpos antrosios
         dalies. Todėl 1990 m. Centro atlikti darbai nepaveikė trečiosios surinkimo įrenginio atkarpos hidraulinio pajėgumo. Šiomis
         aplinkybėmis tariamai nepakankamas trečiosios surinkimo įrenginio atkarpos hidraulinis pajėgumas jokiu atveju negali būti
         priskirtinas Centrui.

      87     Iš to, kas pirmiau išdėstyta, išplaukia, kad spontaniški Centro techninių tarnybų veiksmai negali būti elgesio, kuriuo kaltinama,
         priskyrimo Bendrijai priežastimi.

      88     Ketvirta, reikia nagrinėti, ar elgesio, kuriuo kaltinama, priskyrimas Bendrijai kyla iš pareiškimo dėl Ispros TKT atsakomybės,
         kuriuo pastaroji patvirtino, kad savivaldybės administracija, kurios dalimi ji yra, nėra atsakinga už trečiąją surinkimo įrenginio
         atkarpą.

      89     Šiuo atžvilgiu, neatsižvelgiant į klausimą, ar atsakinga už šią komunalinę paslaugą institucija yra kompetentinga pasisakyti
         administracijos, kurios dalimi ji yra, atsakomybės klausimais, reikia pažymėti, kad šis pareiškimas pašalina savivaldybės
         administracijos atsakomybę už trečiąją surinkimo įrenginio atkarpą remiantis vieninteliu motyvu, kad ši atkarpa yra Bendrijai
         priklausančioje teritorijoje. Tačiau iš JTC susitarimo 1 straipsnio išplaukia, kad Bendrija nėra nagrinėjamos teritorijos
         savininkė. Iš tikrųjų ši nuostata kaip tik numato, kad Centras ir prie jo esanti teritorija Bendrijos dispozicijon Italijos
         vyriausybės perduodami už metinę nuomą. Be to, ieškovė neįrodė ir neteigia, kad pareiškimas dėl Ispros TKT atsakomybės pakeitė
         JTC susitarimą. Šiomis aplinkybėmis manytina, kad ši deklaracija neleidžia įrodyti, kad elgesys, kuriuo kaltinama, yra priskirtinas
         Bendrijos institucijai ar organui.

      90     Penkta, reikia dar kartą nagrinėti, ar kaltinamas elgesys yra Bendrijai priskirtinas remiantis nuostatomis, kurių pažeidimu
         ieškovė remiasi.

      91     Šiuo atžvilgiu visų pirma pažymėtina, kad Sprendimo 92/282, kurio pažeidimu kaltinama, 9 straipsnio 3 dalis apsiriboja teiginiu,
         kad Centro generalinis direktorius imasi visų būtinų priemonių tam, kad būtų užtikrintas asmenų ir įrengimų, už kuriuos jis
         atsako, saugumas. Todėl ši nuostata savaime tariamo darbų ir (arba) priežiūros neatlikimo trečiojoje surinkimo įrenginio atkarpoje
         priskyrimą gali pagrįsti tik tada, jei būtų nustatyta, kad nagrinėjama atkarpa yra įrenginys, perduotas Centro generalinio
         direktoriaus atsakomybėn. Tačiau ieškovė nepateikė jokių įrodymų, kurie leistų manyti, kad už trečiąją surinkimo įrenginio
         atkarpą yra atsakingas Centro generalinis direktorius. Priešingai, kaip nurodyta šio sprendimo 72 punkte, iš JTC susitarimo
         F priedo 3 straipsnio išplaukia, kad Ispros komuna yra atsakinga už nuotekų surinkimo paslaugos teikimą Centrui; vadinasi,
         trečioji surinkimo įrenginio atkarpa negali būti prilyginta įrenginiams, už kuriuos atsakingas Centras. Šiomis aplinkybėmis
         Sprendimo 96/282 9 straipsnio 3 dalis neleidžia pagrįsti elgesio, kuriuo kaltinama, priskyrimo Bendrijai.

      92     Ieškovė taip pat nurodo JTC susitarimo pažeidimą, kadangi, jos nuomone, šis susitarimas numato, kad Centras turi apsaugoti
         visuomenės sveikatą. Kaip teisingai tvirtino Komisija, JTC susitarimo F priedo 16 straipsnio 1 dalis yra vienintelė šio susitarimo
         nuostata, susijusi su visuomenės sveikatos apsauga. Vis dėlto visuomenės sveikatos apsaugos srityje ši nuostata yra svarbi
         tik tiek, kiek ji susijusi su gaisro išvengimu ar dėl jonizuojančios radiacijos kylančiu pavojumi. Tačiau nagrinėjamu atveju
         ieškovė nepateikė jokių argumentų, kurie leistų manyti, kad elgesys, kuriuo kaltinama, yra susijęs su gaisro ar dėl jonizuojančios
         radiacijos kylančio pavojaus išvengimu. Šiomis aplinkybėmis darytina išvada, kad elgesio, kuriuo kaltinama, priskyrimas Bendrijai
         negali būti paremtas Centro pareiga rūpintis visuomenės sveikatos apsauga, kaip nustatyta JTC susitarimo F priedo 16 straipsnio
         1 dalyje.

      93     Galiausiai ieškovė tvirtina, kad elgesys, kuriuo kaltinama, lemia deliktinę Bendrijos atsakomybę remiantis Italijos civilinio
         kodekso 2043 ir 2051 straipsnių nuostatomis.

      94     Kalbant apie Italijos civilinio kodekso 2043 straipsnį, net kartu su ieškove pripažįstant, kad ši nuostata skirta neminem laedere principui, kad šis principas yra bendras valstybių narių teisinėms sistemoms ir, nors nagrinėjamu atveju jis taikytinas dėl
         to, kad Komisija ir (arba) Centras pažeidė bendrą atsargumo ir kruopštumo principą, vis dėlto būtina pažymėti, kad ieškovė
         nenurodo jokios priežasties, dėl kurios Komisija ir (arba) Centras trečiosios surinkimo įrenginio atkarpos atžvilgiu turėtų
         atsargumo ir kruopštumo pareigą. Šiomis aplinkybėmis manytina, kad vien nuostata, kuria remiamasi, savaime neleidžia Bendrijai
         priskirti elgesio, kuriuo kaltinama.

      95     Dėl Italijos civilinio kodekso 2051 straipsnio, net ir pripažįstant, kad ši Italijos teisės nuostata reiškia valstybių narių
         teisinėms sistemoms bendrą principą, būtina pažymėti, kad ieškovė neįrodė, kad prižiūrėti trečiąją surinkimo įrenginio atkarpą
         privalo Bendrijos institucija ar organas. Iš tiesų priešingai tam, ką tvirtina ieškovė, pareiga prižiūrėti surinkimo įrenginį
         Bendrijos institucijai ar organui neatsiranda iš žemės, kurioje Centras pastatytas, nuosavybės, kadangi, kaip buvo pažymėta
         šio sprendimo 89 punkte, jokia Bendrijos institucija ar joks jos organas nėra šios žemės savininkai. Taigi, nors ir sutinkant
         su tuo, kad trečioji surinkimo įrenginio atkarpa yra teritorijoje, kurioje pastatytas Centras, tai jokiu būdu nereiškia, kad
         ji priklauso Bendrijai. Todėl šį argumentą reikia atmesti.

      96     Taip pat atmestinas argumentas, jog trečiosios surinkimo įrenginio atkarpos priežiūra Komisijai ar Centrui priklauso remiantis
         tuo, kad pagal JTC susitarimo F priedo 1 straipsnį trečiosios šalys negali prie jos patekti. Iš tiesų, kaip buvo nurodyta
         šio sprendimo 71 punkte, pagal JTC susitarimo F priedo 3 straipsnį Komisija yra įpareigota netaikyti JTC susitarimo F priedo
         1 straipsnyje numatyto imuniteto tam, kad komunalinėms tarnyboms leistų patikrinti, pataisyti joms priklausančius, Centro
         viduje esančius ir su šiomis paslaugomis susijusius įrenginius bei juos prižiūrėti. Šiomis aplinkybėmis vadinamuoju teritorijos,
         kurioje pastatytas Centras, imunitetu negalima veiksmingai remtis, siekiant nustatyti, kad Komisija ir (arba) Centras privalo
         prižiūrėti trečiąją surinkimo įrenginio atkarpą.

      97     Trečiosios surinkimo įrenginio atkarpos priežiūra juo labiau negali būti priskirta Komisijai ir (arba) Centrui tuo pagrindu,
         kad šia atkarpa išimtinai disponuoja Centras. Iš tikrųjų greta prieš tai esančiame punkte nurodytų aplinkybių, kaip buvo pažymėta
         šio sprendimo 75 punkte, kadangi surinkimo įrenginys, apimant trečiąją atkarpą, surenka ir Ispros komunoje, ir Centro teritorijoje
         susidarančias nuotekas, trečiosios atkarpos negalima laikyti esančia išimtinėje Komisijos ir (arba) Centro dispozicijoje.

      98     Iš viso to, kas buvo išdėstyta prieš tai, išplaukia, kad tariamas priežiūros ir (arba) darbų trečiojoje atkarpoje neatlikimas
         nėra priskirtini Bendrijos institucijai ar organui. Šiomis aplinkybėmis ir tiek, kiek jis yra priimtinas, ieškinys yra atmestinas
         kaip nepagrįstas, nesant būtinybės nagrinėti, ar šiuo atveju yra įvykdytos kitos Bendrijos deliktinei atsakomybei reikiamos
         sąlygos.

       Dėl prašymo nustatyti tyrimo priemones
      99     Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo imtis tyrimo priemonių, siekiant patvirtinti jos suformuluotus kaltinimus. Konkrečiau
         kalbant, ji tvirtina, kad reikia gauti informaciją iš Centro direktoriaus ir tarnautojų bei iš užliejimo vietą apžiūrėjusių
         Italijos valdžios institucijų. Ji nurodo, kad reikėtų išklausyti liudytojų parodymus, ir šiuo atžvilgiu ji apsiriboja teise
         vėliau nurodyti apklaustinų liudytojų pavardes. Galiausiai ji tvirtina, kad siekiant nustatyti tvirtinamus faktus, apimant
         tariamai patirtą ar būsimą žalą, reikia atlikti vietos apžiūrą ir (arba) ekspertizę.

      100   Šiuo atžvilgiu būtina pažymėti, kad ieškovė nenurodė nei tikslių faktų, kuriuos šios priemonės tariamai paremtų, nei kaip
         šios priemonės galėtų pasitarnauti nustatant elgesio, kuriuo kaltinama, priskyrimą Bendrijos institucijai ar organui. Šiomis
         aplinkybėmis prašymus dėl tyrimo priemonių reikia atmesti.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      101   Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to
         prašė.

      102   Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti savo pačios ir Komisijos išlaidas pagal jos pateiktus reikalavimus.
      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija)
      nusprendžia :
      1.      Kaip nepriimtiną atmesti tą ieškinio dalį, kuri susijusi su prašymu atlyginti būsimą neapibrėžtą turtinę žalą ir patirtą ar
            būsimą neapibrėžtą neturtinę žalą.
      2.      Kitą ieškinio dalį atmesti kaip nepagrįstą.
      3.      Atmesti prašymus dėl tyrimo priemonių.
      4.      Priteisti iš ieškovės padengti jos pačios bylinėjimosi išlaidas ir Komisijos nurodytas bylinėjimosi išlaidas.

               Pirrung

                Meij

                Pelikánová

         Paskelbta 2005 m. lapkričio 30 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                     Pirmininkas

               E. Coulon

                     J. Pirrung

         * Proceso kalba: italų.