title: 2016 m. liepos 20 d. Teisingumo Teismo (dešimtoji kolegija) sprendimas.#Hans Maschek prieš Magistratsdirektion der Stadt Wien – Personalstelle Wiener Stadtwerke.#Verwaltungsgericht Wien prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Socialinė politika – Direktyva 2003/88/EB – 7 straipsnis – Teisė į mokamas kasmetines atostogas – Išleidimas į pensiją suinteresuotojo asmens prašymu – Darbuotojas, kuris iki darbo santykių pabaigos neišnaudojo teisės į mokamas kasmetines atostogas – Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos nenumatyta piniginė kompensacija už nepanaudotas mokamas kasmetines atostogas – Laikinojo nedarbingumo atostogos – Pareigūnai.#Byla C-341/15.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (DEŠIMTOJI KOLEGIJA) SPRENDIMAS
      2016 m. liepos 20 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Socialinė politika — Direktyva 2003/88/EB — 7 straipsnis — Teisė į mokamas kasmetines atostogas — Išleidimas į pensiją suinteresuotojo asmens prašymu — Darbuotojas, kuris iki darbo santykių pabaigos nepasinaudojo teise į mokamas kasmetines atostogas — Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos nenumatyta piniginė kompensacija už nepanaudotas mokamas kasmetines atostogas — Laikinojo nedarbingumo atostogos — Pareigūnai“
      Byloje C‑341/15
      dėl Verwaltungsgericht Wien (Vienos administracinis teismas, Austrija) 2015 m. birželio 22 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2015 m. liepos 8 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Hans Maschek

      prieš

         Magistratsdirektion der Stadt Wien – Personalstelle Wiener Stadtwerke

      TEISINGUMO TEISMAS (dešimtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas F. Biltgen (pranešėjas), teisėjai A. Borg Barthet ir E. Levits,
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               Austrijos vyriausybės, atstovaujamos G. Eberhard,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos M. Kellerbauer ir M. van Beek,

         priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (OL L 299, 2003, p. 9; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 381) 7 straipsnio aiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant H. Maschek ir Magistratsdirektion der Stadt Wien – Personalstelle Wiener Stadtwerke (Vienos miesto savivaldybės administracijos techninės tarnybos personalo skyrius, Austrija), jo darbdavio, ginčą dėl piniginės kompensacijos už suinteresuotojo asmens nepanaudotas mokamas kasmetines atostogas iki darbo santykių pabaigos.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

      Direktyva 2003/88

               3

               Direktyvos 2003/88 7 straipsnis „Kasmetinės atostogos“ suformuluotas taip:
               „1.   Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad kiekvienas darbuotojas turėtų teisę į bent keturių savaičių mokamas kasmetines atostogas pagal nacionalinės teisės aktais ir (arba) praktika nustatytas teisės į tokias atostogas ir jų suteikimo sąlygas.
               2.   Minimalus kasmetinių mokamų atostogų laikas negali būti pakeistas kompensacija, išskyrus tuos atvejus, kai yra nutraukiami darbo santykiai.“

         Austrijos teisė

               4

               Direktyva 2003/88 į Austrijos teisę perkelta Gesetz über das Besoldungsrecht der Beamten der Bundeshauptstadt Wien – Besoldungsordnung 1994 (Įstatymas dėl Vienos federalinės sostinės atlyginimo pareigūnams tvarkos, 1994 m. Reglamentas dėl apmokėjimo tvarkos), iš dalies pakeisto 2014 m. (toliau – BO), 41a straipsniu:
               „(1)   Paliekantis tarnybą pareigūnas arba pareigūnas, kurio darbo santykiai pasibaigia, turi teisę į piniginės kompensacijos už nepanaudotas metines atostogas dalį, išskyrus atvejį, kai jis iškart tęsia tarnybą kitoje Vienos miesto tarnyboje. Teisę į tokią kompensaciją jis turi tik tuo atveju, jeigu savo noru neišnaudojo teisės į metines atostogas.
               (2)   Teisės į kompensaciją už atostogas nesuteikiama pareigūnui, nepasinaudojusiam visomis savo teisėmis į metines atostogas, be kita ko, kai jis palieka tarnybą:

                        1.

                        Dėl atleidimo iš tarnybos <...> dėl jo paties kaltės.

                        2.

                        Nutrūkus darbo sutarčiai pagal [Gesetz über das Dienstrecht der Beamten der Bundeshauptstadt Wien – Dienstordnung 1994, (Įstatymas dėl Vienos federalinės sostinės pareigūnų nuostatų – 1994 m. Reglamentas dėl tarnybų) (toliau – DO)] 33 straipsnio 1 dalį [(pravaikšta)], 73 straipsnį [(atsistatydinimas iš pareigų)] arba 74 straipsnį [(atšaukimas iš pareigų)], arba

                        3.

                        Nes išeina į pensiją savo prašymu pagal [DO] 68b straipsnio 1 dalies 1 punktą, 68c straipsnio 1 dalį arba [DO] 115i straipsnį.

                  (3)   Piniginė kompensacija už nepanaudotas metines atostogas apskaičiuojama atskirai už kiekvienus kalendorinius metus, per kuriuos nebuvo pasinaudota visomis teisėmis į metines atostogas, jeigu jų nebuvo prarasta.
               (4)   Pareigūnas turi teisę į piniginę kompensaciją už nepanaudotas mokamas metines atostogas, lygią sumai, kuri mokėtina už dienas, likusias atėmus tais kalendoriniais metais panaudotų dienų skaičių.
               <...>“

               5

               DO 68c straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad pareigūnas, kuriam sukanka 60 metų, gali savo prašymu išeiti į pensiją, kai tai suderinama su tarnybos interesais.

               6

               Pagal DO 68b straipsnio 1 dalį pareigūnas, pateikęs prašymą leisti pensiją, turi būti išleistas į pensiją:
               „(1)   jeigu jo stažą sudaro 540 mėnesių laikotarpis <...>;
               (2)   jeigu pareigūnas nebegali daugiau dirbti dėl nedarbingumo, kaip jis suprantamas pagal DO 68a straipsnio 2 dalį <...>“

               7

               DO 115i straipsnio 1 dalyje numatyta, kad pareigūno prašymas leisti į pensiją patenkinamas, jeigu jis pasiekė nuo 720 iki 776 mėnesių amžių ir jeigu iki išėjimo į pensiją jis išdirbo pakankamą skaičių laikotarpių, į kuriuos reikės atsižvelgti apskaičiuojant jo senatvės pensiją.

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               8

               H. Maschek, gimęs 1949 m. sausio 17 d., nuo 1978 m. sausio 3 d. buvo Vienos miesto pareigūnas.

               9

               Laikotarpiu nuo 2010 m. lapkričio 15 d. iki 2012 m. birželio 30 d., kai išėjo į pensiją, jis nebuvo tarnyboje.

               10

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paaiškino, kad, kaip matyti iš H. Maschek administracinės bylos medžiagos, jo darbdavys savo registruose nurodė, kad laikotarpiu nuo 2010 m. lapkričio 15 d. iki gruodžio 31 d. tarnyboje jis nebuvo dėl ligos.

               11

               H. Maschek darbdavys neprieštaravo dėl jo nebuvimo tarnyboje laikotarpiu nuo 2011 m. sausio 1 d. iki 2012 m. birželio 30 d., nes su juo sudarė du susitarimus dėl jo nebuvimo tarnyboje ir nebuvimo pasekmių.

               12

               Pirmasis susitarimas, sudarytas 2010 m. spalio 20 d., suformuluotas taip:
               „1. Bendrosios nuostatos
               Dėl susidariusios situacijos Vienos miestas nebegali toliau naudotis skyriaus vadovo H. Maschek paslaugomis nuo toliau nurodytos datos.
               Atsižvelgdamas į H. Maschek išėjimą į pensiją, kuris numatytas 2011 m. spalio 1 d., Vienos miestas su juo susitaria dėl toliau išdėstytų nuostatų.
               2. 2011 m. spalio 1 d. prašymas išleisti į pensiją
               H. Maschek iki metų pabaigos pateikia raštu prašymą nuo 2011 m. spalio 1 d. išeiti į pensiją.
               3. Skyriaus vadovo funkcijos
               Siekiant užtikrinti sklandų pareigų atlikimą pereinamuoju laikotarpiu, H. Maschek iki 2010 m. gruodžio 31 d. pavesta eiti skyriaus vadovo pareigas. Iki šios datos jis išeis 5–6 savaitėms metinių atostogų. Pagal Vienos miesto gaires atostogų grafikas bus sudarytas iki spalio pabaigos.
               Nuo 2011 m. sausio 1 d. H. Maschek nebeis skyriaus vadovo pareigų.
               4. Atleidimas iš pareigų
               Nuo 2011 m. sausio 1 d.Magistratsdirektion‑Personalstelle Wiener Stadtwerke atleidžia H. Maschek iš pareigų, bet toliau moka atlyginimą.“

               13

               Antrasis susitarimas, pakeičiantis pirmąjį susitarimą, sudarytas 2011 m. liepos 21 d., suformuluotas taip:„1. Bendrosios nuostatos
               Susitariančios šalys sutaria, kad H. Maschek nebegali toliau eiti skyriaus vadovo pareigų nuo toliau nurodytos datos.
               Atsižvelgdamas į H. Maschek išėjimą į pensiją nuo 2012 m. liepos 1 d., Vienos miestas su juo susitarė dėl toliau išdėstytų nuostatų.
               2. 2011 m. liepos 1 d. prašymas leisti į pensiją
               H. Maschek pateikia raštu prašymą leisti į pensiją nuo 2012 m. liepos 1 d. Sprendimas išleisti jį pensiją H. Maschek bus įteiktas asmeniškai <...> H. Maschek pasižada, kad dėl šio sprendimo nereikš pretenzijų.
               3. Skyriaus vadovo funkcijos
               H. Maschek ėjo skyriaus vadovo pareigas iki 2010 m. gruodžio 31 d. Šių pareigų jis nebeina nuo 2011 m. sausio 1 d.
               4. Atleidimas iš pareigų
               Nuo 2011 m. sausio 1 d.Wiener Linien GmbH & Co KG pritarimu Magistratsdirektion‑Personalstelle Wiener Stadtwerke atleidžia H. Maschek iš pareigų, toliau jam mokamas atlyginimas <...>
               <...>
               7. Atidedamoji sąlyga
               Šis susitarimas įsigalioja tik tuo atveju, kai įsigalios prašymas leisti į pensiją nuo 2011 m. liepos 21 d. ir H. Maschek, vadovaudamasis šio susitarimo 2 straipsnyje numatyta sąlyga, pripažins atsisakantis visų pretenzijų.“

               14

               Sudarius antrą susitarimą H. Maschek taip pat pateikė prašymą leisti į pensiją. Jo darbdavys atitinkamai 2011 m. liepos 21 d. priėmė sprendimą, kuriuo, remiantis DO 115i straipsnio 1 dalimi, H. Maschek išleidžiamas į pensiją nuo 2012 m. liepos 1 d. Tada suinteresuotasis asmuo įsipareigojo atsisakyti bet kokių pretenzijų dėl šio sprendimo.

               15

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, nustatyta, kad, pirma, H. Maschek nebuvimas darbo vietoje nuo 2010 m. lapkričio 15 d. iki 2010 m. gruodžio 31 d. pateisinamas laikino nedarbingumo atostogomis ir, antra, nuo 2011 m. sausio 1 d. iki 2012 m. birželio 30 d., t. y. iki jo darbo santykių pabaigos dėl išėjimo į pensiją, H. Maschek buvo įsipareigojęs neatvykti į darbo vietą dėl įgyvendinant antrą susitarimą duoto tarnybinio nurodymo.

               16

               Vis dėlto H. Maschek tvirtina, kad prieš pat 2012 m. birželio 30 d. jis susirgo. Todėl, jo nuomone, jis turi teisę į piniginę kompensaciją už nepanaudotas metines atostogas. Dėl to jis pateikė darbdaviui prašymą.

               17

               Pastarasis 2014 m. liepos 1 d. sprendimu atmetė šį prašymą, remdamasis BO 41a straipsnio 2 dalies trečia pastraipa.

               18

               H. Maschek dėl šio sprendimo pateikus skundą, Verwaltungsgericht Wien (Vienos administracinis teismas) visų pirma išreiškė abejonių dėl BO 41a straipsnio 2 dalies atitikties Direktyvos 7 straipsnio 2 daliai.

               19

               Iš tiesų, pagal BO 41a straipsnio 2 dalį, pareigūnui, „nepasinaudojusiam visomis savo teisėmis į metines atostogas“, teisė į piniginę kompensaciją už nepanaudotas metines mokamas atostogas nesuteikiama, be kita ko, kai jis išeina į pensiją pagal DO 115i straipsnio 1 dalį, kaip yra pagrindinėje byloje.

               20

               Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad atsižvelgiant į situaciją pagrindinėje byloje, BO 41a straipsnio 2 dalis gali prieštarauti Teisingumo Teismo praktikai, susijusiai su Direktyvos 2003/88 7 straipsniu, kiek savo prašymu į pensiją išėjusiam pareigūnui nesuteikiama teisė į piniginę kompensaciją už nepanaudotas metines mokamas atostogas, net kai likus nedaug laiko iki išėjimo į pensiją šis pareigūnas suserga ir pateikia tai patvirtinantį gydytojo išduotą nedarbingumo pažymėjimą.

               21

               Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas dėl piniginės kompensacijos už nepanaudotas mokamas metines atostogas mokėjimo darbuotojui, kuris, kaip yra pagrindinėje byloje, dėl ligos negalėjo pasinaudoti visomis teisėmis į mokamas atostogas iki darbo santykių pabaigos, sąlygų. Jo nuomone, be kita ko, ši kompensacija turi būti mokama su sąlyga, kad toks darbuotojas nedelsdamas praneša savo darbdaviui apie ligą ir pateikia tai patvirtinantį gydytojo išduotą nedarbingumo pažymėjimą.

               22

               Trečia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar tuo atveju, jeigu Teisingumo Teismas konstatuotų, kad BO 41a straipsnio 1 ir 2 dalys prieštarauja Sąjungos teisei, nacionalinės teisės aktuose, atsižvelgiant į Direktyvos 2003/88 7 straipsnį, darbuotojams, iš kurių pagal juos neteisėtai buvo atimta teisė į kompensaciją už nepanaudotas metines mokamas atostogas, pagal Direktyvos 2003/88 7 straipsnį turi būti numatytos palankesnės šios teisės įgyvendinimo sąlygos, nei numatytos minėtoje direktyvoje, be kita ko, kiek tai susiję su šiems darbuotojams mokėtinos kompensacijos dydžiu.

               23

               Šiomis aplinkybėmis Verwaltungsgericht Wien (Vienos administracinis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar tokia nacionalinės teisės nuostata, kaip nagrinėjama [BO] 41a straipsnio 2 dalyje, kuria darbuotojui, kuris savo paties prašymu iki tam tikro momento nutraukia darbo santykius, iš principo nesuteikiama teisė į [kompensaciją už nepanaudotas mokamas metines atostogas], kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2003/88 7 straipsnį, yra suderinama su Direktyvos 2003/88 7 straipsniu?
                        Jeigu į šį klausimą būtų atsakyta neigiamai, klausiama, ar nacionalinė nuostata, kuria nustatoma, kad kiekvienas darbuotojas, kuris savo paties prašymu nutraukia darbo santykius, turi daryti viską, kad panaudotų kasmetines atostogas iki darbo santykių nutraukimo, ir kad teisė gauti [kompensaciją už nepanaudotas mokamas metines atostogas] nutraukus darbo santykius paties darbuotojo prašymu atsiranda tik tada, kai darbuotojas nebūtų galėjęs panaudoti visų prašyme suteikti kompensaciją už atostogas nurodytų kasmetinių atostogų, net jei ir būtų pateikęsr kasmetinių atostogų, kurios prasidėtų prašymo nutraukti darbo santykius pateikimo dieną, prašymą [suderinama su Direktyvos 2003/88 7 straipsniu]?

                        2.

                        Ar reikia manyti, kad teisė į [kompensaciją už nepanaudotas mokamas metines atostogas] atsiranda tik tada, kai darbuotojas, kuris dėl nedarbingumo negalėjo pasinaudoti savo teise į atostogas prieš pat nutraukdamas darbo santykius, [pirma,] nedelsdamas informavo savo darbdavį (taigi iš principo prieš savo darbo santykių nutraukimą) apie šį savo nedarbingumą (pavyzdžiui, dėl ligos), ir, [antra,] patvirtino savo nedarbingumą dokumentais (pavyzdžiui, dėl ligos) (pavyzdžiui, gydytojo išduotu nedarbingumo pažymėjimu) be reikalo nedelsdamas (taigi iš principo prieš savo darbo santykių nutraukimą)?
                        Jeigu į šį klausimą būtų atsakyta neigiamai, klausiama, ar nacionalinė nuostata, kuria nustatoma, kad teisė į [kompensaciją už nepanaudotas mokamas metines atostogas] atsiranda tik tada, kai darbuotojas, kuris dėl nedarbingumo negalėjo pasinaudoti savo teise į atostogas prieš pat nutraukdamas darbo santykius, [pirma,] nedelsdamas informavo savo darbdavį (iš principo prieš darbo santykių nutraukimą) apie šį savo nedarbingumą (pavyzdžiui, dėl ligos), ir[, antra,] nedelsdamas patvirtino dokumentais (pavyzdžiui, gydytojo išduotu nedarbingumo pažymėjimu) savo nedarbingumą (pavyzdžiui, dėl ligos) (taigi iš principo prieš darbo santykių nutraukimą), yra suderinama su Direktyvos 2003/88 7 straipsniu?

                        3.

                        Pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo praktiką (žr. 2004 m. kovo 18 d. Sprendimo Merino Gomez, C‑342/01, EU:C:2004:160, 31 punktą; 2012 m. sausio 24 d. Sprendimo Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, 47–50 punktus; 2012 m. gegužės 3 d. Sprendimo Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, 37 punktą) valstybės narės gali savo nuožiūra pagal įstatymą suteikti darbuotojui teisę į atostogas arba teisę į [kompensaciją už nepanaudotas mokamas metines atostogas], numatydamos daugiau, nei Direktyvos 2003/88 7 straipsnyje garantuojama minimali teisė. Direktyvos 2003/88 7 straipsnyje įtvirtintas teises galima taikyti tiesiogiai (žr. 2012 m. sausio 24 d. Sprendimo Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, 34–36 punktus ir 2014 m. birželio 12 d. Sprendimo Bollacke, C‑118/13, EU:C:2014:1755, 28 punktą).
                        Ar, atsižvelgiant į tokį Direktyvos 2003/88 7 straipsnio aiškinimą, yra reikšminga aplinkybė, kad nacionalinės teisės aktų leidėjas tam tikrai asmenų grupei aiškiai pripažįsta šioje direktyvos nuostatoje nurodytus reikalavimus viršijančią teisę į [kompensaciją už nepanaudotas mokamas metines atostogas], nes dėl tiesioginio Direktyvos 2003/88 7 straipsnio taikymo aiškiai [šios] direktyvos nuostatos reikalavimus viršijanti teisė į kompensaciją už atostogas taip pat priklauso asmenims, iš kurių pažeidžiant [minėtą] direktyvą remiantis nacionaliniu įstatymu buvo atimta teisė į [kompensaciją už nepanaudotas mokamas atostogas] ir suteikta tik tiems asmenims, kuriems yra skirtas šis teisės aktas?“

         Dėl prejudicinių klausimų

               24

               Trimis klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal ją draudžiami nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriuose numatyta, kad teisė į kompensaciją už nepanaudotas mokamas metines atostogas nesuteikiama darbuotojui, kurio darbo santykiai nutrūksta, kai jis savo paties prašymu išeina į pensiją, ir kuris iki darbo santykių pabaigos negalėjo pasinaudoti teisėmis į mokamas atostogas. Jei atsakymas būtų teigiamas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar nacionalinės teisės nuostatose, atsižvelgiant į Direktyvos 2003/88 7 straipsnį, darbuotojui, iš kurio pagal šias nuostatas pažeidžiant šį straipsnį buvo atimta teisė į kompensaciją už nepanaudotas metines mokamas atostogas, turi būti numatytos palankesnės šios teisės įgyvendinimo sąlygos, nei numatytos Direktyvoje 2003/88, be kita ko, kiek tai susiję su šiems darbuotojams mokėtinos kompensacijos dydžiu.

               25

               Siekiant pateikti naudingą atsakymą į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą, primintina, kad, kaip matyti iš paties Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalies teksto, nuo kurio direktyvoje neleidžiama nukrypti, kiekvienas darbuotojas turi teisę į bent keturių savaičių mokamas kasmetines atostogas. Taigi teisė į mokamas kasmetines atostogas, kuri pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką turi būti laikoma ypatingos svarbos Sąjungos socialinės teisės principu, suteikiama kiekvienam darbuotojui, neatsižvelgiant į jo sveikatos būklę (2009 m. sausio 20 d. Sprendimo Schultz‑Hoff ir kt., C‑350/06 ir C‑520/06, EU:C:2009:18, 54 punktas ir 2012 m. gegužės 3 d. Sprendimo Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, 28 punktas).

               26

               Nutrūkus darbo santykiams ir dėl to faktiškai nebegalint pasinaudoti mokamomis kasmetinėmis atostogomis, Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad darbuotojas turi teisę į kompensaciją tam, kad būtų išvengta situacijos, kai jis negali pasinaudoti šia teise bent pinigine forma (žr. 2009 m. sausio 20 d. Sprendimo Schultz‑Hoff ir kt., C‑350/06 ir C‑520/06, EU:C:2009:18, 56 punktą; 2012 m. gegužės 3 d. Sprendimo Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, 29 punktą ir 2014 m. birželio 12 d. Sprendimo Bollacke, C‑118/13, EU:C:2014:1755, 17 punktą).

               27

               Be to, reikia priminti, kad Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 2 dalyje, kurią aiškino Teisingumo Teismas, nenustatyta jokia teisės į kompensaciją atsiradimo sąlyga, išskyrus faktą, kad, pirma, darbo santykiai turi nutrūkti ir, antra, darbuotojas iki šių santykių paskutinės dienos nepasinaudojo visomis jam priklausančiomis kasmetinėmis atostogomis (2014 m. birželio 12 d. Sprendimo Bollacke, C‑118/13, EU:C:2014:1755, 23 punktas).

               28

               Darytina išvada, kad pagal Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 2 dalį, darbuotojas, kuris negalėjo pasinaudoti visomis teisėmis į mokamas metines atostogas iki darbo santykių pabaigos, turi teisę į piniginę kompensaciją už nepanaudotas metines mokamas atostogas. Šiuo klausimu nereikšminga, kokiu pagrindu nutrūko jo darbo santykiai.

               29

               Todėl aplinkybė, kad darbuotojas savo iniciatyva nutraukia darbo santykius, neturi reikšmės jo teisei prireikus gauti pinginę kompensaciją už teises į mokamas metines atostogas, kuriomis jis negalėjo pasinaudoti iki šių darbo santykių pabaigos.

               30

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, konstatuotina, kad Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinta taip, kad pagal ją draudžiami nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriuose numatyta, kad teisė į kompensaciją už nepanaudotas mokamas metines atostogas nesuteikiama darbuotojui, kurio darbo santykiai nutrūksta, kai jis savo paties prašymu išeina į pensiją, ir kuris iki darbo santykių pabaigos negalėjo pasinaudoti teisėmis į mokamas atostogas.

               31

               Antra, kalbant apie situaciją, kaip antai nagrinėjamą pagrindinėje byloje, primintina, kad Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal ją draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos ar praktika, pagal kurias numatyta, kad nutrūkus darbo santykiams darbuotojas, kuriam per visą referencinį ir (arba) perkėlimo laikotarpį ar jo dalį buvo suteiktos laikinojo nedarbingumo atostogos, dėl ko jis negalėjo pasinaudoti teise į mokamas kasmetines atostogas, nenumatyta teisės į kompensaciją už nepanaudotas mokamas kasmetines atostogas (2009 m. sausio 20 d. Sprendimo Schultz‑Hoff ir kt., C‑350/06 ir C‑520/06, EU:C:2009:18, 62 punktas ir 2012 m. gegužės 3 d. Sprendimo Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, 30 punktas).

               32

               Todėl Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad į pensiją išeinantis darbuotojas turi teisę į piniginę kompensaciją už nepanaudotas mokamas kasmetines atostogas, kuriomis jis negalėjo pasinaudoti, nes nėjo savo pareigų dėl ligos (šiuo klausimu žr. 2012 m. gegužės 3 d. Sprendimo Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, 32 punktą).

               33

               Darytina išvada, kad, kalbant apie laikotarpį nuo 2010 m. lapkričio 15 d. iki gruodžio 31 d., per kurį nustatyta, kad H. Maschek buvo laikinojo nedarbingumo atostogose, todėl negalėjo pasinaudoti teisėmis į mokamas metines atostogas, kurios jam priklausė, pagal Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 2 dalį jis turi teisę į piniginę kompensaciją už nepanaudotas metines atostogas.

               34

               Be to, svarbu priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, Direktyvos 2003/88 7 straipsnyje įtvirtinta teisė į metines atostogas turi dvejopą tikslą, t. y., pirma, suteikti galimybę darbuotojui pailsėti nuo darbo sutartyje numatytų užduočių atlikimo ir, antra, turėti laiko atsipalaiduoti ir laisvalaikiui (2009 m. sausio 20 d. Sprendimo Schultz‑Hoff ir kt., C‑350/06 ir C‑520/06, EU:C:2009:18, 25 punktas ir 2011 m. lapkričio 22 d. Sprendimo KHS, C‑214/10, EU:C:2011:761, 31 punktas).

               35

               Šiomis aplinkybėmis siekiant užtikrinti šios teisės į metines atostogas veiksmingumą konstatuotina, kad darbuotojas, kurio darbo santykiai pasibaigė ir kuris pagal su darbdaviu sudarytą susitarimą tam tikrą laikotarpį iki išėjimo į pensiją buvo įsipareigojęs neatvykti į darbo vietą, nors jam buvo mokamas atlyginimas, neturi teisės į piniginę kompensaciją už teises į mokamas metines atostogas, kuriomis jis šiuo laikotarpiu negalėjo pasinaudoti, išskyrus jeigu šiomis teisėmis jis negalėjo pasinaudoti dėl ligos.

               36

               Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui reikia išnagrinėti, ar pagal H. Maschek ir jo darbdavio 2011 m. liepos 21 d. sudarytą antrą susitarimą, kuris cituojamas šio sprendimo 13 punkte, H. Maschek iš tikrųjų galėjo neatvykti į savo darbo vietą laikotarpiu nuo 2011 m. sausio 1 d. iki 2012 m. birželio 30 d. ir jam buvo mokamas atlyginimas. Teigiamo atsakymo atveju H. Maschek neturės teisės į piniginę kompensaciją už mokamas metines atostogas, kuriomis jis negalėjo pasinaudoti šiuo laikotarpiu.

               37

               O jeigu H. Maschek šiuo laikotarpiu negalėjo pasinaudoti savo teisėmis į mokamas metines atostogas dėl ligos (tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), pagal Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 2 dalį jis turės teisę į kompensaciją už nepanaudotas mokamas metines atostogas.

               38

               Trečia, kalbant apie klausimą, ar, atsižvelgiant į Direktyvos 2003/88 7 straipsnį, nacionalinės teisės nuostatose darbuotojui, iš kurio pagal šias nuostatas pažeidžiant šį straipsnį buvo atimta teisė į kompensaciją už nepanaudotas metines mokamas atostogas, turi būti numatytos palankesnės šios teisės įgyvendinimo sąlygos, nei numatytos Direktyvoje 2003/88, be kita ko, kiek tai susiję su darbuotojams mokėtinos kompensacijos dydžiu, primintina, kad Direktyva 2003/88 siekiama nustatyti būtiniausius saugos ir sveikatos reikalavimus dėl darbo laiko organizavimo, kurių valstybės narės privalo laikytis, o pagal šios direktyvos 15 straipsnį jos turi teisę priimti darbuotojams palankesnes nuostatas. Pavyzdžiui, Direktyvoje 2003/88 nedraudžiamos vidaus nuostatos, pagal kurias numatytos ilgesnės nei šios direktyvos 7 straipsnyje numatytos keturių savaičių metinės mokamos atostogos, suteikiamos nacionalinėje teisėje nustatytomis įgijimo sąlygomis (be kita ko, žr. 2012 m. sausio 24 d. Sprendimo Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, 47 punktą ir 2012 m. gegužės 3 d. Sprendimo Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, 34–35 punktus).

               39

               Taigi, pirma, valstybės narės turi nuspręsti, ar suteikti darbuotojams pagal Direktyvos 2003/88 7 straipsnį numatytas minimalias keturių savaičių mokamas metines atostogas papildančias mokamas metines atostogas. Tokiu atveju valstybės narės gali numatyti suteikti darbuotojui, kuris dėl ligos iki darbo santykių pabaigos negalėjo pasinaudoti papildomomis mokamomis metinėmis atostogomis, teisę į piniginę kompensaciją už šį papildomą laikotarpį. Antra, valstybės narės turi nustatyti tokio suteikimo sąlygas (žr. ir 2012 m. gegužės 3 d. Sprendimo Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, 36 punktą).

               40

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta pirmiau, į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip, kad Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad:

                        —

                        pagal ją draudžiami nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriuose numatyta, kad teisė į kompensaciją už nepanaudotas mokamas metines atostogas nesuteikiama darbuotojui, kurio darbo santykiai nutrūksta, kai jis savo paties prašymu išeina į pensiją, ir kuris iki darbo santykių pabaigos negalėjo pasinaudoti teisėmis į mokamas atostogas;

                        —

                        į pensiją išeinantis darbuotojas turi teisę į piniginę kompensaciją už nepanaudotas mokamas metines atostogas, kuriomis jis negalėjo pasinaudoti, nes nevykdė savo pareigų dėl ligos;

                        —

                        darbuotojas, kurio darbo santykiai pasibaigė ir kuris pagal susitarimą, sudarytą su darbdaviu, tam tikrą laikotarpį iki išėjimo į pensiją buvo įsipareigojęs neatvykti į darbo vietą, nors jam buvo mokamas atlyginimas, neturi teisės į piniginę kompensaciją už teises į mokamas metines atostogas, kuriomis jis šiuo laikotarpiu negalėjo pasinaudoti, išskyrus jeigu šiomis teisėmis jis negalėjo pasinaudoti dėl ligos;

                        —

                        pirma, valstybės narės turi nuspręsti, ar suteikti darbuotojams pagal Direktyvos 2003/88 7 straipsnį numatytas minimalias keturių savaičių mokamas metines atostogas papildančias mokamas metines atostogas. Tokiu atveju valstybės narės gali numatyti suteikti darbuotojui, kuris dėl ligos iki darbo santykių pabaigos negalėjo pasinaudoti papildomomis mokamomis metinėmis atostogomis, teisę į piniginę kompensaciją už šį papildomą laikotarpį. Antra, valstybės narės turi nustatyti tokio suteikimo sąlygas.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               41

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (dešimtoji kolegija) nusprendžia:

                     2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų 7 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad:

                        —

                           pagal ją draudžiami nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriuose numatyta, kad teisė į kompensaciją už nepanaudotas mokamas metines atostogas nesuteikiama darbuotojui, kurio darbo santykiai nutrūksta, kai jis savo paties prašymu išeina į pensiją, ir kuris iki darbo santykių pabaigos negalėjo pasinaudoti teisėmis į mokamas atostogas;

                        —

                           į pensiją išeinantis darbuotojas turi teisę į piniginę kompensaciją už nepanaudotas mokamas metines atostogas, kuriomis jis negalėjo pasinaudoti, nes nevykdė savo pareigų dėl ligos.

                        —

                           darbuotojas, kurio darbo santykiai pasibaigė ir kuris pagal susitarimą, sudarytą su darbdaviu, tam tikrą laikotarpį iki išėjimo į pensiją buvo įsipareigojęs neatvykti į darbo vietą, nors jam buvo mokamas atlyginimas, neturi teisės į piniginę kompensaciją už teises į mokamas metines atostogas, kuriomis jis šiuo laikotarpiu negalėjo pasinaudoti, išskyrus jeigu šiomis teisėmis jis negalėjo pasinaudoti dėl ligos;

                        —

                           pirma, valstybės narės turi nuspręsti, ar suteikti darbuotojams pagal Direktyvos 2003/88 7 straipsnį numatytas minimalias keturių savaičių mokamas metines atostogas papildančias mokamas metines atostogas. Tokiu atveju valstybės narės gali numatyti suteikti darbuotojui, kuris dėl ligos iki jo darbo santykių pabaigos negalėjo pasinaudoti papildomomis mokamomis metinėmis atostogomis, teisę į piniginę kompensaciją už šį papildomą laikotarpį. Antra, valstybės narės turi nustatyti tokio suteikimo sąlygas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


1993 m. birželio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Prancūzijos Respublika prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Aktas, kurį galima ginčyti. # Byla C-325/91.


2011 m. rugsėjo 20 d. Tarnautojų teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Martine Fouwels ir kt. prieš Europos Komisiją. # Viešoji tarnyba. # Byla F-8/05 REV.


1960 m. balanžio 4 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Raymond Elz prieš Europos anglių ir plieno bendrijos Aukščiausiąją valdžios instituciją. # Byla 34-59.


title: 2008 m. gruodžio 11 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Europos Bendrijų Komisija prieš Austrijos Respubliką.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - EB 28 ir 30 straipsniai - Importuotų naudotų automobilių, kurie prieš tai buvo įregistruoti kitose valstybėse narėse, registracija - Techniniai išmetamųjų dujų emisijos ir triukšmo lygio reikalavimai - Visuomenės sveikata - Aplinkosauga.#Byla C-524/07.

text:
      2008 m. gruodžio 11 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas Komisija prieš Austriją
      (Byla C‑524/07)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – EB 28 ir 30 straipsniai – Importuotų naudotų automobilių, kurie prieš tai buvo įregistruoti kitose valstybėse narėse, registracija – Techniniai išmetamųjų dujų emisijos ir triukšmo lygio reikalavimai – Visuomenės sveikata – Aplinkosauga“
      1.                     Teisės aktų derinimas – Motorinės transporto priemonės – Bendrijos tipo patvirtinimo procedūra – Direktyvos 92/97 ir 93/59
            – Taikymo sritis (Tarybos direktyvos 92/97 ir 93/59) (žr. 45–47 punktus)
      2.                     Laisvas prekių judėjimas – Kiekybiniai apribojimai – Lygiaverčio poveikio priemonės (EB 28 ir 30 straipsniai) (žr. 49–52 ir
            56–64 punktus)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – EB 28 ir 30 straipsnių pažeidimas – Nacionalinės teisės normos, pagal kurias importuoti
                  naudoti automobiliai, kurie buvo registruoti kitoje valstybėje narėje, registruojami, tik jei jie atitinka tam tikrus techninius
                  reikalavimus, nors tokiems patiems nacionalinėje rinkoje jau esantiems automobiliams pakartotinės registracijos atveju tokie
                  reikalavimai nėra taikomi.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Reikalaudama, kad pirmai registracijai Austrijoje prieš tai kitose valstybėse narėse registruoti automobiliai, kuriems dėl
                     jų amžiaus nebuvo išduotas Bendrijos tipo patvirtinimas, atitiktų griežtesnes išmetamųjų dujų ir triukšmo ribines vertes nei
                     tos, kurias jie turėjo atitikti anksčiau, be kita ko, ribines vertes, numatytas 1993 m. birželio 28 d. Tarybos direktyvoje
                     93/59/EEB, iš dalies keičiančioje Direktyvą 70/220/EEB dėl valstybių narių įstatymų, reglamentuojančių priemones, kurių būtina
                     imtis oro apsaugai nuo motorinių transporto priemonių išmetamųjų teršalų, suderinimo bei 1992 m. lapkričio 10 d. Tarybos direktyvoje
                     92/97/EEB, iš dalies keičiančioje Direktyvą 70/157/EEB dėl valstybių narių įstatymų, reglamentuojančių leistiną motorinių
                     transporto priemonių garso lygį ir dujų išmetimo sistemas, suderinimo, nors tokiems patiems, leidimą eksploatuoti Austrijoje
                     jau turintiems, automobiliams pakartotinės registracijos atveju tokie reikalavimai nėra keliami, Austrijos Respublika neįvykdė
                     įsipareigojimų pagal EB 28 straipsnį.

                  2.

                  	Priteisti iš Austrijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.


1997 m. gruodžio 16 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Coöperatieve Rabobank "Vecht en Plassengebied" BA prieš Erik Aarnoud Minderhoud. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hoge Raad - Nyderlandai. # Bendrovių teisė. # Byla C-104/96.


2014 m. birželio 11 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#Robert Klingel OHG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Tarptautinė registracija, nurodant Europos bendriją – Žodinis prekių ženklas JUNGBORN – Ankstesnis nacionalinis prekių ženklas BORN – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-401/12.


1995 m. gegužės 17 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Friedrich Nagel prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai. # Byla T-241/94.


1995 m. lapkričio 23 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Dominikanerinnen-Kloster Altenhohenau prieš Hauptzollamt Rosenheim. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht München - Vokietija. # Papildomas pieno mokestis. # Byla C-285/93.


2017 m. birželio 28 d. Bendrojo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#X-cen-tek GmbH & Co. KG prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą.#Europos Sąjungos prekių ženklas – Vaizdinio Europos Sąjungos prekių ženklo, vaizduojančio trikampį, paraiška – Absoliutus atmetimo pagrindas – Skiriamojo požymio nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-470/16.


title: 2016 m. birželio 29 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Baudžiamoji byla prieš Piotr Kossowski.#Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Konvencija dėl Šengeno susitarimo įgyvendinimo – 54 straipsnis ir 55 straipsnio 1 dalies a punktas – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija – 50 straipsnis – Principas ne bis in idem – Leidimas vykdyti kaltinamojo baudžiamąjį persekiojimą valstybėje narėje po to, kai kitoje valstybėje narėje jam iškeltą baudžiamąją bylą prokuratūra nutraukė neatlikusi išsamaus tyrimo – Bylos neišnagrinėjimas iš esmės.#Byla C-486/14.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2016 m. birželio 29 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Konvencija dėl Šengeno susitarimo įgyvendinimo — 54 straipsnis ir 55 straipsnio 1 dalies a punktas — Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija — 50 straipsnis — Principas ne bis in idem — Leidimas vykdyti kaltinamojo baudžiamąjį persekiojimą valstybėje narėje po to, kai kitoje valstybėje narėje jam iškeltą baudžiamąją bylą prokuratūra nutraukė neatlikusi išsamaus tyrimo — Bylos neišnagrinėjimas iš esmės“
      Byloje C‑486/14
      dėl Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Hamburgo apeliacinis apygardos teismas, Vokietija) 2014 m. spalio 23 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2014 m. lapkričio 10 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą baudžiamojoje byloje prieš

         Piotr Kossowski,

      dalyvaujant:

         Generalstaatsanwaltschaft Hamburg,

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas K. Lenaerts, kolegijų pirmininkai R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, J. L. da Cruz Vilaça ir F. Biltgen, teisėjai E. Juhász, A. Borg Barthet, J. Malenovský, E. Levits, J.‑C. Bonichot, A. Prechal (pranešėja), C. Vajda, S. Rodin ir K. Jürimäe,
      generalinis advokatas Y. Bot,
      posėdžio sekretorius M. Aleksejev, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2015 m. rugsėjo 29 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               P. Kossowski, atstovaujamo advokatės I. Vogel,

               —

                  Generalstaatsanwaltschaft Hamburg, atstovaujamos L. von Selle ir C. Rinio,

               —

               Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze ir J. Kemper,

               —

               Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos F.-X. Bréchot, D. Colas ir C. David,

               —

               Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos M. Bulterman ir M. de Ree,

               —

               Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos B. Majczyna, J. Sawicka ir M. Szwarc,

               —

               Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos L. Christie, padedamo baristerio J. Holmes,

               —

               Šveicarijos vyriausybės, atstovaujamos R. Balzaretti,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos W. Bogensberger ir R. Troosters,

         susipažinęs su 2015 m. gruodžio 15 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1990 m. birželio 19 d. Šengene pasirašytos ir 1995 m. kovo 26 d. įsigaliojusios Konvencijos dėl Šengeno susitarimo, 1985 m. birželio 14 d. sudaryto tarp Beniliukso ekonominės sąjungos valstybių, Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos vyriausybių dėl laipsniško jų bendrų sienų kontrolės panaikinimo, įgyvendinimo (OL L 239, 2000, p. 19; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 2 t., p. 9, toliau – KŠSĮ) 54 ir 55 straipsnių ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 50 straipsnio ir 52 straipsnio 1 dalies išaiškinimo.

               2

               Prašymas pateiktas nagrinėjant baudžiamąją bylą, Vokietijoje iškeltą Piotr Kossowski (toliau – kaltinamasis), kaltinamam 2005 m. spalio 2 d. šios valstybės narės teritorijoje padarius nusikalstamas veikas, kvalifikuojamas kaip sunkus turto prievartavimas ir plėšimas.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

      Chartija

               3

               Chartijos 50 straipsnis „Teisė nebūti du kartus teisiamam ar baudžiamam už tą pačią nusikalstamą veiką“ suformuluotas taip:
               „Niekas negali būti antrą kartą teisiamas ar baudžiamas už nusikalstamą veiką, dėl kurios Sąjungoje jis jau buvo galutinai išteisintas ar pripažintas kaltu pagal įstatymą.“

         KŠSĮ

               4

               KŠSĮ buvo sudaryta siekiant užtikrinti 1985 m. birželio 14 d. Šengene pasirašyto susitarimo tarp Beniliukso ekonominės sąjungos valstybių, Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos vyriausybių dėl laipsniško jų bendrų sienų kontrolės panaikinimo (OL L 239, 2000, p. 13; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 2 t., p. 9) įgyvendinimą.

               5

               KŠSĮ 54 ir 55 straipsniai įtraukti į jos III antraštinės dalies 3 skyrių „Ne bis in idem principo taikymas“. KŠSĮ 54 straipsnyje numatyta:
               „Asmuo, kurio teismo procesas vienoje Susitariančiojoje Šalyje yra galutinai baigtas, už tas pačias veikas negali būti persekiojamas kitoje Susitariančiojoje Šalyje, jei jau paskirta bausmė, ji jau įvykdyta, faktiškai vykdoma arba pagal nuosprendį priėmusios Susitariančiosios Šalies įstatymus nebegali būti vykdoma.“

               6

               KŠSĮ 55 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Susitariančioji Šalis, ratifikuodama, priimdama arba patvirtindama šią Konvenciją, gali pareikšti, jog 54 straipsnis jos nesaisto vienu ar daugiau iš šių atvejų:

                        a)

                        jei veikos, dėl kurių kitose valstybėse buvo priimtas nuosprendis, visos arba iš dalies buvo padarytos jos teritorijoje; tačiau pastaruoju atveju ši išimtis netaikoma, jei veikos iš dalies buvo padarytos Susitariančiosios Šalies, kurioje buvo priimtas teismo sprendimas, teritorijoje;

                  <...>
               4.   Išimtys, dėl kurių buvo pateikta deklaracija pagal šio straipsnio 1 dalį, netaikomos tais atvejais, kai atitinkama Susitariančioji Šalis dėl tų pačių veikų prašo kitą Susitariančiąją Šalį pradėti baudžiamąjį persekiojimą arba sutinka išduoti atitinkamą asmenį.“

               7

               Ratifikuodama KŠSĮ, Vokietijos Federacinė Respublika, vadovaudamasi jos 55 straipsnio 1 dalimi, padarė tokią išlygą dėl KŠSĮ 54 straipsnio (BGBl. 1994 II, p. 631):
               „[KŠSĮ] 54 straipsnis nesaisto Vokietijos Federacinės Respublikos

                        a)

                        jei veika, dėl kurios kitoje valstybėje buvo priimtas nuosprendis, visa arba iš dalies buvo padaryta jos teritorijoje <...>“

         Protokolas dėl Šengeno acquis integravimo į Europos Sąjungos sistemą

               8

               Į Sąjungos teisę KŠSĮ buvo įtraukta prie ES sutarties (redakcija iki Lisabonos sutarties) ir EB sutarties Amsterdamo sutartimi pridėtu Protokolu (Nr. 2) dėl Šengeno acquis integravimo į Europos Sąjungos sistemą (OL C 340, 1997, p. 93) ir priskirta prie šio protokolo priede apibrėžto Šengeno acquis. Pagal šį protokolą trylikai valstybių narių leista glaudžiau bendradarbiauti tarpusavyje Šengeno acquis taikymo srityje.

         Protokolas (Nr. 19) dėl į Europos Sąjungos sistemą integruotos [integruoto] Šengeno acquis

               9

               Pagal prie Lisabonos sutarties pridėtą Protokolą (Nr. 19) dėl į Europos Sąjungos sistemą integruotos [integruoto] Šengeno acquis (OL C 83, 2010, p. 290) 25 valstybėms narėms leista Sąjungos teisinės ir institucinės sistemos pagrindu glaudžiau tarpusavyje bendradarbiauti tose srityse, kurias apima Šengeno acquis. Šio protokolo 2 straipsnyje nustatyta:
               „Šengeno acquis taikoma [taikomas] 1 straipsnyje nurodytoms valstybėms narėms, nepažeidžiant 2003 m. balandžio 16 d. Stojimo akto 3 straipsnio ir 2005 m. balandžio 25 d. Stojimo akto 4 straipsnio. Taryba pakeis Šengeno susitarimais įsteigtą Vykdomąjį komitetą.“

         Lenkijos teisė

               10

                  Kodeks postępowania karnego (Baudžiamojo proceso kodekso) 327 straipsnio 2 dalyje numatyta:
               „Galutinai nutrauktas ikiteisminis tyrimas dėl asmens, įtariamo padarius nusikalstamą veiką, gali būti atnaujintas prokuroro <...> nutarimu, paaiškėjus naujoms esminėms aplinkybėms ar įrodymams, kurie nebuvo žinomi vykstant ankstesnei procedūrai. <...>“

               11

               Šio kodekso 328 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Generalinis prokuroras gali panaikinti nutarimą galutinai nutraukti ikiteisminį tyrimą dėl asmens, įtariamo padarius nusikalstamą veiką, jei nustato, kad ikiteisminis tyrimas nutrauktas nepagrįstai <…>
               2.   Praėjus šešiems mėnesiams nuo nutarimo nutraukti ikiteisminį tyrimą įsigaliojimo generalinis prokuroras gali panaikinti ar pakeisti šį nutarimą ar jo motyvus tik įtariamojo naudai.“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               12

               Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Staatsanwaltschaft Hamburg (Hamburgo prokuratūra, Vokietija) kaltina P. Kossowski tuo, kad 2005 m. spalio 2 d. Hamburge (Vokietija) jis padarė nusikalstamas veikas, kurios pagal Vokietijos baudžiamąją teisę kvalifikuojamos kaip sunkus turto prievartavimas ir plėšimas. Padaręs šias veikas kaltinamasis paspruko su nukentėjusiajam pagrindinėje byloje priklausiusiu automobiliu. Hamburge dėl kaltinamojo buvo pradėtas ikiteisminis tyrimas.

               13

               2005 m. spalio 20 d. Lenkijos pareigūnai, atlikdami kelių eismo kontrolę Kolobžege (Lenkija), sustabdė kaltinamojo vairuojamą transporto priemonę ir sulaikė kaltinamąjį, kad šiam galėtų būti įvykdyta Lenkijoje kitoje byloje paskirta laisvės atėmimo bausmė. Išsiaiškinusi informaciją apie kaltinamojo vairuotą transporto priemonę, Prokuratura Rejonowa w Kołobrzegu (Kolobžego apylinkės prokuratūra), remdamasi Lenkijos baudžiamojo kodekso 282 straipsniu, pradėjo dėl jo ikiteisminį tyrimą dėl kaltinimo sunkiu turto prievartavimu ir plėšimu, remiantis 2005 m. spalio 2 d. Hamburge padarytomis veikomis.

               14

                  Pokuratura Okręgowa w Koszalinie (Košalino apygardos prokuratūra, Lenkija) pateikė teisinės pagalbos prašymą Hamburgo prokuratūrai ir paprašė pateikti tyrimo bylos medžiagos kopiją. Ši kopija buvo perduota 2006 m. rugpjūčio mėn.

               15

               2006 m. gruodžio mėn. Kolobžego apylinkės prokuratūra persiuntė savo 2006 m. gruodžio 22 d. nutarimą nutraukti kaltinamojo baudžiamąją bylą nesant pakankamai duomenų.

               16

               Toks nutarimas motyvuotas tuo, kad kaltinamasis atsisakė duoti parodymus, o nukentėjusysis ir vienas netiesioginis liudytojas gyvena Vokietijoje, todėl jų nebuvo galima apklausti per ikiteisminį tyrimą ir taip patikrinti iš dalies netikslių ir prieštaringų nukentėjusiojo teiginių.

               17

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas priduria, kad iš informacijos apie apskundimo galimybes, pridėtos prie nutarimo nutraukti baudžiamąją bylą, matyti, kad suinteresuotieji asmenys turėjo teisę paduoti skundą per septynias dienas nuo šio nutarimo įteikimo. Nenustatyta, kad nukentėjusysis pagrindinėje byloje būtų pateikęs skundą.

               18

               2009 m. liepos 24 d. Hamburgo prokuratūra išdavė dėl kaltinamojo Europos arešto orderį po to, kai jau 2006 m. sausio 9 d. jos teikimu Amtsgericht Hamburg (Hamburgo apylinkės teismas) buvo išdavęs dėl jo nacionalinį arešto orderį. 2009 m. rugsėjo 4 d. raštu Lenkijos Respublikos buvo paprašyta išduoti kaltinamąjį Vokietijos Federacinei Respublikai. 2009 m. rugsėjo 17 d.Sąd Okręgowy w Koszalinie (Košalino apygardos teismas, Lenkija) sprendimu Europos arešto orderį buvo atsisakyta vykdyti, nes Kolobžego apylinkės prokuratūros nutarimą nutraukti baudžiamąją bylą šis teismas pripažino galutiniu, kaip tai suprantama pagal Baudžiamojo proceso kodeksą.

               19

               2014 m. vasario 7 d. kaltinamasis, vis dar ieškomas Vokietijoje, buvo sulaikytas Berlyne (Vokietija). 2014 m. kovo 17 d. Hamburgo prokuratūra dėl jo priėmė kaltinamąjį aktą. Landgericht Hamburg (Hamburgo apygardos teismas, Vokietija) atsisakė nagrinėti kaltinamojo bylą teisiamajame posėdyje, laikydamasis nuomonės, kad baudžiamoji byla nutraukta, kaip tai suprantama pagal KŠSĮ 54 straipsnį, Kolobžego apylinkės prokuratūros nutarimu nutraukti baudžiamąjį persekiojimą. 2014 m. balandžio 4 d. šis teismas panaikino dėl kaltinamojo išduotą arešto orderį ir šis buvo paleistas iš laikino sulaikymo vietos.

               20

               Hamburgo prokuratūra apskundė šį sprendimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui; šis teismas mano, kad, remiantis taikytina Vokietijos teise, surinkta pakankamai duomenų, pagrindžiančių kaltinamojo kaltę, todėl galima perduoti bylą nagrinėti teisiamajame posėdyje Landgericht Hamburg (Hamburgo apygardos teismas) ir jame išnagrinėti kaltinamąjį aktą, nebent tai prieštarautų KŠSĮ 54 straipsnyje ir Chartijos 50 straipsnyje įtvirtintam principui ne bis in idem.

               21

               Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia klausimą, ar tebegalioja Vokietijos Federacinės Respublikos pagal KŠSĮ 55 straipsnio 1 dalies a punktą padaryta išlyga. Jeigu ši išlyga būtų pripažinta galiojančia, nagrinėjamoje byloje negalėtų būti taikomas principas ne bis in idem, nes kaltinamajam inkriminuojama veika buvo padaryta Vokietijos teritorijoje, o Vokietijos teisėsaugos institucijos taip pat neprašė Lenkijos institucijų pradėti baudžiamojo persekiojimo, kaip numatyta KŠSĮ 55 straipsnio 4 dalyje.

               22

               Jeigu ši išlyga būtų pripažinta negaliojančia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į tai, kad Vokietijoje ir Lenkijoje persekiojama už tą pačią veiką, kelia klausimą, ar galima pripažinti, kad Kolobžego apylinkės prokuratūros nutarimu kaltinamojo procesas buvo „galutinai baigtas“, kaip tai suprantama pagal KŠSĮ 54 straipsnį, arba kaltinamasis buvo „galutinai išteisintas“, kaip numatyta Chartijos 50 straipsnyje. Jo nuomone, pagrindinė byla skiriasi nuo bylos, kurioje buvo priimtas 2014 m. birželio 5 d. Sprendimas M (C‑398/12, EU:C:2014:1057), nes prieš priimant 2006 m. gruodžio 22 d. nutarimą nutraukti baudžiamąją bylą nebuvo atliktas išsamus tyrimas. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl to, ar norint pripažinti šį nutarimą galutiniu, turi būti įvykdytos tam tikros pareigos dėl nubaudimo už neteisėtas veikas.

               23

               Šiomis aplinkybėmis Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Hamburgo apeliacinis apygardos teismas, Vokietija) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar susitariančiųjų šalių ratifikuojant KŠSĮ padarytos išlygos pagal KŠSĮ 55 straipsnio 1 dalies a punktą – konkrečiai kalbant, [išlyga dėl KŠSĮ 54 straipsnio] – tebegalioja po to, kai Šengeno acquis buvo integruotas į Sąjungos teisės sistemą [Protokolu (Nr. 2) dėl Šengeno acquis integravimo į Europos Sąjungos sistemą], perimtu [Protokolu (Nr. 19) dėl į Europos Sąjungos sistemą integruotos [integruoto] Šengeno acquis]; ar šios išlygos yra Chartijos 50 straipsnio proporcingi apribojimai, kaip jie suprantami pagal Chartijos 52 straipsnio 1 dalį?

                        2.

                        Jeigu atsakymas būtų neigiamas, ar KŠSĮ 54 straipsnyje ir Chartijos50 straipsnyje įtvirtintas principas ne bis in idem aiškintinas taip, kad juo draudžiamas kaltinamojo baudžiamasis persekiojimas valstybėje narėje, šiuo atveju Vokietijoje, jei kitoje valstybėje narėje, šiuo atveju Lenkijoje, prokuratūra, nenustačiusi baudinio pobūdžio įpareigojimų ir neatlikusi išsamaus tyrimo, remdamasi faktiniais pagrindais nutraukė baudžiamąją bylą dėl jo, nesant pakankamai duomenų, pagrindžiančių kaltę dėl nusikalstamos veikos padarymo, ir byla gali būti atnaujinta tik paaiškėjus naujoms esminėms aplinkybėms, tačiau tokių naujų aplinkybių nagrinėjamu atveju nėra?“

         Dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos

               24

               Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad šis prašymas pagrįstas SESV 267 straipsniu, o pateikti klausimai susiję su KŠSĮ, t. y. konvencija, patenkančia į ES sutarties (iki Lisabonos sutarties įsigaliojimo taikyta redakcija) VI antraštinės dalies taikymo sritį.

               25

               Šiuo klausimu neginčytina, kad SESV 267 straipsnyje numatyta sistema taikytina Teisingumo Teismo jurisdikcijai priimti prejudicinius sprendimus pagal iki 2014 m. gruodžio 1 d. galiojusį ES 35 straipsnį, atsižvelgiant į šioje nuostatoje numatytas sąlygas (2014 m. gegužės 27 d. Sprendimo Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, 43 punktas).

               26

               Iš 1999 m. gegužės 1 d.Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje (OL L 114, 1999, p. 56) paskelbto pranešimo dėl Amsterdamo sutarties įsigaliojimo datos matyti, kad Vokietijos Federacinė Respublika padarė pareiškimą pagal ES 35 straipsnio 2 dalį, kuriuo ji pripažino Teisingumo Teismo jurisdikciją nagrinėti bylas remiantis ES 35 straipsnio 3 dalies b punkte numatyta tvarka.

               27

               Šiomis aplinkybėmis vien tai, kad nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą neminimas ES 35 straipsnis, o nurodomas tik SESV 267 straipsnis, negali lemti Teisingumo Teismo jurisdikcijos atsakyti į Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Hamburgo apeliacinis apygardos teismas) klausimus nebuvimo (šiuo klausimu žr. 2014 m. gegužės 27 d. Sprendimo Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, 45 punktą).

               28

               Iš pirmiau pateiktų argumentų aišku, kad Teisingumo Teismas turi jurisdikciją atsakyti į pateiktus klausimus.

         Dėl prejudicinių klausimų

               29

               Pateiktais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, pirma, ar Vokietijos Federacinės Respublikos pagal KŠSĮ 55 straipsnio 1 dalies a punktą padarytas pareiškimas tebegalioja ir, antra, jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų neigiamas, ar tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė pagrindinėje byloje, teismo procesas dėl kaltinamojo buvo galutinai baigtas, kaip tai suprantama pagal KŠSĮ 54 straipsnį ir Chartijos 50 straipsnį.

               30

               Kadangi klausimas dėl galimo KŠSĮ 55 straipsnio 1 dalies a punkte numatytos principo ne bis in idem išimties taikymo kyla tik jei tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė pagrindinėje byloje, asmens teismo procesas buvo „galutinai baigtas“, kaip tai suprantama pagal KŠSĮ 54 straipsnį, todėl taikomas šis principas, pirmiausia reikia atsakyti į antrąjį klausimą.

         Dėl antrojo klausimo

               31

               Pirmiausia primintina, kad 2014 m. birželio 5 d. Sprendimo M (C‑398/12, EU:C:2014:1057) 35 punkte Teisingumo Teismas jau pažymėjo, kad kadangi teisė nebūti du kartus teisiamam ar baudžiamam už tą pačią nusikalstamą veiką įtvirtinta ir KŠSĮ 54 straipsnyje, ir Chartijos 50 straipsnyje, KŠSĮ 54 straipsnis aiškintinas remiantis pastaruoju straipsniu.

               32

               Todėl darytina išvada, kad antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar KŠSĮ 54 straipsnyje įtvirtintas principas ne bis in idem, atsižvelgiant į Chartijos 50 straipsnį, aiškintinas taip, kad prokuratūros nutarimas nutraukti baudžiamąjį persekiojimą ir galutinai baigti ikiteisminio tyrimo procedūrą (esant galimybei atnaujinti tyrimą arba panaikinti nutarimą) dėl asmens, netaikant sankcijų, gali būti laikomas galutiniu sprendimu, kaip tai suprantama pagal šiuos straipsnius, kai ši procedūra baigta neatlikus išsamaus tyrimo.

               33

               Iš KŠSĮ 54 straipsnio formuluotės matyti, kad nė vienas asmuo negali būti persekiojamas susitariančiojoje valstybėje už tas pačias veikas, dėl kurių teismo procesas kitoje susitariančiojoje valstybėje yra „galutinai baigtas“.

               34

               Kad asmens teismo procesą dėl jam inkriminuojamų veikų būtų galima laikyti „galutinai baigtu“, kaip tai suprantama pagal šį straipsnį, pirmiausia būtina, kad būtų užkirstas kelias baudžiamajai bylai tęsti (šiuo klausimu žr. 2014 m. birželio 5 d. Sprendimo M, C‑398/12, EU:C:2014:1057, 31 punktą).

               35

               Šią pirmąją sąlygą reikia vertinti remiantis susitariančiosios valstybės, kurioje priimtas atitinkamas sprendimas baudžiamojoje byloje, teise. Iš tiesų sprendimas, kuriuo pagal asmens baudžiamąjį persekiojimą pradėjusios susitariančiosios valstybės teisę nėra užkertamas kelias baudžiamajai bylai tęsti nacionaliniu lygiu, iš esmės negali būti procesinė kliūtis pradėti ar tęsti šio asmens baudžiamąjį persekiojimą dėl tų pačių veikų kitoje susitariančiojoje valstybėje (šiuo klausimu žr. 2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Turanský, C‑491/07, EU:C:2008:768, 36 punktą ir 2014 m. birželio 5 d. Sprendimo M, C‑398/12, EU:C:2014:1057, 32 ir 36 punktus).

               36

               Pagrindinėje byloje iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagal Lenkijos teisę Kolobžego apylinkės prokuratūros nutarimu nutraukti baudžiamąjį persekiojimą galutinai užkertamas kelias Lenkijoje baudžiamajai bylai tęsti.

               37

               Be to, iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad nei Baudžiamojo proceso kodekso 327 straipsnio 2 dalyje numatyta galimybė atnaujinti ikiteisminį tyrimą paaiškėjus naujoms esminėms aplinkybėms ar įrodymams, kurie nebuvo žinomi vykstant ankstesnei procedūrai, nei generalinio prokuroro teisė remiantis šio kodekso 328 straipsniu panaikinti galutinį nutarimą nutraukti ikiteisminį tyrimą nustačius, kad jis nutrauktas nepagrįstai, pagal Lenkijos teisę neleidžia abejoti tuo, kad galutinai užkertamas kelias baudžiamajai bylai tęsti.

               38

               Aplinkybės, kad, pirma, pagrindinėje byloje nagrinėjamą nutarimą priėmė Kolobžego apylinkės prokuratūra, o ne teismas ir, antra, bausmė nebuvo įvykdyta, nėra lemiamos vertinant, ar šiuo nutarimu galutinai užkertamas kelias baudžiamajai bylai tęsti.

               39

               Iš tikrųjų KŠSĮ 54 straipsnį taip pat galima taikyti sprendimams, kuriuos priima valdžios institucija, turinti dalyvauti vykdant baudžiamąjį teisingumą atitinkamoje nacionalinės teisės sistemoje, kaip antai Kolobžego apylinkės prokuratūra, ir kuriais valstybėje narėje galutinai nutraukiamas baudžiamasis persekiojimas, net jei šie sprendimai priimami nedalyvaujant teismui ir ne teismo sprendimo forma (šiuo klausimu žr. 2003 m. vasario 11 d. Sprendimo Gözütok ir Brügge, C‑187/01 ir C‑385/01, EU:C:2003:87, 28 ir 38 punktus).

               40

               Dėl bausmės neskyrimo pažymėtina, kad KŠSĮ 54 straipsnyje sąlyga, kad bausmė jau būtų įvykdyta, faktiškai vykdoma arba pagal nuosprendį priėmusios susitariančiosios valstybės įstatymus nebegalėtų būti vykdoma, numatyta tik nuteisimo atveju.

               41

               Taigi nuorodos į bausmę negalima aiškinti kaip reiškiančios, kad, išskyrus nuteisimo atvejį, keliama papildoma KŠSĮ 54 straipsnio taikymo sąlyga.

               42

               Antra, siekiant nustatyti, ar nutarimas, kaip antai nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, yra tas sprendimas, kuriuo galutinai baigiamas asmens baudžiamasis procesas, kaip tai suprantama pagal KŠSĮ 54 straipsnį, reikia įsitikinti, kad šis nutarimas buvo priimtas išnagrinėjus bylą iš esmės (šiuo klausimu žr. 2005 m. kovo 10 d. Sprendimo Miraglia, C‑469/03, EU:C:2005:156, 30 punktą ir 2014 m. birželio 5 d. Sprendimo M, C‑398/12, EU:C:2014:1057, 28 punktą).

               43

               Šiuo tikslu reikia atsižvelgti į teisės akto, kuriame įtvirtintas KŠSĮ 54 straipsnis, tikslus ir kontekstą (šiuo klausimu žr. 2014 m. spalio 16 d. Sprendimo Welmory, C‑605/12, EU:C:2014:2298, 41 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

               44

               Šiuo atžvilgiu iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad šiame straipsnyje įtvirtinto principo ne bis in idem tikslas – išvengti, kad laisvės, saugumo ir teisingumo erdvėje asmuo, kurio teismo procesas yra galutinai baigtas, įgyvendindamas savo teisę į laisvą judėjimą, būtų persekiojamas už tas pačias veikas kelių susitariančiųjų valstybių teritorijoje, siekiant kad būtų užtikrintas teisinis saugumas gerbiant galutiniais tapusius viešosios valdžios institucijų sprendimus, nesant valstybių narių baudžiamųjų įstatymų visiško ar dalinio suderinimo (šiuo klausimu žr. 2006 m. rugsėjo 28 d. Sprendimo Gasparini ir kt., C‑467/04, EU:C:2006:610, 27 punktą; 2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Turanský, C‑491/07, EU:C:2008:768, 41 punktą ir 2014 m. gegužės 27 d. Sprendimo Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, 77 punktą).

               45

               Vis dėlto, nors KŠSĮ 54 straipsnio tikslas yra užtikrinti, jog asmuo, kuris vienoje susitariančiojoje valstybėje buvo nuteistas ir atliko paskirtą bausmę arba tam tikrais atvejais buvo galutinai išteisintas, galėtų laisvai judėti Šengeno erdvėje, nebijodamas persekiojimo dėl tų pačių veikų kitoje susitariančiojoje valstybėje, tuo nesiekiama apsaugoti įtariamojo nuo galimos pareigos dalyvauti vykdant tolesnius tyrimus dėl tų pačių veikų keliose susitariančiosiose valstybėse (2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Turanský, C‑491/07, EU:C:2008:768, 44 punktas).

               46

               Iš tiesų šiuo klausimu KŠSĮ 54 straipsnį reikia aiškinti atsižvelgiant į ESS 3 straipsnio 2 dalį, pagal kurią Sąjunga savo piliečiams siūlo vidaus sienų neturinčią laisvės, saugumo ir teisingumo erdvę, kurioje laisvas asmenų judėjimas užtikrinamas kartu taikant atitinkamas nusikalstamumo prevencijos ir kovos su nusikalstamumu priemones.

               47

               Taigi valstybėje narėje priimto baudžiamojo nuosprendžio galutinį pobūdį, kaip tai suprantama pagal KŠSĮ 54 straipsnį, reikia aiškinti atsižvelgiant ne vien į būtinumą užtikrinti laisvą asmenų judėjimą, bet taip pat į poreikį skatinti nusikalstamumo prevenciją ir kovoti su šiuo reiškiniu laisvės, saugumo ir teisingumo erdvėje.

               48

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, nutarimas nutraukti baudžiamąjį persekiojimą, kaip antai nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, priimtas prokuratūrai nusprendus netęsti baudžiamosios bylos vien remiantis tuo, kad kaltinamasis atsisakė duoti parodymus, o nukentėjusysis ir netiesioginis liudytojas gyveno Vokietijoje, todėl jų nebuvo galima apklausti per ikiteisminį tyrimą ir taip patikrinti nukentėjusiojo teiginių, tačiau neatlikus išsamaus tyrimo siekiant surinkti ir ištirti įrodymus, nėra sprendimas, priimtas išnagrinėjus bylą iš esmės.

               49

               Iš tiesų KŠSĮ 54 straipsnį pritaikius tokiam nutarimui taptų dar sunkiau arba būtų sudaryta kliūčių bet kokiai konkrečiai galimybei atitinkamose valstybėse narėse nubausti kaltinamąjį už jam inkriminuojamą neteisėtą veiką. Pirma, valstybės narės teisėsaugos institucijos tokį nutarimą nutraukti baudžiamąją bylą priėmė išsamiai neįvertinusios kaltinamajam inkriminuojamos neteisėtos veikos. Antra, būtų sutrukdyta iškelti baudžiamąją bylą kitoje valstybėje narėje už tą pačią nusikalstamą veiką. Tokia pasekmė akivaizdžiai prieštarautų pačiam ESS 3 straipsnio 2 dalies tikslui (šiuo klausimu žr. 2005 m. kovo 10 d. Sprendimo Miraglia, C‑469/03, EU:C:2005:156, 33 ir 34 punktus).

               50

               Galiausiai, kaip Teisingumo Teismas jau yra pažymėjęs, KŠSĮ 54 straipsnis neabejotinai reiškia, kad susitariančiosios valstybės pasitiki viena kitos baudžiamosios teisės sistemomis ir kad kiekviena šių valstybių priima kitose susitariančiosiose valstybėse galiojančią baudžiamąją teisę tokią, kokia ji taikoma, net jei jos pačios teisės taikymas lemtų kitokį sprendimą (2008 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Bourquain, C‑297/07, EU:C:2008:708, 37 punktas ir nurodyta teismo praktika).

               51

               Šiam tarpusavio pasitikėjimui būtina, kad antrosios susitariančiosios valstybės kompetentingos valdžios institucijos pritartų tokiam pirmosios susitariančiosios valstybės teritorijoje priimtam galutiniam sprendimui, koks joms buvo perduotas.

               52

               Tačiau šį tarpusavio pasitikėjimą galima užtikrinti tik jeigu antroji susitariančioji valstybė turi galimybę, remdamasi pirmosios susitariančiosios valstybės perduotais dokumentais, įsitikinti, kad pirmosios susitariančiosios valstybės kompetentingų valdžios institucijų priimtas atitinkamas sprendimas iš tiesų yra galutinis sprendimas, kuriuo byla išnagrinėta iš esmės.

               53

               Taigi, kaip generalinis advokatas pažymėjo savo išvados 74–78 ir 84 punktuose, prokuratūros nutarimas nutraukti baudžiamąją bylą ir užbaigti ikiteisminį tyrimą, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, negali būti laikomas priimtu išnagrinėjus bylą iš esmės ir todėl negali būti pripažintas galutiniu sprendimu, kaip tai suprantama pagal KŠSĮ 54 straipsnį, jeigu iš paties šio nutarimo motyvų matyti, kad nebuvo atliktas išsamus tyrimas, kitaip galėtų būti pakenkta valstybių narių tarpusavio pasitikėjimui. Šiuo klausimu pažymėtina, kad nukentėjusiojo ir galimo liudytojo apklausos neatlikimas netiesiogiai rodo, kad pagrindinėje byloje nebuvo atliktas išsamus tyrimas.

               54

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti: KŠSĮ 54 straipsnyje įtvirtintas principas ne bis in idem, atsižvelgiant į Chartijos 50 straipsnį, aiškintinas taip, kad prokuratūros nutarimas nutraukti baudžiamąjį persekiojimą ir galutinai baigti ikiteisminio tyrimo procedūrą (esant galimybei atnaujinti tyrimą arba panaikinti nutarimą) dėl asmens, nepaskyrus bausmės, negali būti laikomas galutiniu sprendimu, kaip tai suprantama pagal šiuos straipsnius, kai iš šio nutarimo motyvų matyti, kad ši procedūra baigta neatlikus išsamaus tyrimo, nes nukentėjusiojo ir galimo liudytojo apklausos neatlikimas netiesiogiai rodo, kad tokio tyrimo nebuvo.

         Dėl pirmojo klausimo

               55

               Atsižvelgiant į atsakymą į antrąjį klausimą, į pirmąjį klausimą atsakyti nereikia.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               56

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nutaria:

                     1990 m. birželio 19 d. Šengene (Liuksemburgas) pasirašytos Konvencijos dėl Šengeno susitarimo, 1985 m. birželio 14 d. sudaryto tarp Beniliukso ekonominės sąjungos valstybių, Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos vyriausybių dėl laipsniško jų bendrų sienų kontrolės panaikinimo, įgyvendinimo 54 straipsnyje įtvirtintas principas ne bis in idem, atsižvelgiant į Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 50 straipsnį, aiškintinas taip, kad prokuratūros nutarimas nutraukti baudžiamąjį persekiojimą ir galutinai baigti ikiteisminio tyrimo procedūrą (esant galimybei atnaujinti tyrimą arba panaikinti nutarimą) dėl asmens, nepaskyrus bausmės, negali būti laikomas galutiniu sprendimu, kaip tai suprantama pagal šiuos straipsnius, kai iš šio nutarimo motyvų matyti, kad ši procedūra baigta neatlikus išsamaus tyrimo, nes nukentėjusiojo ir galimo liudytojo apklausos neatlikimas netiesiogiai rodo, kad tokio tyrimo nebuvo.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


1991 m. birželio 18 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Impresa Donà Alfonso di Donà Alfonso & Figli prieš Consorzio per lo sviluppo industriale del comune di Monfalcone, Regione Friuli-Venezia Giulia, Impresa Luigi Tacchino SpA ir Impresa Carlutti Costruttori SRL. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunale amministrativo regionale del Friuli-Venezia Giulia - Italija. # Byla C-295/89.