title: 2017 m. rugsėjo 21 d. Teisingumo Teismo (dešimtoji kolegija) sprendimas.#SMS group GmbH prieš Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Bucureşti.#Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Pridėtinės vertės mokestis (PVM) – Aštuntoji direktyva 79/1072/EEB – Direktyva 2006/112/EB – Kitoje valstybėje narėje reziduojantis apmokestinamasis asmuo – PVM, taikomo importuotoms prekėms, grąžinimas – Sąlygos – Objektyvūs duomenys, patvirtinantys apmokestinamojo asmens ketinimą importuotas prekes naudoti savo ekonominėje veikloje – Didelė rizika, kad sandoris, pateisinantis importą, neįvyks.#Byla C-441/16.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (dešimtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2017 m. rugsėjo 21 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Pridėtinės vertės mokestis (PVM) – Aštuntoji direktyva 79/1072/EEB – Direktyva 2006/112/EB – Kitoje valstybėje narėje reziduojantis apmokestinamasis asmuo – PVM, taikomo importuotoms prekėms, grąžinimas – Sąlygos – Objektyvūs duomenys, patvirtinantys apmokestinamojo asmens ketinimą importuotas prekes naudoti savo ekonominėje veikloje – Didelė rizika, kad sandoris, pateisinantis importą, neįvyks“
      Byloje C‑441/16
      dėl Înalta Curte de Casație şi Justiție (Aukščiausias kasacinis teismas, Rumunija) 2016 m. birželio 22 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2016 m. rugpjūčio 8 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         SMS group GmbH

      prieš

         Direcţia Generală Regională a Finanțelor Publice București,

      TEISINGUMO TEISMAS (dešimtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkė M. Berger (pranešėja), teisėjai E. Levits ir F. Biltgen,
      generalinis advokatas M. Campos Sánchez‑Bordona,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               –

                  SMS group GmbH, atstovaujamos advokato E. Băncilă,

               –

               Rumunijos vyriausybės, atstovaujamos R.‑H. Radu, C.‑M. Florescu ir R.‑M. Mangu,

               –

               Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato G. Galluzzo,

               –

               Europos Komisijos, atstovaujamos L. Lozano Palacios ir L. Radu Bouyon,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1979 m. gruodžio 6 d. Aštuntosios Tarybos direktyvos 79/1072/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų suderinimo – pridėtinės vertės mokesčio grąžinimo apmokestinamiesiems asmenims, kurie nėra įsisteigę šalies teritorijoje, tvarka (OL L 331, 1979, p. 11; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 79; toliau ‐ Aštuntoji direktyva) 2–6 straipsnių ir 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, 1977, p. 1, 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23; toliau ‐ Šeštoji direktyva) 17 straipsnio 2 dalies ir 3 dalies a punkto išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant SMS group GmbH ir Direcţia Generală Regională a Finanțelor Publice București (Bukarešto valstybės finansų regioninė generalinė direkcija, Rumunija, toliau – mokesčių administratorius) ginčą dėl pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM), kurį sumokėjo SMS grupė Rumunijoje 2009 m., grąžinimo.

         Teisinis pagrindas
      Sąjungos teisė

               3

               Pagrindinė byla susijusi su prašymu grąžinti PVM, pateiktu 2009 m. gruodžio 23 d. po 2009 m. rugsėjo 14 d. atlikto prekių importo. Todėl šiuo atveju ratione temporis taikoma Aštuntoji direktyva ir 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyva 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347, 2006, p. 1; toliau – PVM direktyva).

         Aštuntoji direktyva

               4

               Aštuntosios direktyvos 1 straipsnyje numatyta:
               „Šioje direktyvoje „apmokestinamas asmuo, kuris nėra įsikūręs šalies teritorijoje“ – tai asmuo, <…> kuris per 7 straipsnio 1 dalies 1 punkto pirmajame ir antrajame sakiniuose nurodytą laikotarpį toje šalyje neturėjo nei savo ekonominės veiklos vietos, nei fiksuotos vietos, per kurią būtų vykdomi verslo sandoriai, o kai tokios būstinės ar fiksuotos vietos nėra – neturėjo toje šalyse nuolatinės ar įprastos gyvenamosios vietos, ir kuris per tą patį laikotarpį netiekė jokių prekių ar neteikė jokių paslaugų, kurios būtų laikomos patiektomis ar suteiktomis toje šalyje, išskyrus:

                        a)

                        transporto <…> paslaugas <…>;

                        b)

                        tokias paslaugas, už kurias mokestį moka tik paslaugos pirkėjas <…>.“

               5

               Šios direktyvos 2 straipsnyje nustatyta:
               „Kiekviena valstybė narė, laikydamasi toliau išvardintų sąlygų, visiems apmokestinamiesiems asmenims, neįsisteigusiems jos teritorijoje, tačiau įsisteigusiems kitoje valstybėje narėje, grąžina visą [PVM] jų sumokėtą už kitų apmokestinamųjų asmenų šalies teritorijoje jiems suteiktas paslaugas ar patiektą kilnojamąjį turtą arba už į šalį importuotas prekes, jei tos prekės ir paslaugos naudojamos [Šeštosios] <....> direktyvos <…> 17 straipsnio 3 dalies a ir b punkte nurodytiems sandoriams.“

               6

               Šios direktyvos 3 straipsnyje nustatyta:
               „Kiekvienas apmokestinamasis asmuo, kaip nurodyta 2 straipsnyje, kuris netiekė jokių prekių ar neteikė jokių paslaugų, kurios būtų laikomos suteiktomis ar patiektomis šalies teritorijoje, norėdamas atgauti pridėtinės vertės mokestį:

                        a)

                        pateikia kompetentingai institucijai <…> prašymą <…>

                        b)

                        pateikia tos šalies, kurioje jis įsikūręs, valstybinės institucijos išduotą pažymėjimą, įrodantį, kad jis yra [PVM] mokėtojas toje šalyje. <…>

                        c)

                        patvirtina raštišku pareiškimu, kad jis per 7 straipsnio 1 dalies 1 punkto pirmajame ir antrajame sakinyje nurodytą laikotarpį netiekė jokių prekių ir neteikė jokių paslaugų, kurios būtų laikomos patiektomis ar suteiktomis šalies teritorijoje;

                        d)

                        įsipareigoja grąžinti nepagrįstai jam pervestas sumas.“

               7

               Tos pačios direktyvos 4 straipsnyje nustatyta:
               „Pridėtinės vertės mokestis gali būti grąžintas tik tiems apmokestinamiesiems asmenims, kaip nurodyta 2 straipsnyje, kurie šalies teritorijoje nėra suteikę jokių paslaugų ar patiekę jokių prekių, kurios būtų laikomos suteiktomis ar patiektomis šalyje, išskyrus paslaugas, nurodytas 1 straipsnio a ir b punktuose, ir kurie:

                        a)

                        tenkina 3 straipsnio a, b ir d punktuose nurodytas sąlygas;

                        b)

                        patvirtina raštišku pareiškimu, kad jie per 7 straipsnio 1 dalies 1 punkto pirmajame ir antrajame sakinyje nurodytą laikotarpį netiekė jokių prekių ir neteikė jokių paslaugų, kurios būtų laikomos suteiktomis ar patiektomis šalyje, išskyrus paslaugas, nurodytas 1 straipsnio a ir b punktuose.“

               8

               Aštuntosios direktyvos 5 straipsnio pirmos pastraipos tekstas yra toks:
               „Šioje direktyvoje prekės ir paslaugos, už kurias apskaičiuotas pridėtinės vertės mokestis gali būti grąžinamas, turi tenkinti [Šeštosios direktyvos] 17 straipsnyje nurodytas sąlygas, taikomas pridėtinės vertės mokestį grąžinančioje valstybėje narėje.“

               9

               Šios direktyvos 6 straipsnis suformuluotas taip:
               „Valstybės narės neturi teisės 2 straipsnyje nurodytiems apmokestinamiesiems asmenims įvesti jokių papildomų reikalavimų be nurodytųjų 3 ir 4 straipsniuose, išskyrus prievolę tam tikrais atvejais pateikti informaciją, kuri būtina norint nustatyti, ar prašymas grąžinti pridėtinės vertės mokestį yra pagrįstas.“

               10

               Minėtos direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „3 ir 4 straipsniuose aprašytuose prašymuose prašoma grąžinti pridėtinės vertės mokestį už per ne trumpesnį nei trys mėnesiai ir ne ilgesnį kaip vieneri kalendoriniai metai laikotarpį įsigytas prekes ar gautas paslaugas, už kurias yra išrašytos sąskaitos faktūros, arba importuotas prekes. <…>“

         PVM direktyva

               11

               PVM direktyva nuo 2007 m. sausio 1 d. panaikino ir pakeitė Šeštąją direktyvą. Pagal PVM direktyvos 1 ir 3 konstatuojamąsias dalis nauja Šeštosios direktyvos redakcija buvo būtina siekiant pagal pertvarkytą struktūrą ir redakciją aiškiai bei racionaliai išdėstyti taikomas nuostatas, iš esmės nedarant esminių pakeitimų.

               12

               PVM direktyvos 9 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Apmokestinamasis asmuo“ – tai asmuo, kuris savarankiškai bet kurioje vietoje vykdo ekonominę veiklą, neatsižvelgiant į tos veiklos tikslą ar rezultatą.
               „Ekonominė veikla“ – gamintojų, prekybininkų ar paslaugas teikiančių asmenų veikla, įskaitant kasybą bei žemės ūkio veiklą ir laisvųjų profesijų veiklą. <…>“

               13

               Pagal šios direktyvos 70 straipsnį:
               „Apmokestinimo momentas įvyksta ir prievolė apskaičiuoti PVM atsiranda tada, kai prekės yra importuotos.“

               14

               Minėtos direktyvos 146 straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „Sandoriai, kurių valstybės narės neapmokestina PVM:

                        a)

                        prekių tiekimas, kai jas pardavėjas išsiuntė ar išgabeno į paskirties vietą už Bendrijos ribų arba tai atlikta jo vardu;
                        <…>“

               15

               Šios direktyvos 167 straipsnyje, kuris identiškas Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 1 daliai, nustatyta:
               „Teisė į atskaitą atsiranda, atsiradus prievolei apskaičiuoti atskaitytiną PVM.“

               16

               PVM direktyvos 168 straipsnyje, kurio turinys iš esmės identiškas Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 daliai, numatyta:
               „Jeigu prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, apmokestinamasis asmuo turi turėti valstybėje narėje, kurioje jis vykdo šiuos sandorius, teisę iš PVM, kurį sumokėti jam tenka prievolė, atskaityti:

                        a)

                        mokėtiną ar sumokėtą PVM toje valstybėje narėje už prekių tiekimą ar paslaugų teikimą, kurį jam atliko ar turi atlikti kitas apmokestinamasis asmuo;

                  <…>

                        e)

                        mokėtiną arba sumokėtą PVM už prekių importą į tą valstybę narę.“

               17

               PVM direktyvos 169 straipsnio turinys iš esmės identiškas Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 3 daliai. Šiame straipsnyje nustatyta:
               „Be 168 straipsnyje nurodytos atskaitos, apmokestinamasis asmuo turi teisę į tame straipsnyje nurodyto PVM atskaitą, jei prekės ir paslaugos naudojamos šiais tikslais:

                        a)

                        vykdyti sandorius, susijusius su 9 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje nurodyta už valstybės narės, kurioje PVM yra mokėtinas arba sumokėtas, ribų vykdoma veikla, už kuriuos būtų galima atskaityti PVM, jei jie būtų vykdomi toje valstybėje narėje;

                        b)

                        vykdyti sandorius, kurie neapmokestinami pagal <…> 146 straipsnį <…>;

                  <…>“

               18

               PVM direktyvos 170 straipsnis yra suformuluotas taip:
               „Visi apmokestinamieji asmenys, kurie, kaip nurodyta [Aštuntosios direktyvos] 1 straipsnyje <…> nėra įsisteigę valstybėje narėje, kurioje jie perka prekes ir paslaugas arba į kurią importuoja PVM apmokestinamas prekes, turi teisę susigrąžinti šį PVM, jei prekės ir paslaugos naudojamos šiais tikslais:

                        a)

                        vykdyti 169 straipsnyje nurodytus sandorius;

                  <…>“

               19

               PVM direktyvos 171 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „PVM grąžinamas apmokestinamiesiems asmenims, kurie nėra įsisteigę valstybėje narėje, kurioje jie perka prekes ir paslaugas arba į kurią importuoja PVM apmokestinamas prekes, bet yra įsisteigę kitoje valstybėje narėje, pagal [Aštuntojoje direktyvoje] nustatytas išsamias įgyvendinimo taisykles.
               <…>.“

         Rumunijos teisė

               20

                  Legea Nr. 571/2003 privind Codul fiscal (Įstatymas Nr. 571/2003 dėl Mokesčių kodekso) 147ter straipsnyje „Mokesčio grąžinimas apmokestinamajam asmeniui, kuris Rumunijoje nėra registruotas kaip PVM mokėtojas“ numatyta:
               „1.   Įstatyme nustatytomis sąlygomis:

                        a)

                        kitoje valstybėje narėje įsteigtas apmokestinamasis asmuo, kuris nėra įregistruotas ir neturi būti įregistruotas kaip PVM mokėtojas Rumunijoje, gali prašyti grąžinti sumokėtą mokestį; <…>

                  <…>“

               21

                  Hotărârea Guvernului Nr. 44/2004 pentru aprobarea Normelor metodologice de aplicare a Codului fiscal (Vyriausybės nutarimas Nr. 44/2004 dėl Mokesčių kodekso taikymo taisyklių patvirtinimo) 49 punkte nustatyta:
               „<…>

                        3)

                        <…> apmokestinamasis asmuo yra toks asmuo, kuris <…> neįsiregistravo ir neprivalo įsiregistruoti kaip PVM mokėtojas Rumunijoje, <…>, nėra įsisteigęs ir neturi nuolatinio padalinio Rumunijoje, iš kurio būtų vykdoma ekonominė veikla, ir kuris tuo laikotarpiu netiekė prekių ar neteikė paslaugų Rumunijoje, <…>

                        4)

                        <…> mokestis grąžinamas 3 dalyje nurodytam apmokestinamajam asmeniui, jei Rumunijoje pirktas ar į ją importuotas prekes ar suteiktas paslaugas, už kurias sumokėtas mokestis, apmokestinamasis asmuo naudoja vykdydamas:

                                 a)

                                 sandorius, susijusius su ekonomine veikla, už kurią apmokestinamasis asmuo turi teisę atskaityti mokestį, jei šie sandoriai vykdomi Rumunijoje <…>;
                                 <…>

                        5)

                        Tam, kad tenkintų grąžinimo reikalavimus, kiekvienas 3 dalyje nurodytas apmokestinamasis asmuo turi įvykdyti šias pareigas:
                        <…>

                                 c)

                                 pateikti rašytinį pareiškimą, patvirtinantį, jog prašyme grąžinti mokestį nurodytu laikotarpiu netiekė prekių ar neteikė paslaugų Rumunijoje arba nelaikoma, kad jos buvo tiekiamos ar suteiktos Rumunijoje <…>;

                           <…>

                        6)

                        Kompetentingos mokesčių administravimo įstaigos negali apmokestinamajam asmeniui, kuris prašo grąžinti mokestį <…> nustatyti jokios kitos pareigos, nei numatytosios 5 dalyje. Išimtiniais atvejais kompetentingos mokesčių administravimo institucijos gali prašyti, kad apmokestinamasis asmuo pateiktų papildomos informacijos, kuri būtina norint nustatyti, ar prašymas grąžinti mokestį yra pagrįstas.
                        <…>“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               22

               SMS grupė yra Vokietijoje įsteigta bendrovė, kuri parduoda ir montuoja plieno apdirbimo įrengimus. 2008 m. vasario 7 d.SMS Meer, subjektas, kurį tuo metu perėmė SMS grupė, kaip pardavėja sudarė sutartį Nr. 27 su Zimekon Handels GmbH Autriche (toliau – pirkėja) dėl vamzdžių suvirinimo sistemos, naudojamos gaminti elektrinio išilginio suvirinimo plieno vamzdžius ir profilinius vamzdžius (toliau – RSA). RSA gavėja buvo bendrovė OOO Zimekon Ukraine.

               23

               Pagal sutartyje Nr. 27 numatytą mokėjimo planą pirkėja prieš pradedant pirmuosius RSA gamybos darbus iki 2008 m. kovo mėn. turėjo sumokėti 2 milijonų eurų avansą, paskui 800000 EUR iki 2008 m. balandžio 15 d., papildomai 1 milijoną eurų iki 2008 m. gegužės 15 d. ir galiausiai 1 milijoną eurų iki 2008 m. birželio 15 d. Gavėjai turėjo būti pristatyta nuo 2009 m. birželio 1 d. iki 2009 m. rugsėjo 30 d. su sąlyga, kad visi sutartyje numatyti mokėjimai bus atlikti nustatytu laiku.

               24

               Nors pirkėja 2008 m. birželio 26 d. sumokėjo tik 2 milijonų eurų avansą, SMS Meer sudarė subrangos sutartį su Asmas AES, įsteigta Turkijoje, dėl įrangos, kuri SMS Meer buvo reikalinga RSA gamybai (toliau – aptariamos prekės), tiekimo. 2008 m. lapkričio 5 d. pirkėjos prašymu sutarties Nr. 27 vykdymas buvo sustabdytas iki 2009 m. rugsėjo 1 d. dėl pirkėjos finansinių sunkumų. SMS Meer prašė, kad pirkėja atliktų likusius mokėjimus ir nurodė, kad darbai nebus tęsiami, kol nebus sumokėtos mokėtinos sumos.

               25

               2009 m. rugsėjo 14 d.SMS Meer importavo iš Turkijos aptariamas prekes ir sumokėjo su tuo susijusį PVM – 1 487 739 Rumunijos lėjų (RON) (apie 327500 eurų) sumą. Po importo šios prekės buvo laikomos sandėlyje Rumunijoje.

               26

               Kadangi pirkėja neatliko likusių mokėjimų, sutartis Nr. 27 nebuvo vykdoma. SMS grupės teigimu, aptariamos prekės negalėjo būti naudojamos kituose projektuose ir ji ketina jas priduoti kaip metalo laužą.

               27

               2009 m. gruodžio 23 d.SMS Meer paprašė mokesčių administratoriaus grąžinti Rumunijoje sumokėtą PVM dėl aptariamų prekių importo. Atsakydama į mokesčių administratoriaus prašymą pateikti daugiau informacijos SMS Meer teigė, kad sutarties Nr. 27 neįvykdymo atveju ji ketino prekes eksportuoti. Vis dėlto, ji nepateikė konkrečios informacijos dėl šio eksporto paskirties vietos ar datos.

               28

               Mokesčių administratorius atsisakė grąžinti PVM, nes nusprendė, kad SMS Meer nepateikė pateisinančių dokumentų, susijusių su vėlesniu aptariamų prekių gabenimu ir jų galutiniu gavėju. Po to, kai mokesčių administratoriaus skundų nagrinėjimo tarnyba atmetė SMS Meer pateiktą administracinį skundą dėl šio neigiamo sprendimo, Curtea de Apel Bucureşti (Bukarešto apeliacinis teismas, Rumunija), pirmuoju 2012 m. gegužės 30 d. sprendimu atmetė SMS Meer prašymą panaikinti šiuos du mokesčių administratoriaus sprendimus.

               29

               Vis dėlto, šį pirmąjį sprendimą panaikino Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Aukščiausias kasacinis teismas, Rumunija), kuris grąžino bylą nagrinėti Curtea de Apel Bucureşti (Bukarešto apeliacinis teismas). 2014 m. liepos 9 d. šis teismas vėl atmetė SMS Meer prašymą kaip nepagrįstą, nes kaip jis teigia mokesčių administratorius teisingai reikalavo, kad SMS Meer pateisintų vėlesnį aptariamų prekių gabenimą. Iš tiesų SMS Meer remiantis Įstatymo Nr. 571/2003 147ter straipsnio 1 dalies a punktu turėjo pateikti įrodymų dėl importuotų į Rumuniją prekių paskirties vietos, nes reali jų paskirties vieta buvo reikšminga taikytinai apmokestinimo tvarkai.

               30

                  SMS Meer pateikė kasacinį skundą dėl 2014 m. liepos 9 d. sprendimo ir teigė, kad sutarties Nr. 27 sudarymas su pirkėju ir jos įvykdymas iš dalies buvo apmokestinamasis sandoris. Be to, sutartis Nr. 27 buvo taip pat įvykdyta pervedus 2 milijonų eurų avansą iš visos sutartos sumos, sudarius subrangos sutartį ir iš Turkijos tiekėjo nupirkus dalį įrangos, reikalingos RSA gamybai. Taigi, SMS Meer nustatė tiesioginį ryšį tarp aptariamų prekių importo ir jos apmokestinamųjų sandorių. SMS Meer teigimu, PVM grąžinimas nepriklauso nuo šių prekių gabenimo po importo įrodymų, o sutartis Nr. 27 nebuvo galutinai įvykdyta. Importo momentu šalys dar pageidavo, kad sandoris įvyktų.

               31

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, importo dieną SMS Meer labai rizikavo dėl sutarties Nr. 27 nutraukimo, nes pirkėja nebevykdė mokėjimų dalimis pagal šią sutartį. Šiomis aplinkybėmis kyla klausimas, ar faktas, kad importas įvyko dieną, kai šios sutarties vykdymas buvo sustabdytas, reiškia, kad aptariamos importuotos prekės nebeturi ryšio su sutarties vykdymu.

               32

               Tokiomis aplinkybėmis Înalta Curte de Casație și Justiție (Aukščiausiasis kasacinis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar Aštuntosios direktyvos 2–5 straipsniai, kartu su Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalimi ir 3 dalies a punktu, turi būti aiškinami taip, kad draudžiama nacionalinio mokesčių administratoriaus praktika, pagal kurią laikoma, kad nėra objektyvių įrodymų, kurie patvirtintų apmokestinamojo asmens deklaruotą ketinimą panaudoti importuotas prekes savo ekonominėje veikloje, kai realaus importo metu sutarties, pagal kurią apmokestinamas asmuo įsigijo ir importavo prekes, vykdymas buvo sustabdytas, o tai sukėlė didelę riziką, kad prekių tiekimas ir (arba) sandoris, kuriam buvo skirtos importuotos prekės, nebebus vykdomi?

                        2.

                        Ar vėlesnio importuotų prekių gabenimo įrodymo, t. y. patvirtinimo, kad importuotos prekės iš tikrųjų buvo skirtos mokesčių mokėtojo apmokestinamiesiems sandoriams, ir paaiškinimo, kaip tai buvo padaryta, pateikimo pareiga yra pagal Aštuntosios direktyvos 6 straipsnį draudžiama papildoma PVM grąžinimo sąlyga, nenurodyta tos pačios direktyvos 3 ir 4 straipsniuose, ar vis dėlto tai yra būtina informacija apie esminę grąžinimo sąlygą, susijusi su importuotų prekių panaudojimu vykdant apmokestinamuosius sandorius, kurios mokesčių administratorius gali paprašyti pagal Aštuntosios direktyvos 6 straipsnį?

                        3.

                        Ar Aštuntosios direktyvos 2–5 straipsnius, kartu su Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalimi ir 3 dalies a punktu galima aiškinti taip, kad grąžinti PVM gali būti atsisakyta, kai vėlesnis numatytas sandoris, kuriame turėjo būti panaudotos importuotos prekės, galiausiai nebuvo įvykdytas? Ar tokiais atvejais svarbi yra reali prekių paskirtis, t. y. aplinkybė, ar jos vis dėlto buvo panaudotos ir kaip, taip pat, kurioje teritorijoje – valstybės narės, kurioje buvo sumokėtas PVM, ar kitur?“

         Dėl prejudicinių klausimų

               33

               Trimis klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar Aštuntąją direktyvą, kartu su PVM direktyvos 170 straipsniu, reikia aiškinti taip, kad ji draudžia valstybei narei nesuteikti apmokestinamajam asmeniui, kuris neįsisteigęs jos teritorijoje, teisės susigrąžinti PVM, kurį jis sumokėjo už importuotas prekes, esant tokiai situacijai, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, kai importo momentu sutarties, dėl kurios apmokestinamasis asmuo nusipirko ir importavo šias prekes, vykdymas yra sustabdytas, sandoris, kuriam jos turėjo būti panaudotos, galiausiai nėra įvykdytas, o apmokestinamasis asmuo nepateikė įrodymo dėl prekių tolesnio gabenimo.

               34

               Siekiant atsakyti į šį klausimą visų pirma primintina, kad Aštuntosios direktyvos tikslas yra nustatyti PVM, kurį valstybėje narėje sumokėjo kitoje valstybėje narėje įsisteigęs apmokestinamasis asmuo, grąžinimo tvarką ir suderinti grąžinimo teisę, kuri kyla iš PVM direktyvos 170 straipsnio (2007 m. birželio 28 d. Sprendimo Planzer Luxembourg, C‑73/06, EU:C:2007:397, 34 punktas ir nurodyta jurisprudencija).

               35

               Šiomis aplinkybėmis iš Aštuntosios direktyvos 2 straipsnio matyti, kad kiekviena valstybė narė, atsižvelgdama į šioje direktyvoje nustatytas sąlygas, visiems apmokestinamiesiems asmenims, neįsikūrusiems jos teritorijoje, tačiau įsikūrusiems kitoje valstybėje narėje, grąžina visą pridėtinės vertės mokestį, jų sumokėtą už kitų apmokestinamųjų asmenų į šalį importuotas prekes, jei tos prekės naudojamos PVM direktyvos 170 straipsnyje nurodytiems sandoriams.

               36

               Šiuo klausimu, Aštuntos direktyvos 3 ir 4 straipsniuose apibrėžiama mokesčio grąžinimo tvarka.

               37

               Vis dėlto, kaip teisingai savo rašytinėse pastabose nurodė Europos Komisija, Aštuntosios direktyvos tikslas nėra nustatyti nei teisės į grąžinimą suteikimo sąlygų, nei jos apimties. Iš tiesų iš šios direktyvos 5 straipsnio matyti, kad teisė į PVM grąžinimą nustatoma remiantis atitinkamomis PVM direktyvos nuostatomis.

               38

               Šiomis aplinkybėmis primintina, kad valstybėje narėje įsisteigusio apmokestinamojo asmens teisė į kitoje valstybėje narėje sumokėto PVM grąžinimą, kaip tai numatyta Aštuntojoje direktyvoje, atitinka jam PVM direktyvoje numatytą teisę į pirkimo PVM atskaitą jo valstybėje narėje (2012 m. spalio 25 d. Sprendimo Daimler ir Widex, C‑318/11 ir C‑319/11, EU:C:2012:666, 41 punktas ir nurodyta jurisprudencija).

               39

               Remiantis suformuota Teisingumo Teismo jurisprudencija, teisė į atskaitą yra sudedamoji PVM sistemos dalis ir iš esmės negali būti ribojama. Ji nedelsiant taikoma visiems mokesčiams, sumokėtiems sudarant pirkimo sandorius (2016 m. birželio 22 d. Sprendimo Gemeente Woerden, C‑267/15, EU:C:2016:466, 31 punktas ir nurodyta jurisprudencija).

               40

               Iš tiesų, atskaitos sistema, todėl ir grąžinimu, siekiama visiškai atleisti verslininką nuo bet kokios vykdant ekonominę veiklą mokėtino ar sumokėto PVM naštos. Todėl bendra PVM sistema užtikrina, kad bet kokiai PVM apmokestinamai ūkinei veiklai, neatsižvelgiant į jos tikslus ar rezultatą, tenka neutrali mokesčių našta, jeigu pati ši veikla iš esmės apmokestinama PVM (2012 m. kovo 22 d. Sprendimas Klub, C‑153/11, EU:C:2012:163, 35 punktas ir nurodyta jurisprudencija).

               41

               Konkrečiau kalbant apie teisės į grąžinimą sąlygas, iš PVM direktyvos 170 straipsnio kartu su jos 169 straipsniu, matyti, kad visi apmokestinamieji asmenys, kurie, kaip nurodyta Aštuntosios direktyvos 1 straipsnyje, nėra įsisteigę valstybėje narėje, į kurią importuoja PVM apmokestinamas prekes, turi teisę susigrąžinti šį mokestį, jei prekės ir paslaugos naudojamos vykdant sandorius, susijusius su PVM direktyvos 9 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje numatyta veikla, vykdoma už valstybės narės, kurioje šis mokestis yra mokėtinas arba sumokėtas, ribų, už kuriuos būtų galima atskaityti PVM, jeigu jie būtų vykdomi toje valstybėje narėje arba vykdant tam tikruose neapmokestinamus sandorius.

               42

               Pagal PVM direktyvos 70 ir 167 straipsnius ši teisė į grąžinimą atsiranda tada, kai atsiranda prievolė mokėti mokestį, t. y. kai atliekamas prekių importas (pagal analogiją žr. 2012 m. kovo 22 d. Sprendimo Klub, C‑153/11, EU:C:2012:163, 36 punktą ir nurodytą jurisprudenciją).

               43

               Pirmiausia kalbant apie klausimą, ar SMS Meer gali būti laikoma apmokestinamuoju asmeniu, kaip tai suprantama pagal Aštuntosios direktyvos 1 straipsnį, reikia priminti, kad šioje nuostatoje iš esmės numatytos dvi kumuliacinės sąlygos. Pirma, aptariamas apmokestinamasis asmuo per šios direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje numatytą laikotarpį neturi turėti fiksuotos vietos šalyje, kurioje prašo grąžinimo. Antra, jis neturėjo tiekti prekių ar teikti paslaugų, kurios būtų laikomos patiektomis ar suteiktomis toje valstybėje, išskyrus tam tikras specialias paslaugas (šiuo klausimu žr. 2014 m. vasario 6 d. Sprendimo E.ON Global Commodities, C‑323/12, EU:C:2014:53, 42 punktą).

               44

               Šiuo atveju neginčijama, kad SMS Meer įvykdė šias sąlygas. Konkrečiai neginčijama, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamo importo momentu ši bendrovė buvo PVM mokėtoja Vokietijoje, kaip šioje valstybėje narėje ekonominę veiklą, kurią sudarė plieno apdirbimo įrengimų pardavimas ir montavimas, vykdanti bendrovė, ir ji neturėjo įsiregistruoti kaip PVM mokėtoja Rumunijoje.

               45

               Antra, kalbant apie klausimą, ar SMS Meer veikė kaip apmokestinamasis asmuo importuodama aptariamas prekes į Rumuniją, primintina, kad sąvoka „apmokestinamasis asmuo“, remiantis PVM direktyvos 9 straipsnio 1 dalimi, apibrėžta kartu su sąvoka „ekonominė veikla“ (2012 m. lapkričio 29 d. Sprendimo Gran Via Moineşti, C‑257/11, EU:C:2012:759, 24 punktas ir nurodyta jurisprudencija).

               46

               Asmuo, kuris importuoja prekes ekonominei veiklai, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, tai atlieka kaip apmokestinamasis asmuo, net jei šios prekės iškart nėra naudojamos tai ekonominei veiklai (šiuo klausimu žr. 2012 m. lapkričio 29 d. Sprendimo Gran Via Moineşti, C‑257/11, EU:C:2012:759, 25 punktas ir nurodyta jurisprudencija). Iš tiesų, iš suformuotos Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad asmuo, patiriantis investicinių išlaidų, ketindamas vykdyti ekonominę veiklą, kai tai patvirtina objektyvūs duomenys, kaip tai suprantama pagal PVM direktyvos 9 straipsnio 1 dalį, turi būti laikomas apmokestinamuoju asmeniu (šiuo klausimu žr. 1985 m. vasario 14 d. Sprendimo Rompelman, 268/83, EU:C:1985:74, 24 punktą; 1996 m. vasario 29 d. Sprendimo INZO, C‑110/94, EU:C:1996:67, 17 punktą ir 2015 m. spalio 22 d. Sprendimo Sveda, C‑126/14, EU:C:2015:712, 20 punktą ir nurodytą jurisprudenciją).

               47

               Klausimas, ar apmokestinamasis asmuo veikė kaip toks, yra fakto klausimas, kuris turi būti vertinamas atsižvelgiant į visas konkretaus atvejo aplinkybes, įskaitant atitinkamo turto pobūdį ir laikotarpį nuo jo įsigijimo ir naudojimo šio apmokestinamojo asmens ekonominei veiklai (2012 m. kovo 22 d. Sprendimo Klub, C‑153/11, EU:C:2012:163, 41 punktas ir nurodyta jurisprudencija).

               48

               Šiomis aplinkybėmis primintina, kad atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą tik nacionalinis teismas yra kompetentingas vertinti pagrindinės bylos faktus ir aiškinti nacionalinės teisės aktus. Vis dėlto, Teisingumo Teismas turi pateikti nacionaliniam teismui naudingus atsakymus, taigi jis turi kompetenciją, remdamasis pagrindinės bylos medžiaga ir jam pateiktomis pastabomis, pateikti gaires, kurios leistų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui priimti sprendimą (2017 m. gegužės 11 d. Sprendimo Posnania Investment, C‑36/16, EU:C:2017:361, 37 punktas ir nurodyta jurisprudencija).

               49

               Šiuo atveju yra nustatyta, kad SMS Meer, gavusi 2 milijonų eurų apmokėjimą, 2008 m. birželio 26 d. sudarė subrangos sutartį dėl aptariamų prekių, kurios buvo nupirktos kaip RSA pagaminti reikalinga įranga, todėl vykdydama sutartį Nr. 27. Iš šių aplinkybių matyti, kad ši bendrovė aptariamas prekes importavo ketindama vykdyti ekonominę veiklą, o tai įrodo objektyvūs duomenys,.

               50

               Šiuo klausimu vien aplinkybė, kad sutarties Nr. 27 vykdymas sustabdytas dieną, kai aptariamos prekės buvo importuotos, neturi reikšmės, nes, visų pirma, preziumuotina, jog SMS Meer būtų pažeidusi savo sutartines pareigas subrangovo atžvilgiu, jei būtų atsisakiusi prekių tiekimo tik dėl sutarties Nr. 27 vykdymo sustabdymo. Be to, tik po prekių importo sutartis galutinai buvo neįvykdyta dėl priežasčių, kurios nepriklausė nuo SMS Meer valios, t. y. dėl mokėjimų sunkumų, su kuriais susidūrė pirkėja.

               51

               Taigi, importuodama aptariamas SMS Meer prekes veikė kaip apmokestinamasis asmuo, kaip tai suprantama pagal PVM direktyvos 9 straipsnio 1 dalį.

               52

               Trečia, kalbant apie aptariamų prekių naudojimą vykdant sandoriuos, numatytuose PVM direktyvos 170 straipsnyje, neginčytina, kad RSA, dėl kurių SMS Meer įsigijo šias prekes, gavėja yra Ukrainoje. Todėl šių prekių importas buvo įvykdytas tam, kad galiausiai būtų įvykdytas eksportas, kaip tai suprantama pagal PVM direktyvos 146 straipsnį, t. y. sandoris, kurį nurodo šios direktyvos 170 straipsnis.

               53

               Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, kad importuodama aptariamas prekes į Rumuniją SMS Meer įgijo teisę į sumokėto PVM grąžinimą.

               54

               Šios teisės egzistavimu neleidžia abejoti faktas, kad sandoris, kuriam turėjo būti panaudotos aptariamos prekės, galiausiai nebuvo įvykdytas ir SMS Meer negalėjo pateikti mokesčių administratoriaus reikalaujamų įrodymų dėl tolesnio šių prekių gabenimo.

               55

               Iš tiesų, iš suformuotos Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad įgyta teisė į grąžinimą išlieka, tik jei nėra sukčiavimo ar piktnaudžiavimo aplinkybių ir išskyrus galimus patikslinimus pagal PVM direktyvoje numatytas sąlygas (pagal analogiją žr. 2012 m. kovo 22 d. Sprendimo Klub, C‑153/11, EU:C:2012:163, 46 punktą ir nurodytą jurisprudenciją).

               56

               Konkrečiau kalbant, jei apmokestinamasis asmuo negalėjo naudoti prekių, dėl kurių galėjo susigrąžinti mokestį vykdydamas numatytus sandorius dėl nuo jo valios nepriklausančių aplinkybių, teisė į grąžinimą išliko, nes tokiu atveju nėra jokios sukčiavimo ar piktnaudžiavimo rizikos, galinčios pateisinti atsisakymą grąžinti (pagal analogiją žr. 2012 m. kovo 22 d. Sprendimo Klub, C‑153/11, EU:C:2012:163, 47 punktą ir nurodytą jurisprudenciją). Šie argumentai a fortiori taikyti apmokestinamajam asmeniui, koks yra SMS Meer, nes remiantis jo pareiškimais, jis kitais tikslais nenaudojo aptariamų prekių.

               57

               Iš to šiuo atveju matyti, kadangi nacionalinės mokesčių institucijos neturi objektyvių duomenų, įrodančių, kad teisė į grąžinimą atsirado piktnaudžiaujant ar sukčiaujant, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, faktai, atsiradę po importo, nėra reikšmingi. Konkrečiai kalbant, reikalavimas, kad SMS Meer pateiktų įrodymą, jog aptariamos prekės galiausiai buvo eksportuotos iš Rumunijos, iš tiesų reiškia papildomą esminę teisės į grąžinimą taikymo sąlygą, nenumatytą, PVM sistemoje.

               58

               Atsižvelgiant į minėtus svarstymus į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip: Aštuntąją direktyvą, kartu su PVM direktyvos 170 straipsniu, reikia aiškinti taip, kad ji draudžia valstybei narei nesuteikti apmokestinamajam asmeniui, kuris neįsisteigęs jos teritorijoje, teisės susigrąžinti PVM, kurį jis sumokėjo už importuotas prekes, esant tokiai situacijai, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, kai importo momentu sutarties, dėl kurios apmokestinamasis asmuo nusipirko ir importavo šias prekes, vykdymas yra sustabdytas, sandoris, kuriam jos turėjo būti panaudotos, galiausiai nėra įvykdytas, o apmokestinamasis asmuo nepateikė įrodymo dėl prekių tolesnio gabenimo.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               59

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (dešimtoji kolegija) nusprendžia:

                     1979 m. gruodžio 6 d. Aštuntąją Tarybos direktyvą 79/1072/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų suderinimo – pridėtinės vertės mokesčio grąžinimo apmokestinamiesiems asmenims, kurie nėra įsisteigę šalies teritorijoje, tvarka kartu su 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos 170 straipsniu, reikia aiškinti taip, kad ji draudžia valstybei narei nesuteikti apmokestinamajam asmeniui, kuris neįsisteigęs jos teritorijoje, teisės susigrąžinti PVM, kurį jis sumokėjo už importuotas prekes, esant tokiai situacijai, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, kai importo momentu sutarties, dėl kurios apmokestinamasis asmuo nusipirko ir importavo šias prekes, vykdymas yra sustabdytas, sandoris, kuriam jos turėjo būti panaudotos, galiausiai nėra įvykdytas, o apmokestinamasis asmuo nepateikė įrodymo dėl prekių tolesnio gabenimo.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: rumunų.


title: 2008 m. rugsėjo 10 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Tsakiris-Mallas AE prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekės ženklas - Protesto procedūra - Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo "exē" paraiška - Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas EXE - Santykinis atmetimo pagrindas - Galimybė supainioti - Prekių ir žymenų panašumas -Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas. # Byla T-96/06.

text:
      2008 m. rugsėjo 10 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas Tsakiris-Mallas prieš VRDT – Late Editions (exē)
      (Byla T‑96/06)
      „Bendrijos prekės ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo „exē“ paraiška – Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas EXE – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Prekių ir žymenų panašumas –Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas
         – Galimybė supainioti su ankstesniu prekių ženklu (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 40 punktą)

      Dalykas

         Ieškinys dėl 2006 m. sausio 11 d. VRDT antrosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1127/2004‑2), susijusio su protesto
                  procedūra tarp

               Late Editions Ltd
               ir
               Tsakiris‑Mallas EPE
               (vėliau
               Tsakiris‑Mallas AE
               ).
            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               Tsakiris-Mallas AE

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               vaizdinis prekių ženklas „exē“ 18 ir 25 klasių prekėms – paraiška Nr. 2190015

               Prekių ženklo ar žymens, kuriuo grindžiamas protestas, savininkas:

               Late Editions Ltd

               Prekių ženklas ar žymuo, kuriuo grindžiamas protestas:

               Nacionalinis žodinis prekių ženklas EXE 25 klasės prekėms

               Protestų skyriaus sprendimas:

               patenkinti protestą dėl dalies prekių

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               atmesti apeliaciją

         Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Tsakiris‑Mallas AE padengia bylinėjimosi išlaidas.


2017 m. rugsėjo 22 d. Bendrojo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Nara Tekstil Sanayi Ve Ticaret Anonim Sirketi prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą.#Europos Sąjungos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Europos Sąjungos prekių ženklo „NaraMaxx“ paraiška – Ankstesnis nacionalinis žodinis prekių ženklas – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybės supainioti nebuvimas – Žymenų panašumo nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-586/15.


title: 2016 m. birželio 29 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Group OOD prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą.#Europos Sąjungos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Europos Sąjungos prekių ženklo „GROUP Company TOURISM & TRAVEL“ paraiška – Ankstesni neregistruoti vaizdiniai nacionaliniai prekių ženklai „GROUP Company TOURISM & TRAVEL“ – Santykinis atmetimo pagrindas – Nacionalinės teisės taikymas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalis – Įrodymai, patvirtinantys nacionalinės teisės turinį – Reglamento (EB) Nr. 2868/95 19 taisyklės 2 dalies d punktas – Neatsižvelgimas į Apeliacinei tarybai pateiktus įrodymus – Apeliacinės tarybos diskrecija – Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalis.#Byla T-567/14.

text:
         BENDROJO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2016 m. birželio 29 d. (
            *1
         )
      „Europos Sąjungos prekių ženklas — Protesto procedūra — Vaizdinio Europos Sąjungos prekių ženklo „GROUP Company TOURISM & TRAVEL“ paraiška — Ankstesni neregistruoti vaizdiniai nacionaliniai prekių ženklai „GROUP Company TOURISM & TRAVEL“ — Santykinis atmetimo pagrindas — Nacionalinės teisės taikymas — Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalis — Įrodymai, patvirtinantys nacionalinės teisės turinį — Reglamento (EB) Nr. 2868/95 19 taisyklės 2 dalies d punktas — Neatsižvelgimas į Apeliacinei tarybai pateiktus įrodymus — Apeliacinės tarybos diskrecija — Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalis“
      Byloje T‑567/14

         Group OOD, įsteigta Sofijoje (Bulgarija), atstovaujama advokatų D. Dragiev ir A. Andreev,
      ieškovė,
      prieš

         Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą (EUIPO), atstovaujamą A. Folliard‑Monguiral, P. Ivanov ir D. Botis,
      atsakovę,
      kita procedūros EUIPO apeliacinėje taryboje šalis, įstojusi į bylą Bendrajame Teisme,

         Kosta Iliev, gyvenantis Sofijoje, atstovaujamas advokatės S. Ganeva,
      dėl ieškinio, pareikšto dėl 2014 m. birželio 2 d. EUIPO ketvirtosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1587/2013‑4), susijusio su protesto procedūra tarp Group ir K. Iliev,
      BENDRASIS TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas M. Prek, teisėjai I. Labucka (pranešėja) ir V. Kreuschitz,
      posėdžio sekretorė M. Marescaux, administratorė,
      susipažinęs su ieškiniu, pateiktu Bendrojo Teismo kanceliarijai 2014 m. rugpjūčio 1 d.,
      susipažinęs su EUIPO atsakymu į ieškinį, Bendrojo Teismo kanceliarijai pateiktu 2014 m. lapkričio 11 d.,
      susipažinęs su įstojusios į bylą šalies atsakymu į ieškinį, Bendrojo Teismo kanceliarijai pateiktu 2014 m. lapkričio 7 d.,
      susipažinęs su dubliku, Bendrojo Teismo kanceliarijai pateiktu 2015 m. vasario 25 d.,
      įvykus 2016 m. sausio 15 d. teismo posėdžiui,
      priima šį

         Sprendimą

         Ginčo aplinkybės

               1

               2012 m. vasario 13 d. Kosta Iliev, įstojusi į bylą šalis, remdamasis 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 207/2009 dėl Europos Sąjungos prekių ženklo (OL L 78, p. 1), pateikė Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybai (EUIPO) Europos Sąjungos prekių ženklo registracijos paraišką.

               2

               Prekių ženklas, kurį prašyta įregistruoti, yra šis vaizdinis žymuo:

               3

               Paslaugos, kurioms prašyta įregistruoti prekių ženklą, priklauso peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 35, 39 ir 43 klasėms.

               4

               Europos Sąjungos prekių ženklo paraiška buvo paskelbta 2012 m. balandžio 16 d.Bendrijos prekių ženklų biuletenyje Nr. 72/2012.

               5

               2012 m. liepos 11 d. ieškovė Group OOD, remdamasi Reglamento Nr. 207/2009 41 straipsniu, pateikė protestą dėl prašomo įregistruoti prekių ženklo registracijos visoms paslaugoms.

               6

               Savo protestą ieškovė grindė šiuo neregistruotu vaizdiniu prekių ženklu, kuris Bulgarijoje, Čekijos Respublikoje, Vengrijoje, Lenkijoje ir Slovakijoje naudojamas 39 klasės paslaugoms:

               7

               Proteste ieškovė nurodė, kad nuo 2003 m. neregistruotą prekių ženklą naudojo susisiekimo autobusais paslaugoms Bulgarijoje, Čekijos Respublikoje, Vengrijoje ir Slovakijoje. Ji tvirtino, kad pagal vyriausybinę licenciją vykdė reguliarų autobusų maršrutą Sofija (Bulgarija)–Praha (Čekijos Respublika), ir pateikė daug dokumentų savo protestui pagrįsti.

               8

               2013 m. birželio 14 d. sprendimu Protestų skyrius atmetė ieškovės protestą ir nurodė padengti per procedūrą patirtas išlaidas. Jis tvirtino, kad ieškovė nepateikė paaiškinimų ir įrodymų dėl taikytinos nacionalinės teisės, kuria rėmėsi ir pagal kurią atitinkamose valstybėse narėse prašomo įregistruoti prekių ženklo naudojimas galėjo būti uždraustas.

               9

               2013 m. rugpjūčio 16 d. ieškovė, remdamasi Reglamento Nr. 207/2009 58–64 straipsniais, pateikė EUIPO apeliaciją dėl Protestų skyriaus sprendimo.

               10

               2014 m. birželio 2 d. sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) EUIPO ketvirtoji apeliacinė taryba atmetė apeliaciją. Iš esmės ji manė, kad vykstant protesto procedūrai ieškovė nepateikė įrodymų dėl taikytinos nacionalinės teisės. Ji priminė, jog ieškovė privalėjo nurodyti ir įrodyti, kad jos proteste nurodytose valstybėse narėse neregistruoti prekių ženklai yra saugomi ir kad egzistuoja tokiais prekių ženklais pagrįsta teisė panaikinti vėlesnį prekių ženklą arba uždrausti jį naudoti. Be to, ieškovė privalėjo nurodyti EUIPO taikytinas teisės nuostatas, kad ši galėtų įvertinti konkrečias kiekvienoje iš tokių nuostatų nurodytas sąlygas.

               11

               Konkrečiai dėl nurodyto neregistruoto bulgariško prekių ženklo Apeliacinė taryba nusprendė, jog 1995 m. gruodžio 13 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2868/95, skirto įgyvendinti Tarybos reglamentui (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 303, 1995, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 189), 19 taisyklės 2 dalies sąlygos nebuvo įvykdytos, nes vykstant protesto procedūrai ieškovės pateiktuose dokumentuose nebuvo jokios nuorodos į nacionalinę Bulgarijos teisę. Dėl trijų teisės nuostatų, nurodytų apeliacijos motyvuose, Apeliacinė taryba nusprendė, kad jos pateiktos pavėluotai, nes teisiniai pagrindai turi būti nurodomi per vykstant protesto procedūrai nustatytą terminą. Priekaištų pagrindų nustatymas negali būti atidedamas iki apeliacinės procedūros.

               12

               Konkrečiai dėl Bulgarijos įstatymo Zakon za markite i gueografskite oznachenija (Prekių ženklų ir geografinių nuorodų įstatymas) 12 straipsnio 6 dalies, kuria ieškovė rėmėsi 2013 m. rugpjūčio 16 d. apeliacijos motyvuose, Apeliacinė taryba konstatavo, kad ieškovė tik pacitavo šio įstatymo 12 straipsnio 1 dalies tekstą ir nepateikė jo originalios versijos bulgarų kalba arba neįrodė, kad minėtas tekstas paimtas iš oficialaus ir patikimo šaltinio. Be to, ji priminė, kad iš lentelės „Nacionalinės teisės, kurios yra „ankstesnės teisės“, kaip tai suprantama pagal [Reglamento Nr. 207/2009] 8 straipsnio 4 dalį“, kuri pridedama prie gairių dėl procedūrų EUIPO, matyti, kad Bulgarijoje saugomi tik plačiai žinomi neregistruoti prekių ženklai ir kad šiuo atveju ieškovė niekada nesirėmė ankstesnio prekių ženklo žinomumu.

               13

               Bet kuriuo atveju, Apeliacinės tarybos nuomone, Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalis šiuo atveju netaikytina, nes paprasčiausios kelių nacionalinių teisės nuostatų citatos, konkrečiai nenurodant jų šaltinio ir nepateikiant oficialaus šių nuostatų teksto, negali būti laikomos faktais ir įrodymais, kaip tai suprantama pagal šį straipsnį.

         Šalių reikalavimai

               14

               Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        panaikinti ginčijamą sprendimą,

                        —

                        priteisti iš EUIPO ir įstojusios į bylą šalies bylinėjimosi išlaidas.

               15

               EUIPO ir įstojusi į bylą šalis Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        atmesti ieškinį,

                        —

                        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

         Dėl teisės

         Dėl pirmą kartą Bendrajame Teisme pateiktų įrodymų priimtinumo

               16

               Ieškinio 29 punkte ieškovė Bendrojo Teismo paprašė ex officio išnagrinėti jos pateiktus įrodymus, įskaitant prie ieškinio pridėtus „papildomus“ įrodymus.

               17

               EUIPO mano, kad įrodymai, susiję su Bulgarijos, Čekijos Respublikos, Vengrijos ir Slovakijos nacionaline teise (ieškinio A 12 priedas), yra nauji įrodymai, nesusiję su jau pateiktais įrodymais, ir kad Bendrasis Teismas neprivalo į juos atsižvelgti.

               18

               Dėl 2014 m. gegužės 12 d.Administrativen sad Sofia-grad (Sofijos administracinis teismas, Bulgarija) sprendimo Nr. 3170 (ieškinio A 13 priedas) EUIPO nurodo: kadangi buvo pateiktas po ginčijamo sprendimo paskelbimo, jis nesusijęs su bylos dalyku, todėl nesvarbus.

               19

               Šiuo klausimu reikia priminti, kad Bendrajame Teisme pareikšto ieškinio tikslas – EUIPO apeliacinių tarybų sprendimų teisėtumo kontrolė, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 65 straipsnį. Taigi Bendrasis Teismas neturi iš naujo vertinti faktinių aplinkybių, remdamasis jam pirmą kartą pateiktais įrodymais (2008 m. lapkričio 19 d. Sprendimo Rautaruukki / VRDT (RAUTARUUKKI), T‑269/06, nepaskelbtas Rink., EU:T:2008:512, 20 punktas ir 2010 m. birželio 25 d. Sprendimo MIP Metro / VRDT – CBT Comunicación Multimedia (Metromeet), T‑407/08, EU:T:2010:256, 16 punktas).

               20

               Iš tiesų iš teismo praktikos matyti, kad nei šalims, nei pačiam Bendrajam Teismui negali būti daroma kliūčių aiškinant nacionalinę teisę, į kurią, kaip nagrinėjamu atveju, Europos Sąjungos teisėje pateikta nuoroda (žr. šio sprendimo 26 punktą), vadovautis nacionalinės teisės aktais, nacionalinių teismų praktika ar nacionaline mokslo literatūra, jeigu Apeliacinei tarybai priekaištaujama ne dėl to, kad neatsižvelgė į konkrečiame nacionalinio teismo sprendime esančias faktines aplinkybes, bet dėl to, kad netinkamai taikė nacionalinės teisės nuostatą, ir teismo praktika ar mokslo literatūra remiamasi siekiant pagrįsti šį pagrindą (2015 m. spalio 28 d. Sprendimo Rot Front / VRDT – Rakhat (Маска), T‑96/13, EU:T:2015:813, 15 punktas ir jame nurodyta teismo praktika). Tai reiškia, kad ieškinio A 12 priede pateikti dokumentai su nacionalinės teisės nuostatomis yra ne nacionalinės teisės aktai, kuriais Bendrasis Teismas gali vadovautis aiškindamas nacionalinę teisę, kaip tai suprantama pagal minėtą teismo praktiką, bet įrodymai, kuriais siekiama patvirtinti taikytinos nacionalinės teisės turinį, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 2868/95 19 taisyklės 2 dalies d punktą (šiuo klausimu žr. 2014 m. gruodžio 11 d. Sprendimo CEDC International / VRDT – Underberg (Žolės stiebo butelyje forma), T‑235/12, EU:T:2014:1058, 24 punktą).

               21

               Tokiomis aplinkybėmis šio sprendimo 17 punkte minėtus dokumentus, kurie pateikti ieškinio A 12 priede, reikia pripažinti nepriimtinais, nes ieškovė jų nepateikė per administracinę procedūrą. Taigi reikia patikslinti, kad teisėtumo kontrolė atliekama atsižvelgiant tik į tuos dokumentus, kurie pateikti per administracinę procedūrą ir kurie yra EUIPO bylos medžiagoje (2014 m. liepos 15 d. Sprendimo Łaszkiewicz / VRDT – Capital Safety Group EMEA (PROTEKT), T‑576/12, nepaskelbtas Rink., EU:T:2014:667, 25 punktas).

               22

               Lygiai taip pat Bendrasis Teismas negali atsižvelgti į dublike pateiktą informaciją, susijusią su Bulgarijos teisės taikymu. Iš tikrųjų dublike yra informacijos, susijusios su taikytinu Bulgarijos įstatymu, kuri nebuvo pateikta per administracinę procedūrą EUIPO.

               23

               Reikia pripažinti, kad ieškinio A 13 priedas, kuriame pateiktas 2014 m. gegužės 12 d.Administrativen sad Sofia-grad (Sofijos administracinis teismas) sprendimas Nr. 3170, yra priimtinas. Iš tikrųjų šis sprendimas priimtas anksčiau, nei buvo priimtas ginčijamas sprendimas, tačiau vėliau, nei ieškovė pateikė Apeliacinei tarybai savo paskutinį dokumentą, kuriame nurodyti apeliacijos pagrindai; atsižvelgiant į trumpą laiko tarpą nuo minėto sprendimo priėmimo iki ginčijamo sprendimo priėmimo negalima atmesti, kad ieškovė galėjo nežinoti apie minėtą sprendimą prieš priimant ginčijamą sprendimą.

         Dėl esmės

               24

               Grįsdama savo ieškinį ieškovė nurodo tris pagrindus, susijusius su, pirma, Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 1 dalies pažeidimu, antra, šio reglamento 76 straipsnio 2 dalies pažeidimu ir, trečia, to paties reglamento 8 straipsnio 4 dalies pažeidimu.

               25

               Kadangi grindžiant šiuos pagrindus ieškovės pateikti argumentai sutampa, Bendrasis Teismas mano, kad juos reikėtų nagrinėti kartu.

               26

               Pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalį žymens, kitokio nei registruotas prekių ženklas, savininkas gali pateikti protestą dėl Europos Sąjungos prekių ženklo registracijos, jeigu šis žymuo kumuliatyviai atitinka keturias sąlygas: šis žymuo turi būti naudojamas prekyboje; jis turi turėti didesnę negu vietinė reikšmę; teisė į šį žymenį turi būti įgyta pagal Sąjungos teisę arba valstybės narės, kurioje žymuo buvo naudojamas, teisę iki paraiškos įregistruoti Europos Sąjungos prekių ženklą padavimo; pagaliau šis žymuo turi suteikti jo savininkui teisę uždrausti naudoti vėlesnį prekių ženklą (2016 m. sausio 21 d. Sprendimo BR IP Holder / VRDT – Greyleg Investments (HOKEY POKEY), T‑62/14, EU:T:2016:23, 19 punktas ir jame nurodyta teismo praktika). Šios sąlygos yra kumuliacinės. Taigi, jei žymuo neatitinka vienos iš šių sąlygų, protestas, grindžiamas tuo, kad egzistuoja neregistruotas prekių ženklas arba kiti žymenys, naudojami prekyboje, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalį, negali būti patenkintas (2009 m. birželio 30 d. Sprendimo Danjaq / VRDT – Mission Productions (Dr. No), T‑435/05, Rink., EU:T:2009:226, 35 punktas).

               27

               Dvi pirmosios sąlygos, t. y. sąlygos, susijusios su nurodyto žymens naudojimu ir reikšme, o ši neturi būti tik vietinė, išplaukia iš pačios Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalies formuluotės, todėl turi būti aiškinamos atsižvelgiant į Sąjungos teisę. Taigi Reglamente Nr. 207/2009 įtvirtinti vienodi reikalavimai dėl žymenų naudojimo ir jų reikšmės, atitinkantys principus, kuriais grindžiama šiame reglamente įtvirtinta sistema (2009 m. kovo 24 d. Sprendimo Moreira da Fonseca / VRDT – General Óptica (GENERAL OPTICA), T‑318/06–T‑321/06, EU:T:2009:77, 33 punktas).

               28

               Tačiau iš formuluotės „kai ir jeigu pagal to žymens naudojimą reglamentuojančius valstybės narės įstatymus“ išplaukia, kad kitos dvi sąlygos, toliau nurodytos Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalies a ir b punktuose, yra šiame reglamente nustatytos sąlygos, kurios, skirtingai nuo pirmųjų, vertinamos atsižvelgiant į nurodyto žymens naudojimą reglamentuojančios teisės nustatytus kriterijus. Ši nuoroda į teisę, reglamentuojančią nurodyto žymens naudojimą, visiškai pateisinama, nes Reglamente Nr. 207/2009 pripažįstama galimybė Europos Sąjungos prekių ženklų sistemai nepriklausančiais žymenimis remtis siekiant užginčyti Europos Sąjungos prekių ženklą. Todėl tik nurodyto žymens naudojimą reglamentuojanti valstybės narės teisė leidžia nustatyti, ar šis žymuo yra ankstesnis už Europos Sąjungos prekių ženklą ir ar gali pateisinti draudimą naudoti vėlesnį prekių ženklą (2009 m. kovo 24 d. Sprendimo GENERAL OPTICA, T‑318/06–T‑321/06, EU:T:2009:77, 34 punktas). Pagal Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 1 dalį įrodyti šios sąlygos įvykdymą turi protestą EUIPO pateikęs asmuo (2011 m. kovo 29 d. Sprendimo Anheuser-Busch / Budějovický Budvar, C‑96/09 P, EU:C:2011:189, 189 punktas).

               29

               Taikant Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalies b punkto nuostatas reikia atsižvelgti, be kita ko, į nurodytus nacionalinės teisės aktus ir atitinkamoje valstybėje narėje priimtus teismų sprendimus. Dėl šios priežasties protestą pateikęs asmuo turi įrodyti, kad nagrinėjamam žymeniui taikomi nurodytos valstybės narės teisės aktai ir jis leidžia uždrausti naudoti vėlesnį prekių ženklą (šiuo klausimu žr. 2011 m. kovo 29 d. Sprendimo Anheuser-Busch / Budějovický Budvar, C‑96/09 P, EU:C:2011:189, 190 punktą).

         Dėl pareigos pateikti įrodymų dėl taikytinos nacionalinės teisės

               30

               Ieškovė tvirtina, jog Apeliacinė taryba turėjo nustatyti kartu su Prekių ženklų ir geografinių nuorodų įstatymo 12 straipsnio 6 dalimi taikytinas nacionalinės teisės nuostatas.

               31

               EUIPO mano, kad Apeliacinė taryba pagrįstai akcentavo, kad buvo pažeista pareiga, numatyta Reglamento Nr. 2868/95 19 taisyklėje, pagal kurią tuo atveju, kai paduodamas protestas, grindžiamas ankstesnės teisės egzistavimu pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalį, protestą padavęs asmuo turi pateikti tos teisės įgijimo, tęstinumo ir apsaugos apimties įrodymų. Dėl šios pareigos pažeidimo protestas atmetamas kaip nepagrįstas pagal Reglamento Nr. 2868/95 20 taisyklės 1 dalį.

               32

               Reglamento Nr. 2868/95 19 straipsnyje nurodyta:

                        „1.

                        [EUIPO] suteikia protestą reiškiančiai šaliai galimybę per jos nustatytą laiką, kuris yra ne mažesnis kaip 2 mėnesiai nuo tos dienos, kuri <...> laikoma su protestu susijusių procesinių veiksmų pradžia, – pateikti jos protestą pagrindžiančius faktus, įrodymus ir argumentus arba papildyti jau anksčiau pateiktus pagal 15 taisyklės 3 dalį.

                        2.

                        Per 1 dalyje nurodytą laikotarpį protestą reiškianti šalis taip pat pateikia įrodymus apie [savo] ankstesnio [prekių] ženklo arba ankstesnės teisės egzistavimą, galiojimą bei apsaugos apimtį <...>. Protestą reiškianti šalis pateikia šiuos įrodymus:
                        <...>

                                 d)

                                 jei protestas yra grindžiamas ankstesne teise, kaip apibrėžta Reglamento [Nr. 207/2009] 8 straipsnio 4 dalyje – tos teisės įgijimo, tęstinumo ir apsaugos apimties įrodymus;

                           <...>

                        3.

                        1 ir 2 dalyse nurodyta informacija ir įrodymai turi būti pateikti ta kalba, kuria vyksta procesiniai veiksmai, arba turi būti pateiktas vertimas. Vertimas turi būti pateikiamas per dokumento original[ui] pateik[ti] skirtą laiką.

                        4.

                        [EUIPO] neatsižvelgia į rašytinę informaciją, dokumentus arba jų dalis, kurie nebuvo pateikti arba nebuvo išversti į procesinių veiksmų kalbą per [EUIPO] nustatytą laiką.“

               33

               Taigi pagal Reglamento Nr. 2868/95 19 taisyklės 2 dalies d punktą protestą reiškiantis asmuo įpareigojamas pateikti EUIPO ne tik duomenis, įrodančius, kad atitinka nacionalinės teisės aktuose, kuriuos prašo taikyti, nustatytas sąlygas, kad galėtų uždrausti registruoti Europos Sąjungos prekių ženklą remdamasis ankstesne teise, bet ir šių teisės aktų turinio įrodymų (šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 28 d. Sprendimo Маска, T‑96/13, EU:T:2015:813, 30 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               34

               Iš to matyti, kad būtent ieškovė, kaip protestą reiškiantis asmuo, turi pateikti EUIPO nacionalinės teisės aktų turinio įrodymų. Kadangi šalys nepateikė jokių atitinkamų paaiškinimų ir įrodymų, EUIPO neprivalo, priešingai, nei tvirtina ieškovė, ex officio rinkti įrodymų, susijusių su taikytina nacionaline teise.

               35

               Savo protestą ieškovė grindė vaizdiniu žymeniu, kuris kaip neregistruotas prekių ženklas naudojamas Bulgarijoje, Čekijos Respublikoje, Vengrijoje, Lenkijoje ir Slovakijoje, ir, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 7 punkto, pateikė daug įrodymų, susijusių su neregistruoto prekių ženklo naudojimu. Tačiau ji nepateikė jokių įrodymų dėl taikytinų nacionalinės teisės aktų.

               36

               Dėl šios priežasties Protestų skyrius atmetė protestą ir nurodė, kad jį reiškiantis asmuo privalo pateikti EUIPO nacionalinės teisės aktų, pagal kuriuos jis gali pateikti protestą dėl Europos Sąjungos prekių ženklo registracijos, turinį patvirtinančius įrodymus.

               37

               Dėl ankstesnių teisių, kaip jos suprantamos pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalį, grindžiamų neregistruotais čekišku, vengrišku, lenkišku ir slovakišku prekių ženklais, konstatuotina, kad per administracinę procedūrą ieškovė nenurodė jokių šių valstybių narių nacionalinės teisės nuostatų. Taigi ginčijamo sprendimo 28–32 punktuose Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, kad iš esmės ieškovė neįrodė šių valstybių teisės aktų turinio, todėl atmetė minėtomis teisėmis grindžiamą protestą.

               38

               Dėl ankstesnės teisės, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalį, grindžiamos neregistruotu bulgarišku prekių ženklu, reikia nurodyti, kad 2013 m. rugpjūčio 16 d. Apeliacinei tarybai pateiktos apeliacijos motyvuose ieškovė nurodė tris Bulgarijos teisės nuostatas, tarp kurių – ir iš dalies pakeisto Prekių ženklų ir geografinių nuorodų įstatymo 12 straipsnio 6 dalį, pagal kurią protestas gali būti grindžiamas neregistruotu prekių ženklu, kuris naudojamas prekyboje Bulgarijoje.

               39

               Prieš vertinant, ar ieškovė įvykdė savo pareigą pagal Reglamento Nr. 2868/95 19 taisyklės 2 dalies d punktą, susijusią su Bulgarijos teisės aktų turinio įrodymu, reikia išnagrinėti klausimą, ar Apeliacinė taryba galėjo atsižvelgti į šiuos pirmą kartą jai pateiktus įrodymus.

         Dėl Apeliacinės tarybos galimybės atsižvelgti į pirmą kartą jai pateiktus įrodymus, susijusius su nacionaline teise

               40

               Kaip kad buvo nurodyta šio sprendimo 38 punkte, būtent apeliacijos motyvuose ieškovė pirmą kartą nurodė tris Bulgarijos teisės nuostatas, tarp kurių – ir Prekių ženklų ir geografinių nuorodų įstatymo 12 straipsnio 6 dalis.

               41

               Remdamasi antruoju pagrindu ieškovė nurodo, kad Apeliacinei tarybai nedraudžiama atsižvelgti į Prekių ženklų ir geografinių nuorodų įstatymo 12 straipsnio 6 dalį, nurodytą per joje vykusią procedūrą. Šiuo klausimu ji remiasi Apeliacinės tarybos galimybe atsižvelgti į pavėluotai pateiktus faktus ir įrodymus.

               42

               EUIPO nurodo, kad priimti pavėluotai pateiktus įrodymus Apeliacinė taryba gali tik jeigu ieškovės vėlavimas pateikti šiuos įrodymus gali būti pateisinamas „vienalaikėmis aplinkybėmis“. Taigi šiuo atveju nėra aplinkybių, galinčių sutrukdyti ieškovei pateikti reikalingus įrodymus dėl taikytinų nacionalinės teisės aktų. Be to, teisinis klausimas, į kurį turi atsakyti EUIPO, t. y. ar reikia atsižvelgti į praleidus terminą pateiktus įrodymus, kyla tik tada, kai papildomi įrodymai skirti tik paremti arba paaiškinti laiku pateiktiems įrodymams.

               43

               Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad EUIPO gali neatsižvelgti į faktus ar įrodymus, kurių šalys nepateikė laiku.

               44

               Šiuo klausimu pažymėtina, jog pagal nusistovėjusią teismo praktiką iš Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalies formuluotės matyti, kad pagal bendrąją taisyklę, jeigu nenurodyta kitaip, šalys faktines aplinkybes ir įrodymus gali pateikti pasibaigus jiems pateikti nustatytam terminui pagal Reglamento Nr. 207/2009 nuostatas ir kad EUIPO visiškai nedraudžiama atsižvelgti į pavėluotai, t. y. pasibaigus Protestų skyriaus nustatytam terminui, ir prireikus pirmą kartą Apeliacinėje taryboje nurodytus faktus bei pateiktus įrodymus (2013 m. liepos 18 d. Sprendimo New Yorker SHK Jeans / VRDT, C‑621/11P, EU:C:2013:484, 30 punktas; taip žr. 2014 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Žolės stiebo butelyje forma, T‑235/12, EU:T:2014:1058, 44 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               45

               Minėtoje nuostatoje nustatyta, kad ši tarnyba „gali“ tokiu atveju nuspręsti neatsižvelgti į tokius įrodymus, todėl ši nuostata EUIPO iš esmės suteikia didelę diskreciją spręsti, ar reikia į juos atsižvelgti, siekiant pagrįsti tokį sprendimą (2007 m. kovo 13 d.Sprendimo VRDT / Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, 43 punktas ir 2013 m. liepos 18 d. Sprendimo New Yorker SHK Jeans / VRDT, C‑621/11 P, EU:C:2013:484, 23 punktas).

               46

               Reglamento Nr. 2868/95 20 taisyklės 1 dalyje numatyta, kad „jei iki 19 taisyklės 1 dalyje nurodyto termino pabaigos protestą reiškianti šalis neįrodė jos ankstesnio ženklo arba ankstesnės teisės egzistavimo, galiojimo ir apsaugos apimties, taip pat ir savo teisės pateikti protestą, protestas atmetamas kaip nepagrįstas“.

               47

               Pagal Reglamento Nr. 2868/95 50 taisyklės 1 dalies trečią pastraipą, kai apeliacija pateikiama dėl Protestų skyriaus sprendimo, Apeliacinė taryba nagrinėja tik tuos apeliacijos faktus ir įrodymus, kurie buvo pateikti per Protestų skyriaus nustatytą terminą, nebent laikytųsi nuomonės, kad, remiantis Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalimi, reikėtų atsižvelgti ir į naujus arba papildomus faktus bei įrodymus (žr. šiuo klausimu 2013 m. spalio 3 d. Sprendimo Rintisch / VRDT, C‑120/12 P, EU:C:2013:638, 31 punktą).

               48

               Šiuo atžvilgiu reikia priminti, jog Teisingumo Teismas nusprendė, kad kai EUIPO turi priimti sprendimą per protesto procedūrą, atsižvelgimas į pavėluotai pateiktus faktus ir įrodymus gali būti pateisinamas ypač tuomet, kai ji mano, kad pavėluotai pateiktos faktinės aplinkybės iš pirmo žvilgsnio atrodo galinčios turėti įtakos jai pateikto protesto nagrinėjimo baigčiai, ir kai procedūros stadija, per kurią įvyksta šis pavėluotas pateikimas, ir su ja susijusios aplinkybės leidžia į tai atsižvelgti (žr. 2013 m. spalio 3 d. Sprendimo Rintisch / VRDT, C‑120/12 P, EU:C:2013:638, 38 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               49

               Šiuo atveju ginčijamo sprendimo 22 punkte Apeliacinė taryba nusprendė, kad trys Bulgarijos teisės nuostatos apeliacijos motyvuose buvo nurodytos pavėluotai, nes teisinius pagrindus reikalaujama nurodyti per vykstant protesto procedūrai nustatytą terminą. Apeliacinės tarybos nuomone, priekaištų pagrindų nustatymas negali būti atidedamas iki apeliacinės procedūros.

               50

               Reglamento Nr. 2868/95 19 taisyklės 1 dalyje numatytas terminas, skirtas to paties reglamento 19 taisyklės 2 dalies d punkte reikalaujamai informacijai pateikti, baigėsi 2012 m. gruodžio 13 d.

               51

               Dėl Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalies ginčijamo sprendimo 25 punkte Apeliacinė taryba nusprendė, kad ji bet kuriuo atveju netaikytina, nes nėra „faktų ir įrodymų“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.

               52

               Visų pirma dėl EUIPO argumento, kad priimti pavėluotai pateiktus įrodymus, susijusius su ankstesnės teisės buvimu ir apsaugos apimtimi, Apeliacinė taryba gali tik jei tai gali būti pateisinama „vienalaikėmis aplinkybėmis“, konstatuotina, jog Teisingumo Teismas 2013 m. spalio 3 d. Sprendime Rintisch / VRDT (C‑120/12 P, EU:C:2013:638, 39 punktas) nusprendė, jog tokiu atveju Apeliacinės tarybos diskrecija yra ribota, todėl pritarti pavėluotam tokių įrodymų pateikimui ji gali tik tada, kai aplinkybės, kuriomis įrodymai buvo pateikti, pateisina apelianto vėlavimą atlikti jam tenkančią įrodinėjimo pareigą. Teisingumo Teismas Apeliacinės tarybos diskrecijos ribojimo kriterijumi laiko aplinkybę, kad apeliantas turėjo žinoti konkrečius dokumentus, kuriuos turėjo pateikti protestui pagrįsti, nes griežtas ir baigtinis jų sąrašas pateiktas Reglamento Nr. 2868/95 19 taisyklės 2 dalies a punkto ii papunktyje.

               53

               Taigi šiuo atveju, priešingai nei Reglamento Nr. 2868/95 19 taisyklės 2 dalies a punkto ii papunktyje, to paties reglamento 19 taisyklės 2 dalies d punkte nepateiktas griežtas ir baigtinis sąrašas dokumentų, kuriuos reikia pateikti protestui, grindžiamam Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalimi, pagrįsti. Iš tikrųjų šioje nuostatoje tik minima pareiga pateikti ankstesnės teisės pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalį įgijimo, tęstinumo ir apsaugos apimties įrodymų ir nepateikiama kitų paaiškinimų.

               54

               Be to, kaip matyti iš bylos medžiagos, 2012 m. rugpjūčio 1 d. EUIPO laiško priede, kuriame, be kita ko, nurodoma, jog ankstesnių teisių įrodymo terminas baigiasi 2012 m. gruodžio 13 d., tik paaiškinama, jog pateikus protestą, grindžiamą Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalimi, reikia, be kita ko, įrodyti nacionalinės teisės turinį.

               55

               Taigi, kitaip nei aplinkybių, nurodytų 2013 m. spalio 3 d. Sprendime Rintisch / VRDT (C‑120/12 P, EU:C:2013:638, 39 punktas), atveju, ieškovė šioje byloje negalėjo žinoti, kokius konkrečius dokumentus turėjo pateikti protestui pagrįsti.

               56

               Todėl manytina, kad 2013 m. spalio 3 d. Sprendime Rintisch / VRDT (C‑120/12 P, EU:C:2013:638) išdėstytos sąlygos netaikytinos šioje byloje ir kad Apeliacinės tarybos diskrecija, susijusi su Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalyje numatyta galimybe atsižvelgti į pavėluotai pateiktus faktus ir įrodymus, neturėtų būti ribojama.

               57

               Dėl EUIPO argumento, kad atsižvelgimo į pavėluotai pateiktus įrodymus klausimas keliamas tik papildomų įrodymų, kuriais siekiama paremti arba paaiškinti laiku pateiktus įrodymus, atveju, pažymėtina, jog bet kuriuo atveju nuorodos į tris Bulgarijos teisės aktų nuostatas, kurias ieškovė pateikė Apeliacinei tarybai pateiktos apeliacijos motyvuose, nėra visiškai naujos aplinkybės ir turi būti laikomos dalimi įrodymų, skirtų įrodyti neregistruoto bulgariško prekių ženklo įgijimui, tęstinumui ir apsaugos apimčiai. Kaip buvo konstatuota šio sprendimo 35 punkte, kai kurie įrodymai, skirti įrodyti ankstesnio neregistruoto prekių ženklo buvimui, galiojimui ir apsaugos apimčiai, buvo pateikti per procedūrą Protestų skyriuje (žr. ginčijamo sprendimo 7 punktą).

               58

               Šiuo klausimu primintina, kad Reglamento Nr. 2868/95 19 taisyklės 2 dalies d punkte nepateiktas tikslus ir baigtinis sąrašas įrodymų, patvirtinančių ankstesnės teisės pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalį buvimą, galiojimą ir apsaugos apimtį, kuriuos protestą reiškiantis asmuo, siekiantis remtis šia teise, turi pateikti EUIPO. Todėl svarbūs nacionalinės teisės aktai gali būti laikomi vienu iš ankstesnės teisės įgijimo, tęstinumo ir apsaugos pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalį įrodymų.

               59

               Galiausiai iš ginčijamo sprendimo matyti, kad bet kuriuo atveju Apeliacinė taryba nepasinaudojo net ir savo ribota diskrecija. Ji tik patvirtino, kad nuorodos į Bulgarijos nacionalinės teisės nuostatas pateiktos pavėluotai ir kad priekaištų pagrindų nustatymas negali būti atidedamas iki apeliacinės procedūros.

               60

               Dėl ginčijamo sprendimo 25 punkte išdėstytos Apeliacinės tarybos pozicijos, kurią EUIPO palaiko Bendrajame Teisme ir pagal kurią ieškovės pateiktos Bulgarijos teisės aktų nuostatų citatos, konkrečiai nenurodant jų šaltinio, nepacituojant oficialaus teksto ir nepateikiant įrodymų dėl šių normų egzistavimo, nelaikytinos faktais arba įrodymais pagal Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalį, pažymėtina, kad ši pozicija, be kita ko, nepagrįsta, yra akivaizdžiai klaidinga. Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalyje EUIPO leidžiama neatsižvelgti į faktus ar įrodymus, kurių šalys nepateikė laiku. Taigi nuoroda į Bulgarijos teisės aktų nuostatas neginčijamai nurodyta šioje nuostatoje, kuria ieškovė rėmėsi Apeliacinėje taryboje. Jeigu šios nuorodos nepakanka, kad būtų įvykdyta ieškovei tenkanti pareiga nustatyti, kurie nacionalinės teisės aktai turi būti taikomi, Apeliacinė taryba vis tiek turi įgyvendinti savo diskreciją.

               61

               Iš to, kas išdėstyta, matyti, jog šiuo atveju neįgyvendinusi savo diskrecijos Apeliacinė taryba negalėjo ginčijamo sprendimo 22 punkte pagrįstai prieiti prie išvados, kad nuorodos į tris nacionalinės teisės nuostatas buvo pateiktos pavėluotai. Taigi Apeliacinė taryba klaidingai neįgyvendino jai suteiktos diskrecijos ir klaidingai grindė atsisakymą atsižvelgti į jai pateiktas nuorodas į Bulgarijos teisę. Taip Apeliacinė taryba pažeidė Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalį ir Reglamento Nr. 2868/95 50 taisyklės 1 dalies trečią pastraipą.

         Dėl klausimo, ar ieškovė įvykdė pareigą pateikti nacionalinės teisės aktus pagal Reglamento Nr. 2868/95 19 taisyklės 2 dalies d punktą

               62

               Ieškovė tvirtina, kad ginčijamame sprendime trūksta motyvų, leidžiančių nustatyti, kodėl Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalis neturėtų būti taikoma prašomam įregistruoti prekių ženklui, nepaisant to, kad ji pateikė tapataus žymens naudojimo įrodymų ir rėmėsi Prekių ženklų ir geografinių nuorodų įstatymo 12 straipsnio 6 dalies nuostatomis.

               63

               Jos nuomone, Apeliacinė taryba klaidingai manė, kad jos nurodyta nacionalinės teisės nuostata, t. y. Prekių ženklų ir geografinių nuorodų įstatymo 12 straipsnio 6 dalis, taikoma plačiai žinomiems prekių ženklams ir yra susijusi su Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 5 dalimi.

               64

               Atlikdama nacionalinio įstatymo nagrinėjimą ex officio Apeliacinė taryba priėjo prie klaidingos išvados dėl šio įstatymo apimties ir taip pažeidė Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 1 dalyje bei Teisingumo Teismo praktikoje įtvirtintą pareigą ex officio nustatyti taikytinus valstybių narių nacionalinius įstatymus ir griežtai juos taikyti.

               65

               EUIPO mano, kad Apeliacinė taryba pagrįstai akcentavo, kad buvo pažeista pareiga, numatyta Reglamento Nr. 2868/95 19 taisyklėje, pagal kurią tuo atveju, kai paduodamas protestas, grindžiamas ankstesnės teisės egzistavimu pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalį, protestą padavęs asmuo turi pateikti tos teisės įgijimo, tęstinumo ir apsaugos apimties įrodymų. Dėl šios pareigos pažeidimo protestas atmetamas kaip nepagrįstas pagal Reglamento Nr. 2868/95 20 taisyklės 1 dalį.

               66

               Kaip ir Apeliacinė taryba, EUIPO priekaištauja ieškovei dėl to, kad ši rėmėsi teisės normomis, nenurodydama konkretaus šaltinio, nepacituodama oficialaus teksto bulgarų kalba ir nepateikdama Darzhaven vestnik (Oficialus Bulgarijos biuletenis), oficialių įstatymų rinkinių, komentarų ar nacionalinės teismų praktikos ištraukų.

               67

               Kaip jau buvo nurodyta šio sprendimo 38 punkte, ieškovė Apeliacinei tarybai pateiktos apeliacijos motyvuose pacitavo, be kita ko, iš dalies pakeisto Prekių ženklų ir geografinių nuorodų įstatymo 12 straipsnio 6 dalį. Ši citata apima paskelbimo Darzhaven vestnik nuorodą ir šios nuostatos įsigaliojimo datą, t. y. 2011 m. spalio 3 d. Iš minėtos nuostatos matyti, kad tuo atveju, kai neregistruoto prekių ženklo, kuris naudojamas prekyboje Bulgarijos teritorijoje, savininkas pareiškia protestą, negali būti registruojamas joks prekių ženklas, kurio registracijos paraiškos data yra vėlesnė už neregistruoto prekių ženklo naudojimą prekyboje.

               68

               Dėl šio sprendimo 67 punkte nurodytos informacijos primintina, kad Apeliacinė taryba nusprendė, jog ieškovė tik citavo Prekių ženklų ir geografinių nuorodų įstatymo 12 straipsnio 1 dalį ir nepateikė originalios versijos bulgarų kalba, taip pat neįrodė, kad minėtas tekstas paimtas iš oficialaus ir patikimo šaltinio ir kad ši nuostata laikoma neseniai pradėta taikyti. Remdamasi lentele, kuri pridedama prie gairių dėl procedūrų EUIPO (žr. šio sprendimo 12 punktą), Apeliacinė taryba konstatavo, kad Bulgarijoje saugomi tik plačiai žinomi neregistruoti prekių ženklai ir kad šiuo atveju ieškovė niekada nesirėmė ankstesnio prekių ženklo žinomumu.

               69

               Pirma, konstatuotina, kad nei reglamentuose Nr. 207/2009 ir 2868/95, nei teismo praktikoje nenurodoma, kaip turi būti įrodytas nacionalinės teisės aktų turinys. Todėl Apeliacinė taryba neturėtų reikalauti, kad ieškovė pateiktų Darzhaven vestnik ištrauką arba oficialų tekstą bulgarų kalba, ypač kai procedūros EUIPO kalba yra anglų.

               70

               Šiuo klausimu pažymėtina, kad iš ieškovės reikalaujami nacionalinės teisės įrodymai turi leisti EUIPO teisingai ir neabejojant nustatyti taikytiną teisę. Tokia informacija apie taikytinus teisės aktus turi leisti EUIPO suprasti ir taikyti tokių teisės aktų turinį, apsaugos suteikimo sąlygas ir apimtį, o pareiškėjui – įgyvendinti savo teises į gynybą. Taigi šiems tikslams įgyvendinti teisės aktų tekstas iš oficialaus šaltinio nėra būtinas.

               71

               Antra, reikia nurodyti, kad ginčijamo sprendimo 6 punkte Apeliacinė taryba klaidingai nustatė, kad ieškovės nurodyta nuostata yra Prekių ženklų ir geografinių nuorodų įstatymo 12 straipsnio 1 dalies nuostata. Kaip matyti iš Apeliacinei tarybai pateiktos apeliacijos motyvų, ieškovė citavo šio įstatymo 12 straipsnio 6 dalį ir paaiškino, kad tai yra „kita“ nei minėto įstatymo 12 straipsnio 1 dalyje numatyta galimybė protestuoti dėl prekių ženklo registracijos.

               72

               Trečia, ginčijamo sprendimo 8 punkte Apeliacinė taryba taip pat klaidingai nusprendė, kad Prekių ženklų ir geografinių nuorodų įstatymo 12 straipsnio 6 dalimi ieškovė pirmą kartą rėmėsi 2014 m. kovo 25 d. papildomame pranešime.

               73

               Kaip jau buvo nurodyta šio sprendimo 38 punkte, ieškovė minėta nuostata rėmėsi 2013 m. rugpjūčio 16 d. Apeliacinei tarybai pateiktoje apeliacijoje.

               74

               Be to, kaip matyti iš bylos medžiagos ir, be kita ko, iš ginčijamo sprendimo 24 punkto, papildomo pranešimo data yra 2014 m. balandžio 16 d., o ne kovo 25 d.

               75

               Ketvirta, reikia nurodyti, kad, atsižvelgiant į Apeliacinei tarybai ieškovės pateiktus įrodymus, ginčijamo sprendimo 23 punkte Apeliacinė taryba, remdamasi tik nacionalinės teisės lentele, kuri pridedama prie gairių dėl procedūrų EUIPO, negalėjo prieiti prie išvados, kad neregistruoti prekių ženklai Bulgarijoje saugomi tik jei yra plačiai žinomi. Iš tikrųjų ieškovės pateiktame Prekių ženklų ir geografinių nuorodų įstatymo 12 straipsnio 6 dalies tekste nenurodoma, kad neregistruoto prekių ženklo žinomumas yra būtina sąlyga, kad tokio prekių ženklo savininkas galėtų protestuoti dėl naujo prekių ženklo registracijos. Be to, šio klausimo Apeliacinė taryba neanalizavo.

               76

               Taip pat pažymėtina, kad net jeigu EUIPO savo rašytiniuose dokumentuose tvirtina, kad prie minėtų direktyvų pridėta lentelė nėra „teisės šaltinis“ ir gali likti neatnaujinta, Apeliacinė taryba rėmėsi minėta lentele, kai tvirtino, kad Bulgarijoje neregistruoti prekių ženklai saugomi su sąlyga, kad jie yra plačiai žinomi. Ji tai konstatavo, nepaisydama aplinkybės, kad, kaip pati tvirtino ginčijamo sprendimo 23 punkte, ieškovės nurodyta nuostata pradėta taikyti neseniai.

               77

               Šiuo klausimu primintina, jog dėl kompetentingų EUIPO instancijų Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad jos turi įvertinti galią ir turinį įrodymų, kuriuos protestą pateikęs asmuo pateikė tam, kad patvirtintų nacionalinės teisės normos, kuria remiasi, turinį (šiuo klausimu žr. 2014 m. kovo 27 d. Sprendimo VRDT / National Lottery Commission, C‑530/12 P, EU:C:2014:186, 35 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               78

               Pritaikius nacionalinę teisę gali išlikti pagrindas, kuriuo remiantis gali būti atsisakyta registruoti Europos Sąjungos prekių ženklą, todėl prieš patenkinant protestą dėl tokio prekių ženklo registracijos būtina suteikti EUIPO galimybę patikrinti, ar protestą pateikusio asmens informacija, kiek tai susiję su jam tenkančia įrodinėjimo našta, svarbi nustatant tokios nacionalinės teisės turinį (šiuo klausimu žr. 2014 m. kovo 27 d. Sprendimo VRDT / National Lottery Commission, C‑530/12 P, EU:C:2014:186, 41 punktą).

               79

               Esant tokioms aplinkybėms, kai EUIPO gali tekti atsižvelgti, be kita ko, į valstybės narės teisę, pagal kurią saugoma ankstesnė teisė, kuria grindžiamas protestas, ji privalo savo iniciatyva ir šiuo tikslu tinkamomis priemonėmis gauti informacijos, susijusios su atitinkamos valstybės narės nacionaline teise, jei tokia informacija yra būtina vertinant aptariamo santykinio atmetimo pagrindo taikymo sąlygas, ypač nurodytų faktų realumą ar pateiktų dokumentų įrodomąją galią (šiuo klausimu žr. 2014 m. kovo 27 d. Sprendimo VRDT / National Lottery Commission, C‑530/12 P, EU:C:2014:186, 45 punktą). Ši pareiga ex officio gauti informacijos apie nacionalinę teisę prireikus taikoma EUIPO tuo atveju, kai ji jau turi su nacionaline teise susijusių pirminių duomenų – teiginių apie tokios teisės turinį arba vykstant teisminiams ginčams pateiktų įrodymų, kurie tariamai turi įrodomąją galią (2013 m. kovo 20 d. Sprendimo El Corte Inglés / VRDT – Chez Gerard (CLUB GOURMET), T‑571/11, Rink., EU:T:2013:145, 41 punktas).

               80

               Taigi šiuo atveju Apeliacinė taryba ne tik nepatikrino ieškovės pateiktų įrodymų, susijusių su nacionaline teise, svarbos, bet ir atmetė juos remdamasi informacijos šaltiniu, kuris, kaip paaiškėjo, yra netikslus.

               81

               Jeigu Apeliacinė taryba abejojo dėl ieškovės nurodytos Prekių ženklų ir geografinių nuorodų įstatymo 12 straipsnio 6 dalies pateikimo patikimumo, taikymo ar aiškinimo, ji turėjo vykdyti jai tenkančius vertinimo įgaliojimus.

               82

               Šiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į šio sprendimo 79 punkte primintą teismo praktiką, EUIPO turėjo imtis visų priemonių, kurios jai prieinamos dėl turimų vertinimo įgaliojimų, kad gautų informacijos apie taikytiną nacionalinę teisę ir nuodugniau ištirtų nurodytos nacionalinės teisės nuostatų turinį ir taikymo sritį, atsižvelgdama į ieškovės pateiktus argumentus ir veikdama ex officio arba pasiūlydama ieškovei pagrįsti informaciją apie jai nurodytą nacionalinę Bulgarijos teisę (šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 28 d. Sprendimo Маска, T‑96/13, EU:T:2015:813, 35 punktą).

               83

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, reikia nuspręsti, kad Apeliacinė taryba negalėjo atmesti apeliacijos motyvuose ieškovės pateiktos nuorodos į Prekių ženklų ir geografinių nuorodų įstatymo 12 straipsnio 6 dalį dėl ginčijamo sprendimo 23 punkte nurodytų priežasčių ir neįvykdžiusi jai tenkančių vertinimo įgaliojimų.

               84

               Taigi reikia patenkinti ieškinį ir panaikinti ginčijamą sprendimą, nesant būtinybės nagrinėti kitų dviejų ieškovės nurodytų pagrindų.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               85

               Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 134 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo.

               86

               Kadangi EUIPO pralaimėjo bylą, ji turi padengti savo ir ieškovės bylinėjimosi išlaidas pagal šios pateiktus reikalavimus.

               Remdamasis šiais motyvais,
               BENDRASIS TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
               nusprendžia:

                           1.

                           Panaikinti 2014 m. birželio 2 d. Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybos (EUIPO) ketvirtosios apeliacinės tarybos sprendimą (byla R 1587/2013‑4).

                           2.

                           EUIPO ir Kosta Iliev padengia savo ir Group OOD bylinėjimosi išlaidas.

                           Prek

                           Labucka

                           Kreuschitz

                     Paskelbta 2016 m. birželio 29 d. viešame teismo posėdyje Liuksemburge.
                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: bulgarų.


title: 2011 m. lapkričio 30 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#SE-Blusen Stenau GmbH prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo SE(c) SPORTS EQUIPMENT paraiška - Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas SE So Easy - Santykinis atmetimo pagrindas - Žymenų panašumas - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-477/10.

text:
      2011 m. lapkričio 30 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas SE‑Blusen Stenau prieš VRDT – Sport Eybl & Sports Experts (SE© SPORTS EQUIPMENT)
      (Byla T‑477/10)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo SE© SPORTS EQUIPMENT paraiška – Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas „SE So Easy“ – Santykinis atmetimo pagrindas – Žymenų panašumas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas
         – Galimybė supainioti su ankstesniu prekių ženklu (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 19,
         23, 66, 71 ir 72 punktus)

      Dalykas

         Ieškinys dėl 2010 m. liepos 22 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1393/2009‑1), susijusio su protesto
                  procedūra tarp

               SE‑Blusen Stenau GmbH
                ir
               Sport Eybl & Sports Experts GmbH
               .
            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Panaikinti 2010 m. liepos 22 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) pirmosios apeliacinės
                     tarybos sprendimą (byla R 1393/2009‑1).

                  2.

                  	VRDT padengia savo ir SE-Blusen Stenau GmbH nurodytas bylinėjimosi išlaidas.

                  3.

                  	Sport Eybl & Sports Experts GmbH padengia savo bylinėjimosi išlaidas.


1991 m. spalio 3 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # An Bord Bainne, Irish Dairy Board, Co-operative Ltd prieš Hauptzollamt Gronau. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht Düsseldorf - Vokietija. # Piniginės kompensacinės sumos. # Byla C-364/89.


2014 m. vasario 27 d. Bendrojo Teismo (devintoji kolegija) sprendimas.#Lidl Stiftung & Co. KG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui).#Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo LIDL paraiška – Ankstesnis vaizdinis nacionalinis prekių ženklas LÍDL MUSIC – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas – Ankstesnio prekių ženklo naudojimas iš tikrųjų – Reglamento Nr. 207/2009 15 straipsnio 1 dalis ir 42 straipsnio 2 ir 3 dalys.#Byla T-226/12.