title: 2012 m. sausio 17 d. Bendrojo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas. # Italijos Respublika prieš Europos Komisiją. # Sveikatos reikalavimai - Paukščių gripas - Italijos paukštienos sektoriaus rinka - Italijos valdžios institucijų prašymą imtis išskirtinių priemonių paukštienos sektoriaus rinkai paremti - Komisijos sprendimas atmesti. # Byla T-135/07.

text:
      2012 m. sausio 17 d. Bendrojo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas
      Italija prieš Komisiją
      (Byla T-135/07)
      „Gyvūnų sveikatos reikalavimai — Paukščių gripas — Italijos paukštienos rinka — Italijos valdžios institucijų prašymas imtis išskirtinių priemonių paukštienos rinkai paremti — Komisijos sprendimas atmesti“
      1.                     Žemės ūkis — Bendras rinkų organizavimas — Paukštiena — Gamintojų ar vartotojų diskriminavimas — Draudimas — Apimtis — Sąjungos
            institucijų vertinimo diskrecija bendros žemės ūkio politikos srityje — Teisminė kontrolė — Apimtis (EB 34 straipsnio 2 dalies
            antra pastraipa; Tarybos reglamento Nr. 2777/75 14 straipsnis) (žr. 53–57, 68, 69 punktus)
      2.                     Žemės ūkis — Bendras rinkų organizavimas — Paukštiena — Rinkos paramos priemonės kiaušinių sektoriuje — Komisijos sprendimas,
            kuriuo atmestos išskirtinės paukštienos rinkos paramos priemonės — Sprendimas, kuriame daromas skirtumas tarp ekonominių nuostolių,
            patirtų sunaikinus vienos dienos viščiukus, ir nuostolių, patirtų sunaikinus perimus inkubuotus kiaušinius — Nediskriminavimo
            principas — Pažeidimas (EB 34 straipsnio 2 dalies antra pastraipa; Tarybos reglamento Nr. 2777/75 14 straipsnis; Komisijos
            reglamentas Nr. 2102/2004) (žr. 87–89, 98, 99 punktus)
      Dalykas

               Prašymas panaikinti 2007 m. vasario 7 d. Komisijos sprendimą atmesti Italijos valdžios institucijų prašymą pagal 1975 m. spalio
                  29 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2777/75 dėl bendro paukštienos rinkos organizavimo (OL L 282, p. 77; 2004 m. specialusis
                  leidimas lietuvių k., 3 sk., 2 t., p. 138) 14 straipsnį imtis išskirtinių priemonių Italijos paukštienos rinkai paremti.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Panaikinti 2007 m. vasario 7 d. Komisijos sprendimą, kuriuo atmetamas Italijos Respublikos prašymas pagal 1975 m. spalio 29 d.
                     Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2777/75 dėl bendro paukštienos rinkos organizavimo 14 straipsnį imtis išskirtinių priemonių paukštienos
                     rinkai paremti.

                  2.

                  	Priteisti iš Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas.


1986 m. spalio 23 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # A. J. M. van Roosmalen prieš Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor de Gezondheid, Geestelijke en Maatschappelijke Belangen. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Raad van Beroep Utrecht - Nyderlandai. # Socialinė apsauga. # Byla 300/84.


2016 m. gegužės 25 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#U-R LAB prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą.#Europos Sąjungos prekių ženklas – Vaizdinio ir žodinio Europos Sąjungos prekių ženklų THE DINING EXPERIENCE paraiška – Absoliutus atmetimo pagrindas – Skiriamojo požymio nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktas – Pareiga motyvuoti – Reglamento Nr. 207/2009 75 straipsnis.#Bylos T-422/15 ir T-423/15.


1998 m. spalio 22 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Raija-Liisa Jokela ir Laura Pitkäranta. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Maaseutuelinkeinojen valituslautakunta - Suomija. # Žemės ūkis. # Sujungtos bylos C-9/97 ir C-118/97.


title: 2009 m. birželio 11 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#H. J. Nijemeisland prieš Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nyderlandai.#Bendroji žemės ūkio politika - Galvijiena - Reglamentas (EB) Nr. 795/2004 - 3a straipsnis - Integruota administravimo ir kontrolės sistema, taikoma tam tikroms Bendrijos pagalbos schemoms - Bendroji išmoka - Referencinės sumos apskaičiavimas - Sumažinimai ir neskyrimai.#Byla C-170/08.

text:
      Byla C‑170/08
      H. J. Nijemeisland
      prieš
      Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit
      (College van Beroep voor het bedrijfsleven prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Bendra žemės ūkio politika – Galvijiena – Reglamentas (EB) Nr. 795/2004 – 3a straipsnis – Integruota administravimo ir kontrolės sistema, taikoma tam tikroms Bendrijos pagalbos schemoms – Bendroji išmoka – Referencinės sumos apskaičiavimas – Sumažinimai ir neskyrimai“
      Sprendimo santrauka
      Žemės ūkis – Bendra žemės ūkio politika – Integruota administravimo ir kontrolės sistema, susijusi su tam tikromis pagalbos
            schemomis – Bendrosios išmokos schema
      (Tarybos reglamento Nr. 1254/1999 23 straipsnio 1 dalis ir Tarybos reglamento Nr. 1782/2003 37 straipsnio 1 dalis; Komisijos
            reglamento Nr. 795/2004 3a straipsnis)
      Reglamento Nr. 795/2004, nustatančio išsamias bendrosios išmokos schemos, pateiktos Reglamente Nr. 1782/2003, nustatančiame
         bendrąsias tiesioginės paramos schemų pagal bendrą žemės ūkio politiką taisykles ir nustatančiame tam tikras paramos schemas
         ūkininkams, įgyvendinimo taisykles, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1974/2004, 3a straipsnį reikia aiškinti taip, kad apskaičiuojant
         referencinę sumą pagal Reglamento Nr. 1782/2003 37 straipsnio 1 dalį nereikia atsižvelgti į sumažinimus ir neskyrimus pagal
         Reglamentą Nr. 1254/1999 dėl bendro galvijienos rinkos organizavimo.

      Iš tiesų Reglamento Nr. 795/2004 3a straipsnyje aiškiai numatyta, kad apskaičiuojant referencinę sumą atsižvelgiama į gyvūnų,
         už kuriuos „buvo arba turėjo būti suteikta“ tiesioginė išmoka, skaičių. Iš to išplaukia, jog siekiant apskaičiuoti referencinę
         sumą pagal Reglamento Nr. 1782/2003 37 straipsnio 1 dalį nereikalaujama, kad ūkininkui būtų buvusi sumokėta nagrinėjama tiesioginė
         išmoka. Iš Reglamento Nr. 1254/1999 23 straipsnio 1 dalies formuluotės matyti, kad taikant sankciją gamintojas netenka teisės
         į pagal šį reglamentą skiriamas išmokas, nepaisant atitinkamų gyvūnų skaičiaus. Taigi tokia sankcija neturi įtakos nustatant
         gyvūnų skaičių, į kurį reikia atsižvelgti apskaičiuojant minėtą referencinę sumą. Be to, šis aiškinimas atitinka Bendrijos
         teisės aktų leidėjo valią neleisti sankcijoms visą laiką galioti žemdirbių nenaudai po pirminės sankcijos paskyrimo.

      (žr. 33–36 ir 47 punktus bei rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (penktoji kolegija) SPRENDIMAS
      2009 m. birželio 11 d.(*)

      „Bendra žemės ūkio politika – Galvijiena – Reglamentas (EB) Nr. 795/2004 – 3a straipsnis – Integruota administravimo ir kontrolės sistema, taikoma tam tikroms Bendrijos pagalbos schemoms – Bendroji išmoka – Referencinės sumos apskaičiavimas – Sumažinimai ir neskyrimai“
      Byloje C‑170/08
      dėl College van Beroep voor het bedrijfsleven (Nyderlandai) 2008 m. balandžio 16 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2008 m. balandžio 23 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      H. J. Nijemeisland
      prieš
      Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit,

      TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Ilešič, teisėjai A. Tizzano ir A. Borg Barthet (pranešėjas),
      generalinė advokatė J. Kokott,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. M. Wissels ir Y. de Vries,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos F. Clotuche‑Duvieusart ir S. Noe,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2004 m. balandžio 21 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 795/2004, nustatančio
         išsamias bendrosios išmokos schemos, pateiktos Tarybos reglamente (EB) Nr. 1782/2003, nustatančiame bendrąsias tiesioginės
         paramos schemų pagal bendrą žemės ūkio politiką taisykles ir nustatančiame tam tikras paramos schemas ūkininkams, įgyvendinimo
         taisykles (OL L 141, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 44 t., p. 226), iš dalies pakeisto 2004 m. spalio
         29 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1974/2004 (OL L 345, p. 85, toliau – Reglamentas Nr. 795/2004), 3a straipsnio aiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp H. J. Nijemeisland ir Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit (Žemės ūkio, gamtos apsaugos ir maisto kokybės ministras; toliau – ministras) dėl bendrosios išmokos pagal 2003 m. rugsėjo
         29 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1782/2003, nustatantį bendrąsias tiesioginės paramos schemų pagal bendrą žemės ūkio politiką
         taisykles ir nustatantį tam tikras paramos schemas ūkininkams bei iš dalies keičiantį Reglamentus (EEB) Nr. 2019/93, (EB)
         Nr. 1452/2001, (EB) Nr. 1453/2001, (EB) Nr. 1454/2001, (EB) Nr. 1868/94, (EB) Nr. 1251/1999, (EB) Nr. 1254/1999, (EB) Nr. 1673/2000,
         (EEB) Nr. 2358/71 ir (EB) Nr. 2529/2001 (OL L 270, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 40 t., p. 269),
         nustatymo.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
       Reglamentas Nr. 1782/2003
      3        Reglamente Nr. 1782/2003, be kita ko, nustatoma ūkininkų pajamų rėmimo schema. Šio reglamento 1 straipsnio antroje įtraukoje
         ji apibūdinama kaip „bendrosios išmokos schema“. Ši schema reglamentuojama šio reglamento III dalyje.

      4        Reglamento Nr. 1782/2003 33 straipsnio 1 dalyje vardijami atvejai, kuriems esant ūkininkai gali naudotis bendrosios išmokos
         schema.

      5        33 straipsnio 1 dalies a punkte nustatyta:

      „Reikalavimų atitikimas
      1. Ūkininkai gali naudotis bendrosios išmokos schema, jei:
      a)       38 straipsnyje nurodytu referenciniu laikotarpiu jiems buvo skirta išmoka pagal bent vieną VI priede nurodytą paramos schemą;
         <...>“

      6        Bendrosios išmokos suma, vadinamoji „referencinė suma“, apskaičiuojama, remiantis minėto reglamento 37 straipsnyje nustatytu
         metodu.

      7        Reglamento Nr. 1782/2003 37 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Referencine suma laikoma trejų metų bendros išmokų, kurios buvo paskirtos ūkininkui pagal VI priede nurodytas paramos schemas,
         sumos vidurkis, apskaičiuotas ir patikslintas pagal VII priedą kiekvienais 38 straipsnyje nurodyto referencinio laikotarpio
         kalendoriniais metais.“

      8        Reglamento Nr. 1782/2003 33 straipsnio 1 dalyje ir 37 straipsnio 1 dalyje minimas referencinis laikotarpis, apibrėžtas šio
         reglamento 38 straipsnyje. Jame nustatyta:

      „Referencinis laikotarpis
      Referencinis laikotarpis apima 2000, 2001 ir 2002 kalendorinius metus.“
      9        Šio reglamento 39 straipsnyje numatyta:

      „Reglamento (EB) Nr. 1259/1999 3 ir 4 straipsnių taikymo atveju referenciniu laikotarpiu VII priede nurodytos sumos yra sumos,
         kurios būtų skiriamos prieš pradedant taikyti minėtus straipsnius.“

       Reglamentas Nr. 795/2004
      10      Reglamente Nr. 795/2004 išdėstytos Reglamente Nr. 1782/2003 numatytos bendrosios išmokos schemos įgyvendinimo nuostatos. Reglamento
         Nr. 795/2004 3a straipsnyje taip patikslinamas Reglamento Nr. 1782/2003 37 straipsnyje nustatytas apskaičiavimo būdas:

      „Nustatyti hektarai ir gyvūnai
      Neprieštaraujant Reglamento (EB) Nr. 1782/2003 VII priedo taikymui, hektarų arba gyvūnų skaičius, už kurį referenciniu laikotarpiu,
         į kurį turi būti atsižvelgiama nustatant Reglamento (EB) Nr. 1782/2003 37 straipsnio 1 dalyje nurodytą referencinę sumą, buvo
         arba turėjo būti suteikta tiesioginė išmoka, yra hektarų arba gyvūnų skaičius, kiekvienai iš Reglamento (EB) Nr. 1782/2003
         VI priede nurodytų tiesioginių išmokų nustatytas taip, kaip apibrėžta Reglamento (EB) Nr. 2419/2001 2 straipsnio r ir s punktuose.“

      11      Reglamento Nr. 1974/2004 penktoje konstatuojamojoje dalyje nustatyta:

      „Reglamento (EB) Nr. 1782/2003 2 straipsnio e dalyje numatyta, kad išmokos referenciniu laikotarpiu – tai išmokos, kurios
         mokamos arba turi būti sumokėtos tuo laikotarpiu. VII priede dar sakoma, kad reikėtų atsižvelgti į sumažinimus, kuriuos lemia
         bazinių plotų, viršutinių ribų ar kitų kiekybinių apribojimų taikymas. Todėl aiškumo dėlei reikia nurodyti, kad į sumažinimus
         ir neskyrimą, taikomus remiantis Komisijos reglamentu (EB) Nr. 2419/2001, neturėtų būti atsižvelgiama visų Reglamento (EB)
         Nr. 1782/2003 VI priede nurodytų tiesioginių išmokų atvejais, kad nebūtų visam laikui paliktas tuo laikotarpiu taikytas sumažinimas
         arba neskyrimas. Todėl, neprieštaraujant tolesniems Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies kontrolės
         veiksmams ir taikymui, reikėtų atsižvelgti į gyvūnų bei hektarų skaičių, nustatytą tuo metu, kai buvo nustatomos teisės į
         išmoką.“

       Reglamentas (EB) Nr. 2419/2001
      12      Reglamente Nr. 795/2004 minimos sąvokos: „nustatyti hektarai“ ir „nustatyti gyvūnai“ apibrėžiamos 2001 m. gruodžio 11 d. Komisijos
         reglamento (EB) Nr. 2419/2001, nustatančio išsamias integruotos administravimo ir kontrolės sistemos taikymo tam tikroms Tarybos
         reglamente (EEB) Nr. 3508/92 nustatytoms Bendrijos pagalbos schemoms taisykles (OL L 327, p. 11; 2004 m. specialusis leidimas
         lietuvių k., 3 sk., 34 t., p. 308), 2 straipsnio r ir s punktuose. Aptariamos apibrėžtys pateikiamos taip:

      „r)      „nustatytas plotas“ – tai plotas, atitinkantis visas pagalbos skyrimo taisyklėse nustatytas sąlygas;
      s)       „nustatytas gyvūnas“ – tai gyvūnas, atitinkantis visas pagalbos skyrimo taisyklėse nustatytas sąlygas.“
       Reglamentas (EB) Nr. 1254/1999
      13      1999 m. gegužės 17 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1254/1999 dėl bendro galvijienos rinkos organizavimo (OL L 1999, p. 21;
         2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 25 t., p. 339) 23 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Tais atvejais, kai pagal Direktyvos 96/23/EB (OL L 125, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 19 t., p. 64)
         nuostatas gyvulyje, priklausančiame gamintojo galvijų bandai, aptinkami medžiagų, uždraustų pagal Tarybos direktyvą 96/22/EB
         (OL L 125, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 19 t., p. 71), likučiai arba medžiagų, leistinų pagal minėtą
         dokumentą, tačiau pavartotų neteisėtai, likučiai arba kai gamintojo ūkyje randama bet kokios formos medžiagų ar produktų,
         uždraustų arba pagal Tarybos direktyvą 96/22/EB arba leistinų pagal minėtą dokumentą, tačiau laikomų neteisėtai, tas gamintojas
         netenka teisės gauti šiame skirsnyje numatytų išmokų už tuos kalendorinius metus, kuriais šios medžiagos buvo aptiktos.

      Jeigu pažeidimas nustatomas pakartotinai, teisės gauti išmokas netekimo laikotarpis, atsižvelgiant į pažeidimo rimtumą, gali
         būti pratęstas iki penkerių metų, skaičiuojant nuo tų metų, kuriais pakartotinas pažeidimas buvo nustatytas.“

       Nacionalinės teisės aktai
      14      2006 m. Reglamente dėl Bendrijos žemės ūkio politikos – Pajamų rėmimas (Regeling GLB‑inkomenssteun 2006) išdėstytos, be kita
         ko, Reglamento Nr. 1782 įgyvendinimo taisyklės.

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      15      2000 m. Algemene Inspectiedienst (Bendroji žemės ūkio ministerijos inspekcijos tarnyba) patikrino H. J. Nijemeisland. Per šią ieškovo ūkio apžiūrą trijų galvijų
         šlapime aptikta klenbuterolio.

      16      Klenbuterolis yra 1996 m. balandžio 29 d. Tarybos direktyva 96/23/EB dėl kai kurių medžiagų ir jų likučių gyvuose gyvūnuose
         ir gyvūninės kilmės produktuose monitoringo priemonių, panaikinančia Direktyvas 85/358/EEB ir 86/469/EEB bei Sprendimus 89/187/EEB
         ir 91/664/EEB (OL L 125, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 19 t., p. 71), uždrausta medžiaga.

      17      Ministras, remdamasis Reglamentu dėl EB priemokų už naminius gyvulius (Regeling dierlijke EG‑premies), 2001 m. liepos 6 d.
         Sprendimu H. J. Nijemeisland nesuteikė teisės gauti paramą už 2000 m., nes aptariamais metais pastarasis neturėjo „nustatytų
         gyvūnų“. H. J. Nijemeisland neturėjo nustatytų gyvūnų todėl, kad, remiantis Reglamento Nr. 1254/1999 23 straipsnio 1 dalimi,
         jam nebuvo skirta priemoka už galvijus. Nustatytų galvijų skaičius 2000 m. buvo 0.

      18      H. J. Nijemeisland pateikė skundą dėl 2001 m. liepos 6 d. Sprendimo. Šis skundas buvo pripažintas nepagrįstu 2002 m. kovo
         27 d. Sprendimu, kurio H. J. Nijemeisland neapskundė.

      19      Ministras, remdamasis Reglamentu Nr. 1782/2003, 2006 m. rugpjūčio 29 d. Sprendime nustatė H. J. Nijemeisland mokėtinos bendrosios
         išmokos sumą. Ją apskaičiuodamas pagal šio reglamento 37 straipsnio 1 dalį, ministras rėmėsi 2000 referenciniais metais nustatytu
         galvijų skaičiumi – 0.

      20      H. J. Nijemeisland 2006 m. rugsėjo 26 d. apskundė 2006 m. rugpjūčio 29 d. Sprendimą. Vienas iš pagrindų, kuriais jis grindė
         skundą, buvo tai, kad ministras neteisingai manė, jog H. J. Nijemeisland 2000 m. neturėjo nustatytų galvijų. H. J. Nijemeisland
         taip pat rėmėsi force majeure Reglamento Nr. 1782/2003 40 straipsnio prasme.

      21      Ministras 2006 m. lapkričio 21 d. Sprendimu pripažino H. J. Nijemeisland skundą nepagrįstu. Tuomet H. J. Nijemeisland pareiškė
         ieškinį dėl 2006 m. lapkričio 21 d. Sprendimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme. Šis teismas konstatavo,
         kad 2002 m. kovo 27 d. yra galutinis. Jis taip pat nusprendė, kad negali būti priimamas pagrindas dėl force majeure, nes praleistas terminas.

      22      Šiomis sąlygomis College van Beroep voor het bedrijfsleven nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:

      „Ar Reglamento (EB) Nr. 795/2004 3a straipsnį, skaitomą kartu su Reglamento (EB) Nr. 2419/2001 2 straipsnio r ir s punktais,
         reikia aiškinti taip, kad juo tik užkertamas kelias ilgalaikiam sumažinimų ir neskyrimų pagal Reglamentą (EB) Nr. 2419/2004
         pobūdžiui, arba ar ši nuostata taikoma ir tuomet, kai kalbama apie kitais reglamentais numatytus sumažinimus ir neskyrimus?“

       Dėl prejudicinio klausimo
      23      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 795/2004 3a straipsnį
         reikia aiškinti taip, kad apskaičiuojant referencinę sumą pagal Reglamento Nr. 1782/2003 37 straipsnio 1 dalį nereikia atsižvelgti
         į sumažinimus ir neskyrimus pagal Reglamentą Nr. 1254/1999.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      24      Nyderlandų vyriausybė teigia, kad nėra pakankamai argumentų, pateisinančių platesnį Reglamento Nr. 795/2004 3a straipsnio
         aiškinimą. Todėl į pateiktą klausimą turėtų būti atsakyta, jog šį straipsnį reikia aiškinti taip, kad apskaičiuojant referencinę
         sumą pagal Reglamento Nr. 1782/2003 37 straipsnio 1 dalį nereikia atsižvelgti į pagal Reglamento Nr. 2419/2001 nuostatas atliktą
         sumažinimą arba neskyrimą.

      25      Šiuo tikslu Nyderlandų vyriausybė remiasi griežtu Reglamento Nr. 795/2004 3a straipsnio aiškinimu ir Reglamento Nr. 1974/2004
         penkta konstatuojamąja dalimi, kurioje aiškiai pateikiama nuoroda į Reglamentą Nr. 2419/2001.

      26      Europos Bendrijų komisija mano, kad Reglamento Nr. 795/2004 3a straipsnį reikia aiškinti taip, kad apskaičiuojant referencinę
         sumą nereikia atsižvelgti į gamintojo ūkiui pagal Reglamento Nr. 1254/1999 23 straipsnio 1 dalį taikomą neskyrimą.

      27      Todėl Komisija teigia, jog Reglamento Nr. 795/2004 3a straipsniu nereikalaujama, kad apskaičiuojant nustatytų gyvūnų skaičių
         iš tikrųjų būtų išmokėta išmoka, ir jog Reglamento Nr. 1974/2004 penktą konstatuojamąją dalį reikia suprasti taip, kad ja
         nesiekiama palikti nuolat galioti visus referenciniu laikotarpiu taikytus sumažinimus ir neskyrimus.

      28      Komisija taip pat remiasi proporcingumo ir teisinio saugumo principais.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      29      Iš tiesų Reglamento Nr. 1782/2003 37 straipsnio 1 dalies formuluotė, kur minimas „trejų metų bendros išmokų, kurios buvo paskirtos,
         sumos vidurkis“, leidžia manyti, kad apskaičiuojant ūkininko referencinę sumą pagal bendrosios išmokos schemą galima atsižvelgti
         tik į gyvūnus, už kuriuos buvo gautos išmokos.

      30      Tai patvirtina Reglamento Nr. 1782/2003 VII priedo C punkto pirmosios pastraipos nuostatos, į kurias pateikiama nuoroda 37 straipsnio
         1 dalyje, patikslinančios, kad suma apskaičiuojama „dauginant nustatytų gyvulių, už kuriuos kiekvienais referencinio laikotarpio
         metais buvo skirta išmoka, skaičių iš dydžių už gyvulius, nustatytų 2002 kalendoriniams metams“.

      31      Pagrindinėje byloje, kurioje ieškovui nebuvo skirta parama už 2000 m., nacionalinės valdžios institucijos aiškino nagrinėjamą
         teisės aktą, pagal kurį ieškovui sumažinta referencinė suma ir todėl kartu visam laikui sumažintas pajamų rėmimas, į kurį
         jis turėjo teisę.

      32      Tačiau toks aiškinimas pažeidžia net Reglamento Nr. 795/2004 3a straipsnio, kuriame specialiai nustatomos bendrosios išmokos
         schemos taikymo taisyklės, formuluotę.

      33      Šioje nuostatoje aiškiai numatyta, kad apskaičiuojant referencinę sumą atsižvelgiama į gyvūnų, už kuriuos „buvo arba turėjo
         būti suteikta“ tiesioginė išmoka, skaičių.

      34      Iš to išplaukia, jog siekiant apskaičiuoti referencinę sumą pagal Reglamento Nr. 1782/2003 37 straipsnio 1 dalį nereikalaujama,
         kad ūkininkui būtų buvusi sumokėta nagrinėjama tiesioginė išmoka.

      35      Iš Reglamento Nr. 1254/1999 23 straipsnio 1 dalies formuluotės matyti, kad taikant tokią sankciją, kokia nagrinėjama pagrindinėje
         byloje, gamintojas netenka teisės į pagal šį reglamentą skiriamas išmokas, nepaisant atitinkamų gyvūnų skaičiaus. Taigi tokia
         sankcija neturi įtakos nustatant gyvūnų skaičių, į kurį reikia atsižvelgti apskaičiuojant minėtą referencinę sumą.

      36      Be to, šis aiškinimas atitinka Bendrijos teisės aktų leidėjo valią neleisti sankcijoms visą laiką galioti žemdirbių nenaudai
         po pirminės sankcijos paskyrimo.

      37      Šis ketinimas ypač aiškiai matyti iš Reglamento Nr. 1974/2004 penktos konstatuojamosios dalies, kurioje numatyta, kad „į sumažinimus
         ir neskyrimą, taikomus remiantis Komisijos reglamentu (EB) Nr. 2419/2001, neturėtų būti atsižvelgiama visų Reglamento (EB)
         Nr. 1782/2003 VI priede nurodytų tiesioginių išmokų atvejais, kad nebūtų visam laikui paliktas tuo laikotarpiu taikytas sumažinimas
         arba neskyrimas“.

      38      Taip pat reikia pabrėžti, jog Nr. 1782/2003 39 straipsnyje patikslinama, kad sumos, į kurias būtina atsižvelgti pagal šio
         reglamento VII priedą, yra tos, kurios būtų skiriamos prieš pradedant taikyti Reglamento Nr. 1259/1999 3 ir 4 straipsnius,
         susijusius su sankcijomis arba sumažinimais dėl aplinkos apsaugos arba vadinamųjų „moduliacijos“ priemonių pagal specialius
         ūkio požymius netaikymo. Vadinasi, šiuo atveju teisės aktų leidėjas atsisakė nustatyti, kad apskaičiuojant bendrąją išmoką
         šios sankcijos ir sumažinimai turėtų įtakos referencinei sumai.

      39      Tikslą nesuteikti nuolatinio pobūdžio ūkininkams per referencinį laikotarpį skirtoms sankcijoms galima pasiekti tik jį taikant
         visiems sumažinimams ir neskyrimams, iš principo turintiems konkretų ir ribotą poveikį laiko atžvilgiu, o ne tik aiškiai nurodytiems
         minėtuose reglamentuose.

      40      Galiausiai toks aiškinimas atitinka proporcingumo ir teisinio saugumo principus.

      41      Pirma, proporcingumo principo, kuris yra bendrasis Bendrijos teisės principas, be kita ko, bendrosios žemės ūkio politikos
         srityje, turi laikytis ir Bendrijos teisės aktų leidėjas, ir nacionalinės teisės aktų leidėjai bei teismai. Šis principas
         reikalauja, kad Bendrijos institucijų aktai neviršytų to, kas tinkama ir būtina nagrinėjamų teisės aktų teisėtiems tikslams
         pasiekti, todėl kai galima rinktis tarp kelių tinkamų priemonių, reikia taikyti mažiausia suvaržančią, o sukelti nepatogumai
         neturi būti neproporcingi nurodytiems tikslams (žr. 2008 m. birželio 5 d. Sprendimo Industria Lavorazione Carni Ovine, C‑534/06, Rink. p. I‑4129, 25 punktą).

      42      Reglamento Nr. 1254/1999 23 straipsnio 2 dalyje, be kita ko, numatyta, kad jeigu pažeidimas nustatomas pakartotinai, teisės
         gauti nagrinėjamas tiesiogines išmokas netekimo laikotarpis gali būti pratęstas iki penkerių metų. Iš to išplaukia, kad po
         pirmojo pažeidimo šis neskyrimas turi būti riboto poveikio laiko atžvilgiu.

      43      Tokie argumentai būtų teisingi tik tuomet, jei neskyrimas pirmą kartą už vienerius kalendorinius metus dėl sankcijos pagal
         Reglamento Nr. 1254/1999 23 straipsnio 1 dalį lemtų nuolatinį referencinės sumos ir kartu bendrosios išmokos sumažinimą, ir
         todėl ūkininkas būtų nubaustas kelis kartus už tą patį pažeidimą ir patirtų finansinių pasekmių, viršijančių iš pradžių skirta
         sankcija siekiamą tikslą.

      44      Antra, teisinio saugumo principas, kuris yra bendrasis Bendrijos teisės principas, reikalauja, kad Bendrijos teisės aktai
         leistų suinteresuotiesiems asmenims tiksliai žinoti savo teises ir pareigas ir atitinkamai imtis veiksmų (žr., be kita ko,
         1981 m. liepos 9 d. Sprendimo Gondrand ir Garancini, 169/80, Rink. p. 1931, 17 punktą).

      45      Pagrindinėje byloje H. J. Nijemeisland, neginčydamas ir nepripažindamas savo kaltės, sutiko su sankcija, dėl kurios pagal
         tuo metu galiojusį teisės aktą jis prarado priemoką už vienus kalendorinius metus. Tuo metu jis negalėjo numatyti, kad jo
         sprendimas turės pasekmių būsimiems tiesioginiams mokėjimams pagal 2003 m. priimtą teisės aktą. Iš tiesų iki įsigaliojant
         Reglamentui Nr. 1782/2003 ieškovas negalėjo numatyti, kad teisės į priemoką netekimas turės reikšmės bendrosios išmokos sumai
         ir kad dėl to daugelį metų jis patirs neigiamų finansinių pasekmių.

      46      Iš šios visos analizės matyti, kad apskaičiuojant bendrąją priemoką Reglamento Nr. 795/2004 3a straipsniu neleidžiama neatsižvelgti
         į referenciniais metais nustatytus gyvūnus, kai atitinkamas gamintojas negavo priemokos už šiuos metus, jam skyrus sankciją
         pagal Reglamento Nr. 1254/1999 23 straipsnio 1 dalį.

      47      Šiomis sąlygomis į pateiktą klausimą turi būti atsakyta, kad Reglamento Nr. 795/2004 3a straipsnį reikia aiškinti taip, kad
         apskaičiuojant referencinę sumą pagal Reglamento Nr. 1782/2003 37 straipsnio 1 dalį nereikia atsižvelgti į sumažinimus ir
         neskyrimus pagal Reglamentą Nr. 1254/1999.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      48      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:
      2004 m. balandžio 21 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 795/2004, nustatančio išsamias bendrosios išmokos schemos, pateiktos
            Tarybos reglamente (EB) Nr. 1782/2003, nustatančiame bendrąsias tiesioginės paramos schemų pagal bendrą žemės ūkio politiką
            taisykles ir nustatančiame tam tikras paramos schemas ūkininkams, įgyvendinimo taisykles, iš dalies pakeisto 2004 m. spalio
            29 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1974/2004, 3a straipsnį reikia aiškinti taip, kad apskaičiuojant referencinę sumą pagal
            Reglamento Nr. 1782/2003 37 straipsnio 1 dalį nereikia atsižvelgti į sumažinimus ir neskyrimus pagal 1999 m. gegužės 17 d.
            Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1254/1999 dėl bendro galvijienos rinkos organizavimo.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


1987 m. gegužės 7 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką. # Byla 184/85.


title: 2009 m. gruodžio 15 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Europos Komisija prieš Italijos Respubliką.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Atleidžiamas nuo muitų dvejopos (civilinės ir karinės) paskirties įrangos importas.#Byla C-387/05.

text:
      Byla C‑387/05
      Europos Komisija
      prieš
      Italijos Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Atleidžiamas nuo muitų dvejopos (civilinės ir karinės) paskirties įrangos importas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Bendrijos teisė – Taikymo sritis – Bendros išimties dėl visuomenės saugumui užtikrinti skirtų priemonių netaikymo nebuvimas
      (EB 30, EB 39, EB 46, EB 58, EB 64, EB 296 ir EB 297 straipsniai)
      2.        Europos Bendrijų nuosavi ištekliai – Valstybių narių atliekamas nustatymas ir perdavimas – Atleidžiamas nuo muitų valstybės
            narės dvejopos (civilinės ir karinės) paskirties įrangos importas
      (EB 26 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 1552/89, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1355/96, 2, 9, 10, 17 straipsniai, Tarybos
            reglamento Nr. 2913/92 20 straipsnis ir Tarybos reglamento Nr. 1150/2000 2, 9, 10, 17 straipsniai)
      1.        Nors valstybės narės turi teisę imtis vidaus ir išorės saugumui būtinų priemonių, tai nereiškia, kad tokioms priemonėms visiškai
         netaikoma Bendrijos teisė. Tik EB 30, 39, 46, 58, 64, 296 ir 297 straipsniuose, reglamentuojančiuose išskirtinius ir aiškiai
         apibrėžtus atvejus, numatytos aiškios leidžiančios nukrypti nuostatos, taikytinos esant visuomenės saugumui galinčioms pakenkti
         aplinkybėms. Iš to negalima daryti išvados, kad Sutartyje įtvirtinta bendra išimtis, pagal kurią visos visuomenės saugumui
         užtikrinti skirtos priemonės nepatenka į Bendrijos teisės taikymo sritį. Tokios išimties pripažinimas, neatsižvelgiant į Sutartyje
         nustatytas konkrečias sąlygas, gali susilpninti privalomą Bendrijos teisės pobūdį ir jos vienodą taikymą.

      Be to, EB 296 ir 297 straipsniuose nustatytos leidžiančios nukrypti nuostatos, kaip ir nuo pagrindinių laisvių leidžiančios
         nukrypti nuostatos, turi būti aiškinamos siaurai. Konkrečiau kalbant apie EB 296 straipsnį, reikia pažymėti, kad nors šiame
         straipsnyje nurodytos priemonės, kurias valstybė narė gali laikyti būtinomis jos gyvybiniams saugumo interesams apsaugoti,
         arba informacija, kurios atskleidimas, jos manymu, prieštarautų šiems interesams, jis negali būti aiškinamas kaip suteikiantis
         valstybėms narėms teisę nukrypti nuo Sutarties nuostatų vien remiantis minėtais interesais. Todėl valstybė narė, nurodanti,
         jog taikytinas EB 296 straipsnis, turi įrodyti būtinybę pasinaudoti šia leidžiančia nukrypti nuostata, siekiant apginti gyvybinius
         jos saugumo interesus.

      (žr. 45–47, 49 punktus)
      2.        Atleidusi nuo muitų civilinės ir karinės paskirties įrangos importą 1999 m. sausio 1 d.–2002 m. gruodžio 31 d. laikotarpiu
         ir atsisakiusi apskaičiuoti, nustatyti ir perduoti Europos Bendrijų Komisijai dėl šio atleidimo nuo muitų nesurinktus nuosavus
         išteklius bei sumokėti delspinigius už Komisijai per nustatytus terminus neperduotus šiuos nuosavus išteklius, valstybė narė
         neįvykdė įsipareigojimų, pirma, pagal EB 26 straipsnį, Reglamento Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 20 straipsnį
         ir atitinkamai kylančių pagal Bendrąjį muitų tarifą ir, antra, pagal Reglamento Nr. 1552/89, įgyvendinančio Sprendimą 88/376
         dėl Bendrijos nuosavų išteklių sistemos, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1355/96, 2, 9, 10 straipsnius ir 17 straipsnio
         1 dalį bei pagal tuos pačius Reglamento Nr. 1150/2000, įgyvendinančio Sprendimą 94/728 dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos,
         straipsnius.

      Iš tiesų negalima sutikti, jog valstybė narė remtųsi tuo, kad karinė įranga pabrangsta dėl tokios įrangos importo iš trečiųjų
         šalių apmokestinimo muitais, siekdama išvengti pagal Bendrijos biudžeto finansinio solidarumo principą tenkančių pareigų kitų
         valstybių narių, kurios renka ir moka tokio importo muitus, sąskaita. Tokia išvada juo labiau taikytina dvejopos (civilinės
         ir karinės) paskirties įrangos importui, neatsižvelgiant į tai, ar ji buvo importuojama išimtinai kariniams (ar ne tik) tikslams.

      (žr. 50, 55, 61 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. gruodžio 15 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Atleidžiamas nuo muitų dvejopos (civilinės ir karinės) paskirties įrangos importas“
      Byloje C‑387/05
      dėl 2005 m. spalio 21 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Komisija, atstovaujama G. Wilms, L. Visaggio ir C. Cattabriga, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Italijos Respubliką, atstovaujamą I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato G. De Bellis, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      palaikomą
      Danijos Karalystės, atstovaujamos J. Bering Liisberg,

      Graikijos Respublikos, atstovaujamos E.‑M. Mamona, A. Samoni‑Rantou ir K. Boskovits, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      Portugalijos Respublikos, atstovaujamos C. Guerra Santos, L. Inez Fernandes ir J. Gomes,

      Suomijos Respublikos, atstovaujamos A. Guimaraes‑Purokoski,

      įstojusių į bylą šalių,
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, E. Levits ir C. Toader,
         teisėjai C. W. A. Timmermans, A. Borg Barthet (pranešėjas), M. Ilešič, J. Malenovský ir U. Lõhmus,

      generalinis advokatas D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. lapkričio 25 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2009 m. vasario 10 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad vienašališkai atleidusi nuo muitų civilinės
         ir karinės paskirties įrangos importą ir atsisakiusi apskaičiuoti ir perduoti atleidus nuo muitų nesurinktus nuosavus išteklius
         bei delspinigius už Komisijai per nustatytus terminus neperduotus šiuos nuosavus išteklius, Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų
         pagal, pirma, EB 26 straipsnį, 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą
         (OL L 302, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 4 t., p. 307; toliau – Bendrijos muitinės kodeksas), 20 straipsnį
         ir atitinkamai kylančių pagal Bendrąjį muitų tarifą ir, antra, pagal 1989 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EEB, Euratomas)
         Nr. 1552/89, įgyvendinančio Sprendimą 88/376/EEB (Euratomas) dėl Bendrijos nuosavų išteklių sistemos (OL L 155, p. 1), iš
         dalies pakeisto 1996 m. liepos 8 d. Tarybos reglamentu (EB, Euratomas) Nr. 1355/96 (OL L 175, p. 3; toliau – Reglamentas Nr. 1552/89),
         2, 9, 10 straipsnius ir 17 straipsnio 1 dalį ir pagal tuos pačius 2000 m. gegužės 22 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas)
         Nr. 1150/2000, įgyvendinančio Sprendimą 94/728/EB (Euratomas) dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 130, p. 1; 2004 m.
         specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 3 t., p. 169), straipsnius.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      2        1988 m. birželio 24 d. Tarybos sprendimo 88/376/EEB (Euratomas) dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 185, p. 24; 2004 m.
         specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 1 t., p. 176) ir 1994 m. spalio 31 d. Tarybos sprendimo 94/728/EB (Euratomas) dėl
         Europos Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 293, p. 9) 2 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Į Bendrijų biudžetą įtraukiamus nuosavus išteklius sudaro toliau išvardytos gaunamos pajamos:
      <…>
      b)      Bendruose muitų tarifuose nurodyti muitai ir kiti muitai, kuriuos nustato arba turi nustatyti Bendrijų institucijos prekybai
         su valstybėmis ne narėmis, bei muito mokesčiai už produktus, kuriems taikoma Europos anglių ir plieno bendrijos steigimo sutartis;

      <...>“
      3        Bendrijos muitinės kodekso 20 straipsnyje nustatyta:

      „1.      Skolos muitinei atsiradimo atveju teisiškai privalomi sumokėti muitai apskaičiuojami remiantis Europos Bendrijų muitų tarifu.
      <…>
      3.      Europos Bendrijų muitų tarifą sudaro:
      a)      Kombinuotoji prekių nomenklatūra;
      <...>
      c)      privalomųjų mokėjimų, paprastai taikomų Kombinuotojoje prekių nomenklatūroje nurodytoms prekėms, normos ir kiti rodikliai,
         susiję su:

      –        muitais
      <…>
      d)      lengvatinių tarifų priemonės, nustatytos susitarimais, kuriuos Bendrija yra sudariusi su tam tikromis šalimis arba šalių grupėmis
         ir kuriose joms suteikta teisė naudotis lengvatiniu tarifų režimu;

      e)      lengvatinių tarifų priemonės, kurias Bendrija vienašališkai taiko tam tikroms šalims, šalių grupėms arba teritorijoms;
      f)      autonominės suspendavimo priemonės, kuriomis sumažinami tam tikroms prekėms nustatyti importo muitai arba nuo jų atleidžiama;
      g)      kitos tarifų priemonės, nustatytos kitų Bendrijos teisės aktų.
      <...>“
      4        Bendrijos muitinės kodekso 217 straipsnio 1 dalyje nurodyta:

      „Kiekvieną importo muito arba eksporto muito sumą, sudarančią skolą muitinei (toliau – „muito suma“), muitinė apskaičiuoja
         tuojau pat, kai gauna reikiamus duomenis, ir įregistruoja ją apskaitos registruose arba bet kuriose kitose jiems lygiavertėse
         duomenų laikmenose (įtraukimas į apskaitą).

      <...>“
      5        Bendrijos nuosavų išteklių perdavimo Komisijai srityje Europos Sąjungos Taryba priėmė Reglamentą Nr. 1552/89, taikytiną šioje
         byloje aptariamu laikotarpiu iki 2000 m. gegužės 30 dienos. Šis reglamentas nuo 2000 m. gegužės 31 d. buvo pakeistas Reglamentu
         Nr. 1150/2000, kuriuo kodifikuotas Reglamentas Nr. 1552/89, nepakeičiant jo turinio.

      6        Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnyje numatyta:

      „1.      Pagal šį reglamentą Bendrijai priklausanti nuosavų išteklių, nurodytų Sprendimo 88/376/EEB (Euratomas) 2 straipsnio 1 dalies
         a ir b punktuose, suma nustatoma iš karto, kai įvykdomos muitinės taisyklėse nustatytos minėtų sumų įskaitymo į sąskaitas
         ir skolininko informavimo sąlygos.

      1a.      Šio straipsnio 1 dalyje nurodyta suma nustatoma muitinės taisyklėse nurodytą įskaitymo dieną.
      <…>“ (Neoficialus vertimas)
      7        Šio reglamento 9 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „10 straipsnyje nustatyta tvarka kiekviena valstybė narė nuosavus išteklius sumoka į sąskaitą, Komisijos vardu atidarytą Ižde
         arba savo paskirtoje įstaigoje.

      Ši sąskaita tvarkoma nemokamai.“ (Neoficialus vertimas)
      8        Pagal šio reglamento 10 straipsnio 1 dalį:

      „Pagal Sprendimo 88/376/EEB (Euratomas) 2 straipsnio 3 dalį išskaičius 10 % surinkimo išlaidų, nuosavi ištekliai, nurodyti
         minėto sprendimo 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose, įtraukiami į Bendrijų biudžetą ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną
         po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį pagal šio reglamento 2 straipsnį buvo nustatyta priklausanti
         mokėti suma, dienos.

      <...>“ (Neoficialus vertimas)
      9        Reglamento Nr. 1552/89 17 straipsnio 1 dalyje nurodyta:

      „1. Valstybės narės imasi visų reikiamų priemonių, užtikrinančių sumos, atitinkančios 2 straipsnyje nustatytas priklausančias
         mokėti sumas, perdavimą Komisijai pagal šį reglamentą.“ (Neoficialus vertimas)

      10      Pagal Reglamento Nr. 1150/2000 22 straipsnį:

      „Šiuo reglamentu panaikinamas Reglamentas (EEB, Euratomas) Nr. 1552/89.
      Nuorodos į minėtą reglamentą aiškinamos kaip nuorodos į šį reglamentą ir turėtų būti skaitomos, atsižvelgiant į priedo A dalyje
         pateiktą koreliacijos lentelę.“

      11      Taigi neatsižvelgiant į tai, kad Reglamentuose Nr. 1552/89 ir Nr. 1150/2000, be kita ko, daroma nuoroda atitinkamai į Sprendimą
         88/376 ir Sprendimą 94/728, šių dviejų reglamentų 2 ir 9–11 straipsniai iš esmės yra identiški.

      12      2000 m. rugsėjo 29 d. Tarybos sprendimu 2000/597/EB (Euratomas) dėl Europos Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 253,
         p. 42; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 3 t., p. 200) Reglamento Nr. 1150/2000 10 straipsnio 1 dalyje numatyti
         10 % buvo padidinti iki 25 %.

      13      Šio sprendimo pirmoje konstatuojamojoje dalyje numatyta:

      „1999 m. kovo 24–25 d. Berlyne įvykusiame susitikime Europos Vadovų Taryba, inter alia, nusprendė, kad Europos Bendrijų nuosavų išteklių sistema turėtų būti lygiateisė, aiški, rentabili, paprasta ir pagrįsta
         kriterijais, kurie geriausiai išreiškia kiekvienos valstybės narės galimybę įnešti savo įnašą.“

      14      2003 m. sausio 21 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 150/2003, sustabdančio importo muitus už kai kuriuos ginklus ir karinę įrangą
         (OL L 25, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 13 t., p. 15), priimto remiantis EB 26 straipsniu, penktoje
         konstatuojamojoje dalyje nustatyta:

      „Norint užtikrinti valstybių narių konfidencialios karinės informacijos apsaugą, būtina nustatyti konkrečią administracinę
         tvarką, pagal kurią taikomas atleidimas nuo muitų. Valstybės narės, kurios pajėgoms yra skirti ginklai ar karinė įranga, kompetentingos
         institucijos deklaracija, kuri taip pat gali atlikti Muitinės kodekso reikalavimus atitinkančios muitinės deklaracijos funkciją,
         yra tinkama šių sąlygų įvykdymo garantija. Deklaracija turėtų būti pateikiama kaip sertifikatas. Tikslinga nustatyti šių sertifikatų
         formą bei leisti pateikti deklaraciją naudojant duomenų apdorojimo technologijas.“

      15      Šio reglamento 1 straipsnyje nurodyta:

      „Šiuo reglamentu nustatomos sąlygos, kuriomis valstybių narių institucijų, atsakingų už karinę gynybą, ar jų vardu iš trečiųjų
         šalių importuojami tam tikri ginklai ir karinė įranga savarankiškai atleidžiami nuo importo muitų.“

      16      Šio reglamento 3 straipsnio 2 dalyje nustatyta:

      „Nežiūrint į tai, kas pasakyta 1 dalyje, siekiant užtikrinti karinės informacijos konfidencialumą, pažymą ir importuojamas
         prekes galima pateikti kitoms institucijoms, kurias šiuo tikslu yra paskyrusi importo valstybė narė. Šiuo atveju pažymas išduodanti
         kompetentinga institucija kiekvienais metais iki sausio 31 d. ir liepos 31 d. išsiunčia savo valstybės narės muitinės institucijoms
         šių importo operacijų ataskaitos santrauką. Ataskaitoje pateikiama paskutinių 6 mėnesių, ėjusių prieš ataskaitos pateikimo
         mėnesį, duomenys. Ataskaitoje nurodomi pažymų numeriai ir išdavimo datos, importo data, taip pat pagal tas pažymas importuotų
         produktų bendroji vertė ir bendrasis svoris.“

      17      Reglamento Nr. 150/2003 8 straipsnyje numatyta, kad jis taikomas nuo 2003 m. sausio 1 dienos.

       Ikiteisminė procedūra
      18      Komisija pradėjo procedūrą prieš Italijos Respubliką, būtent 1985 m. liepos 25 d. priėmusi pagrįstą nuomonę, kurioje nurodė,
         kad pažeisti EB sutarties 28 straipsnis (po pakeitimo – EB 26 straipsnio) bei muitus reglamentuojantys Bendrijos teisės aktai,
         kiek tai susiję su įrangos, kuri nėra tik karinės paskirties, importu. Vėliau ši procedūra buvo sustabdyta.

      19      Nesutarus dėl Tarybos (EEB) reglamento, sustabdančio importo muitus už kai kuriuos ginklus ir karinę įrangą (OL C 265, 1988,
         p. 9), pasiūlymo Komisija nusprendė atnaujinti minėtą procedūrą. 2002 m. sausio 31 d. ji nusiuntė Italijos Respublikai oficialų
         pranešimą, nurodydama pateikti savo pastabas dėl EB 26 straipsnio ir muitus reglamentuojančių Bendrijos teisės aktų pažeidimo.

      20      Tą pačią dieną Komisija Italijos Respublikai nusiuntė antrą oficialų pranešimą, konkrečiai susijusį su finansinėmis aptariamo
         pažeidimo pasekmėmis. Ji pareikalavo, kad ši valstybė narė nuo 1999 m. sausio 1 d. apskaičiuotų Bendrijai nesumokėtas nuosavų
         išteklių sumas už visus finansinius metus ir jas perduotų jai bei sumokėtų delspinigius, mokėtinus pagal Reglamento Nr. 1150/2000
         11 straipsnį.

      21      Į šiuos du laiškus Italijos Respublika neatsakė.

      22      Reglamentas Nr. 150/2003 įsigaliojo 2003 m. sausio 1 dieną.

      23      2003 m. kovo 24 d. laišku Komisija pakartojo savo pradinį prašymą dėl importo iki 2003 m. sausio 1 d., nes laikotarpį po šios
         datos apima minėtas reglamentas. Į šį laišką Italijos Respublika taip pat neatsakė.

      24      Todėl Komisija nusprendė 2003 m. liepos 11 d. laišku pateikti pagrįstą nuomonę, nurodydama Italijos Respublikai per du mėnesius
         nuo gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta.

      25      Italijos Respublika 2004 m. vasario 26 d. laišku atsakė į pagrįstą nuomonę, kuriame ji rėmėsi EB 296 straipsnio 1 dalies b punktu
         iki 2002 m. gruodžio 31 d. taikomam atleidimui nuo muitų pateisinti. Šiuo atžvilgiu ji pabrėžė, kad Reglamente Nr. 150/2003
         pripažinta ne tik karinės paskirties įrangos importo svarba valstybių narių saugumo interesams, jo 2 straipsnio 2 dalyje numatant
         galimybę sustabdyti muitų taikymą tokiai įrangai.

      26      Įvertinusi Italijos Respublikos taip pateiktą informaciją, Komisija, manydama, kad ši valstybė narė neatsižvelgė į pagrįstą
         nuomonę, pareiškė šį ieškinį.

      27      2006 m. gegužės 5 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Danijos Karalystei, Graikijos Respublikai, Portugalijos Respublikai
         ir Suomijos Respublikai leista įstoti į bylą palaikyti Italijos Respublikos reikalavimus.

       Dėl ieškinio
      Dėl priimtinumo
      28      Italijos Respublika tvirtina, jog pagrįstoje nuomonėje Komisija nereikalavo įrodyti, kiek tai susiję su įrangos, kuri nėra
         tik karinės paskirties, importo atleidimu nuo muitų, kad nedaromas neigiamas poveikis konkurencijos sąlygoms rinkoje, tačiau
         savo ieškinyje ji reikalauja tai įrodyti.

      29      Vis dėlto reikia pripažinti, kad pagrįstoje nuomonėje ir ieškinyje Komisijos pateikti kaltinimai yra identiški. Komisijos
         teiginiu, jog nėra įrodymų, kad nedaromas neigiamas poveikis konkurencijai šio sprendimo ankstesniame punkte numatytų produktų
         rinkoje, siekiama tik atmesti Italijos Respublikos pateisinimą, pagrįstą EB 296 straipsnio 1 dalies b punktu, todėl jis nėra
         naujas kaltinimas. Dėl to šios valstybės narės pateiktą prieštaravimą dėl priimtinumo reikia atmesti.

       Dėl ieškinio
       Šalių argumentai
      30      Komisija tvirtina, kad atsisakydama mokėti atitinkamo importo muitus Italijos Respublika klaidingai rėmėsi EB 296 straipsniu,
         nes jų rinkimas nekelia grėsmės šios valstybės narės gyvybiniams saugumo interesams.

      31      Komisija mano, kad priemonės, numatančios leidžiančias nukrypti nuostatas ar išimtis, pavyzdžiui, EB 296 straipsnis, turi
         būti aiškinamos siaurai. Todėl atitinkama valstybė narė, kuri tvirtina, jog šis straipsnis taikytinas, turi įrodyti, kad ji
         atitinka visas jame numatytas sąlygas, kai ketina nukrypti nuo Bendrijos muitinės kodekso 20 straipsnio, kuriame nurodytas
         EB 26 straipsnyje nustatytas bendrasis muitų rinkimo principas.

      32      Todėl Komisija tvirtina, jog Italijos Respublika turi pateikti konkrečių ir išsamių įrodymų, kad šioje byloje aptariamo importo
         muitų rinkimas kelia grėsmę gyvybiniams šios valstybės narės saugumo interesams.

      33      Iš tiesų priemonės, dėl kurių Bendrija praranda lėšas, mokėtinas jai kaip nuosavi ištekliai, kurios būtų skiriamos bendrai
         finansuoti karines išlaidas, bent jau papildomai jų nepateisinus, negali būti laikomos būtinomis gyvybiniams valstybių narių
         saugumo interesams apginti.

      34      Komisija mano, kad Reglamentas Nr. 150/2003 taikomas nuo 2003 m. sausio 1 d. ir kad jis netaikomas atgaline data. Be to, šio
         reglamento teisinis pagrindas yra EB 26 straipsnis, reglamentuojantis muitų nustatymą, o ne EB 296 straipsnis, kuriuo net
         priėmus naujus teisės aktus nebūtų galima grįsti šiame reglamente numatyto muitų mokėjimo sustabdymo.

      35      Taip pat, kalbant apie įrangą, kuri nėra tik karinės paskirties, EB 296 straipsnio 1 dalies b punkte nustatyta papildoma sąlyga
         tam, kad valstybė narė galėtų nukrypti nuo Sutartimi jai nustatytos pareigos, t. y. kad nacionalinė priemonė neturi daryti
         neigiamo poveikio konkurencijos sąlygoms bendrojoje rinkoje. Šioje byloje nebuvo pateikta įrodymų, galinčių patvirtinti, kad
         ši sąlyga įvykdyta.

      36      Komisija šiuo atžvilgiu nurodo, jog dėl to, kad Italijos Respublika nesurenka aptariamų muitų, atsiranda nelygybė tarp valstybių
         narių joms darant atitinkamus įnašus į Bendrijos biudžetą. Iš tiesų dėl šios priežasties sumažėja įprasti Bendrijos nuosavi
         ištekliai, kuriuos galima kompensuoti tik padidinant vadinamuosius BNP (bendrojo nacionalinio produkto) išteklius, kurie paskirstomi
         tarp visų valstybių narių.

      37      Dėl įrodymo, kad atleidimas nuo aptariamų muitų būtinas gyvybiniams atitinkamos valstybės narės saugumo interesams apginti,
         Italijos Respublika mano, kad jo nereikia pateikti, nes pats Bendrijos teisės aktų leidėjas pats pateikė šį įrodymą, priimdamas
         Reglamentą Nr. 150/2003.

      38      Italijos Respublika ginčija Komisijos argumentą, kad pagal EB 26 straipsnį tik Taryba yra kompetentinga nuspręsti dėl galimo
         atleidimo nuo muitų už atitinkamas prekes ar jų mokėjimo sustabdymo ir kad todėl atleidimas nuo muitų, dėl kurio sprendimas
         priimtas nacionaliniu lygmeniu, yra neteisėtas nukrypimas nuo šios nuostatos.

      39      Italijos Respublika tvirtina, kad priimdamas Reglamentą Nr. 150/2003 pats Bendrijos teisės aktų leidėjas nusprendė, jog atleidžiant
         nuo muitų galima geriau apginti gyvybinius valstybių narių saugumo interesus. Italijos Respublikos manymu, tai įrodo, kad
         EB 296 straipsnio 1 dalies b punkto sąlygos buvo įvykdytos, kiek tai susiję su vienašališkai jos taikomu atleidimu nuo muitų
         iki 2002 m. gruodžio 31 dienos.

      40      Kadangi Reglamentu Nr. 150/2003 buvo pripažinta, kad tarp muitų nesurinkimo ir gyvybinių valstybių narių saugumo interesų
         apsaugos yra ryšys, Italijos Respublika nemato priežasčių, kodėl turi būti pateikti kiti renkant šiuos muitus kylančios grėsmės
         gyvybiniams jos saugumo interesams įrodymai.

      41      Galiausiai Italijos Respublika papildomai nurodo, kad Komisijos prašymas pervesti nuosavus išteklius, kurie nebuvo sumokėti
         atleidus nuo šioje byloje aptariamų muitų, turi būti atmestas, bent jau kiek jis susijęs su laikotarpiu iki 2002 m. sausio
         31 d. gauto papildomo oficialaus pranešimo. Ji tvirtina, kad atsižvelgiant į tai, kad Komisija nesiėmė veiksmų ilgu laikotarpiu
         nuo 1985 m. liepos 25 d. pagrįstos nuomonės paskelbimo iki papildomo 2002 m. sausio 31 d. oficialaus pranešimo išsiuntimo,
         ji galėjo manyti, kad ši institucija tariamai pritarė šiam atleidimui. Todėl, atsižvelgiant į teisėtų lūkesčių apsaugos ir
         teisinio saugumo principus, reikia apriboti pareigą grąžinti aptariamus nuosavus išteklius.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      42      Bendrijos muitinės kodekse numatyta, kad muitai renkami už kariniams tikslams naudojamas prekes, kokios aptariamos šioje byloje,
         importuojamas iš trečiųjų šalių. Jokia muitus reglamentuojanti Bendrijos teisės aktų nuostata ginčijamo importo laikotarpiu,
         t. y. nuo 1998 m. sausio 1 d. iki 2002 m. gruodžio 31 d., nenumatė specialaus tokių produktų importo atleidimo nuo muitų.
         Todėl šiuo laikotarpiu nėra aiškiai atleista nuo pareigos pervesti kompetentingoms valdžios institucijoms mokėtinus muitus,
         prireikus priskaičiavus delspinigius.

      43      Be to, iš aplinkybės, jog priimtas Reglamentas Nr. 150/2003, kuriame numatyta nuo 2003 m. sausio 1 d. nutraukti muitų mokėjimą
         už kai kuriuos ginklus ir karinę įrangą, galima daryti išvadą, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas darė prielaidą, jog iki
         šios datos pareiga mokėti minėtus muitus egzistavo.

      44      Italijos Respublika niekuomet neneigė, kad aptariamu laikotarpiu buvo vykdomas ginčijamas importas. Ji tik ginčija Bendrijos
         teisę į aptariamus nuosavus išteklius, nurodydama, kad pagal EB 296 straipsnį pareiga mokėti muitus už iš trečiųjų šalių importuojamą
         karinę įrangą padarytų didelę žalą jos gyvybiniams saugumo interesams.

      45      Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, nors valstybės narės turi teisę imtis vidaus ir išorės saugumui būtinų priemonių,
         tai nereiškia, kad tokioms priemonėms visiškai netaikoma Bendrijos teisė (žr. 1999 m. spalio 26 d. Sprendimo Sirdar, C‑273/97, Rink. p. I‑7403, 15 punktą ir 2000 m. sausio 11 d. Sprendimo Kreil, C‑285/98, Rink. p. I‑69, 15 punktą). Kaip Teisingumo Teismas jau yra konstatavęs, būtent EB 30, 39, 46, 58, 64, 296 ir 297 straipsniuose,
         reglamentuojančiuose išskirtinius ir aiškiai apibrėžtus atvejus, numatytos aiškios leidžiančios nukrypti nuostatos, taikytinos
         esant visuomenės saugumui galinčioms pakenkti aplinkybėms. Iš to negalima daryti išvados, kad Sutartyje įtvirtinta bendra
         išimtis, pagal kurią visos visuomenės saugumui užtikrinti skirtos priemonės nepatenka į Bendrijos teisės taikymo sritį. Tokios
         išimties pripažinimas, neatsižvelgiant į Sutartyje nustatytas konkrečias sąlygas, gali susilpninti privalomą Bendrijos teisės
         pobūdį ir jos vienodą taikymą (žr. 2003 m. kovo 11 d. Sprendimo Dory, C‑186/01, Rink. p. I‑2479, 31 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

      46      Be to, EB 296 ir 297 straipsniuose nustatytos leidžiančios nukrypti nuostatos, kaip numatyta nusistovėjusioje teismo praktikoje
         dėl leidžiančių nukrypti nuo pagrindinių laisvių nuostatų (žr., be kita ko, 2006 m. sausio 31 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑503/03, Rink. p. I‑1097, 45 punktą; 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑490/04, Rink. p. I-6095, 86 punktą ir 2008 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑141/07, Rink. p. I‑6935, 50 punktą), turi būti aiškinamos siaurai.

      47      Konkrečiau kalbant apie EB 296 straipsnį, reikia pažymėti, kad nors šiame straipsnyje nurodytos priemonės, kurias valstybė
         narė gali laikyti būtinomis apsaugoti jos gyvybinius saugumo interesus, arba informacija, kurios atskleidimas, jos manymu,
         prieštarautų šiems interesams, jis negali būti aiškinamas kaip suteikiantis valstybėms narėms teisę nukrypti nuo Sutarties
         nuostatų vien remiantis minėtais interesais.

      48      Be to, pridėtinės vertės mokesčio srityje Teisingumo Teismas 1999 m. rugsėjo 16 d. Sprendime Komisija prieš Ispaniją (C‑414/97, Rink. p. I‑5585) konstatavo įsipareigojimų neįvykdymą, nes Ispanijos Karalystė neįrodė, kad ginklų, amunicijos
         ir išimtinai karinės įrangos importo ir įsigijimo atleidimas nuo šio Ispanijos teisėje numatyto mokesčio pateisinamas pagal
         EB 296 straipsnio 1 dalies b punktą būtinybe apsaugoti šios valstybės narės gyvybinius saugumo interesus.

      49      Todėl valstybė narė, nurodanti, jog taikytinas EB 296 straipsnis, turi įrodyti būtinybę pasinaudoti šia leidžiančia nukrypti
         nuostata, siekiant apginti gyvybinius jos saugumo interesus.

      50      Atsižvelgiant į šiuos argumentus, negalima sutikti, jog valstybė narė remtųsi tuo, kad karinė įranga pabrangsta dėl tokios
         įrangos importo iš trečiųjų šalių apmokestinimo muitais, siekdama išvengti pagal Bendrijos biudžeto finansinio solidarumo
         principą tenkančių pareigų kitų valstybių narių, kurios renka ir moka tokio importo muitus, sąskaita.

      51      Dėl argumento, kad Bendrijos muitinės procedūros negali užtikrinti Italijos Respublikos saugumo, atsižvelgiant į susitarimuose,
         sudarytuose su eksportuojančiomis valstybėmis, esančius konfidencialumo reikalavimus, reikia pabrėžti, kaip teisingai nurodė
         Komisija, kad taikant muitinės režimą įsitraukia Bendrijos ir nacionaliniai pareigūnai, kurie prireikus turi laikytis konfidencialumo
         pareigos, saugančios gyvybinius valstybių narių saugumo interesus, kai nagrinėjama slapta informacija.

      52      Be to, deklaracijos, kurias valstybės narės periodiškai turi užpildyti ir nusiųsti Komisijai, nėra tokios išsamios, kad galėtų
         padaryti žalos šių valstybių interesams saugumo ir konfidencialumo srityje.

      53      Šiomis aplinkybėmis, vadovaujantis EB 10 straipsniu, nustatančiu valstybėms narėms pareigą padėti Komisijai įgyvendinti užduotį
         užtikrinti, kad būtų laikomasi Sutarties, jos turi pateikti šiai institucijai dokumentus, būtinus patikrinti, ar Bendrijos
         nuosavi ištekliai perduoti tinkamai. Vis dėlto tokia pareiga nedaro kliūčių, kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados
         168 punkte, valstybėms narėms atskirais atvejais ir išimties tvarka, remiantis EB 296 straipsniu, riboti perduodamą informaciją
         nusiunčiant kai kurias dokumento dalis arba visiškai atsisakyti ją suteikti.

      54      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, Italijos Respublika neįrodė, kad yra įvykdytos EB 296 straipsniui taikyti būtinos sąlygos.

      55      Nurodyti argumentai, susiję su EB 296 straipsnio netaikymu karinės įrangos importo srityje, juo labiau taikytini dvejopos
         (civilinės ir karinės) įrangos importui, neatsižvelgiant į tai, ar ji buvo importuojama išimtinai kariniams (ar ne tik) tikslams.

      56      Kalbant apie Italijos Respublikos prašymą apriboti šio sprendimo pasekmes, kiek tai susiję su pareiga pervesti nuosavus išteklius,
         kurių mokėjimo buvo išvengta atleidus nuo šioje byloje aptariamų muitų, reikia atmesti šį prašymą bent jau kiek jis susijęs
         su laikotarpiu iki papildomos 2002 m. sausio 31 d. pagrįstos nuomonės gavimo ir reikia nurodyti, kad šis prašymas yra pagrįstas
         tariamais teisėtais lūkesčiais, kuriuos šiai valstybei narei sukėlė užsitęsęs Komisijos neveiklumas bei Reglamento Nr. 150/2003
         priėmimas.

      57      Šiuo atžvilgiu primintina, kad Teisingumo Teismas tik išimtiniais atvejais, taikydamas bendrąjį teisinio saugumo principą,
         kuris yra Bendrijos teisinės sistemos dalis, gali apriboti visų suinteresuotųjų asmenų galimybę remtis jo išaiškinta norma
         ginčijant sąžiningai sukurtus teisinius santykius (žr., be kita ko, 2000 m. gegužės 23 d. Sprendimo Buchner ir kt., C‑104/98, Rink. p. I‑3625, 39 punktą).

      58      Iš tiesų Teisingumo Teismas taip nusprendžia tik esant ypatingoms aplinkybėms, kai kyla rizika, kad atsiras sunkių ekonominių
         pasekmių būtent dėl gausių sąžiningai sukurtų teisinių santykių, atsiradusių remiantis teisės aktu, laikytu galiojančiu teisėtai,
         ir paaiškėjus, jog asmenys ir nacionalinės valdžios institucijos buvo skatinamos elgtis Bendrijos teisės aktų neatitinkančiu
         būdu dėl objektyvaus ir reikšmingo netikrumo dėl Bendrijos nuostatų reikšmės, prie kurio galėjo prisidėti ir kitų valstybių
         narių ar Komisijos elgesys (2000 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Komisija prieš Jungtinę Karalystę, C‑359/97, Rink. p. I‑6355, 91 punktas).

      59      Net darant prielaidą, kad sprendimai, priimti remiantis EB 226 straipsniu, turi tokį patį poveikį kaip priimtieji EB 234 straipsnio
         pagrindu ir todėl dėl teisinio saugumo sumetimų išimtiniu atveju gali būti ribojamos jų pasekmės laiko atžvilgiu (žr. 2007 m.
         birželio 7 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑178/05, Rink. p. I‑4185, 67 punktą; 2009 m. vasario 12 d. Sprendimo Komisija prieš Lenkiją, C‑475/07, 61 punktą bei 2009 m. kovo 26 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑559/07, 78 punktą), vis dėlto reikia pripažinti, kad šioje byloje Komisija jokioje procedūros stadijoje neatsisakė savo
         principinės pozicijos. Iš tiesų savo pareiškime, pateiktame vykstant deryboms dėl Reglamento Nr. 150/2003, ji išreiškė tvirtą
         valią nekeisti pozicijos dėl muitų, kurie turėjo būti sumokėti už laikotarpį iki jo įsigaliojimo, rinkimo ir pasiliko teisę
         imtis reikiamų priemonių šiuo atžvilgiu.

      60      Todėl Italijos Respublikos prašymą apriboti sprendimo pasekmes laiko atžvilgiu reikia atmesti.

      61      Iš to, kas pasakyta, matyti, kad atleidusi nuo muitų civilinės ir karinės paskirties įrangos importą 1999 m. sausio 1 d.–2002 m.
         gruodžio 31 d. laikotarpiu ir atsisakiusi apskaičiuoti, nustatyti ir perduoti Komisijai dėl šio atleidimo nesurinktus nuosavus
         išteklius bei sumokėti delspinigius už Komisijai per nustatytą terminą neperduotus šiuos nuosavus išteklius, Italijos Respublika
         neįvykdė įsipareigojimų, pirma, pagal EB 26 straipsnį, Bendrijos muitinės kodekso 20 straipsnį ir atitinkamai kylančių pagal
         Bendrąjį muitų tarifą ir, antra, pagal Reglamento Nr. 1552/89 2, 9, 10 ir 17 straipsnius ir pagal tuos pačius Reglamento Nr. 1150/2000
         straipsnius.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      62      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį kiekviena pralaimėjusi šalis padengia bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Komisija reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Italijos Respublika pralaimėjo bylą, pastaroji
         turi jas padengti.

      63      Vadovaujantis to paties straipsnio 4 dalies pirmąja pastraipa, Danijos Karalystė, Graikijos Respublika, Portugalijos Respublika
         ir Suomijos Respublika, įstojusios į bylą šalys, pačios padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atleidusi nuo muitų civilinės ir karinės paskirties įrangos importą 1999 m. sausio 1 d.–2002 m. gruodžio 31 d. laikotarpiu
            ir atsisakiusi apskaičiuoti, nustatyti ir perduoti Europos Bendrijų Komisijai dėl šio atleidimo nesurinktus nuosavus išteklius
            bei sumokėti delspinigius už Europos Bendrijų Komisijai per nustatytus terminus neperduotus šiuos nuosavus išteklius, Italijos
            Respublika neįvykdė įsipareigojimų, pirma, pagal EB 26 straipsnį, 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92,
            nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 20 straipsnį ir atitinkamai kylančių pagal Bendrąjį muitų tarifą ir, antra, pagal
            1989 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EEB, Euratomas) Nr. 1552/89, įgyvendinančio Sprendimą 88/376/EEB (Euratomas) dėl
            Bendrijos nuosavų išteklių sistemos, iš dalies pakeisto 1996 m. liepos 8 d. Tarybos reglamentu (EB, Euratomas) Nr. 1355/96,
            2, 9, 10 straipsnius ir 17 straipsnio 1 dalį ir pagal tuos pačius 2000 m. gegužės 22 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas)
            Nr. 1150/2000, įgyvendinančio Sprendimą 94/728/EB (Euratomas) dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos, straipsnius.
      2.      Italijos Respublika padengia bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Danijos Karalystė, Graikijos Respublika, Portugalijos Respublika ir Suomijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: italų.


title: 2009 m. gegužės 13 d. Pirmosios instancijos teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas. # Aurelia finance SA prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Žodinis Bendrijos prekių ženklas AURELIA - Atnaujinimo mokesčio nesumokėjimas - Prekių ženklo išbraukimas pasibaigus registracijai - Restitutio in integrum prašymas. # Byla T-136/08.

text:
         PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (aštuntoji kolegija) SPRENDIMAS
      2009 m. gegužės 13 d. (
            *1
         )
      „Bendrijos prekių ženklas — Žodinis Bendrijos prekių ženklas AURELIA — Atnaujinimo mokesčio nesumokėjimas — Prekių ženklo išbraukimas pasibaigus registracijai — Prašymas atkurti ankstesnę padėtį“
      Byloje T-136/08

         Aurelia finance SA, įsteigta Ženevoje (Šveicarija), atstovaujama solisitoriaus M. Elmslie ir baristerio N. Saunders,
      ieškovė,
      prieš

         Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą D. Botis,
      atsakovę,
      dėl ieškinio, pareikšto dėl 2008 m. sausio 9 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1214/2007-1), susijusio su ieškovės prašymu atkurti ankstesnę padėtį prašymu,
      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (aštuntoji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkė E. Martins Ribeiro, teisėjai S. Papasavvas (pranešėjas) ir N. Wahl,
      posėdžio sekretorius N. Rosner, administratorius,
      susipažinęs su ieškiniu, pateiktu Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai 2008 m. balandžio 4 d.,
      susipažinęs su atsakymu į ieškinį, pateiktu Pirmosios instancijos kanceliarijai 2008 m. liepos 8 d.,
      įvykus 2009 m. sausio 21 d. posėdžiui,
      priima šį

         Sprendimą

         Ginčo aplinkybės

               1

               2000 m. rugpjūčio 24 d. ieškovė Aurelia finance SA pagal 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos Reglamentą (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 146) su pakeitimais Vidaus rinkos derinimo tarnyboje (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) įregistravo žodinį žymenį AURELIA kaip Bendrijos prekių ženklą.

               2

               2005 m. lapkričio 21 d. VRDT ieškovei dėl šio ženklo priminė, kad galima pratęsti jo registraciją, kuri turi baigtis 2006 m. birželio 19 dieną. VRDT atkreipė dėmesį į tai, kad reikia paduoti atitinkamą prašymą ir iki 2006 m. liepos 2 d. sumokėti atnaujinimo mokestį, tačiau, sumokėjus papildomą mokestį už pavėluotą mokėjimą, šis terminas gali būti pratęstas iki 2007 m. sausio 2 dienos.

               3

               2007 m. sausio 22 d. VRDT ieškovės atstovui pranešė apie termino pasibaigimą ir prekių ženklo išbraukimą iš prekių ženklų registro nuo 2006 m. birželio 19 dienos.

               4

               2007 m. kovo 5 d. ieškovė padavė VRDT prašymą atkurti ankstesnę padėtį Reglamento Nr. 40/94 78 straipsnio prasme ir paprašė VRDT nuo jos einamosios sąskaitos nurašyti atitinkamo dydžio atnaujinimo ir prašymo atkurti ankstesnę padėtį mokesčius. Ieškovė paaiškino, kad, be kita ko, dėl nagrinėjamo prekių ženklo atnaujinimo ji kreipėsi į prekių ženklų atnaujinimo paslaugų teikimu užsiimančią bendrovę (toliau – specializuota bendrovė). Ši bendrovė įdiegė kompiuterizuotą sistemą, sujungtą su duomenų baze, kurioje rankiniu būdu įvedami įvairūs su savininkais, prekių ženklais ir patentais, kuriuos reikia atnaujinti, susiję duomenys. Kai turi būti atnaujintas konkretus prekių ženklas, sistema turi išgeneruoti savininkui skirtus tris įspėjimo laiškus ir paprašyti jo sutikimo prieš atnaujinant. Jei vienas iš šių laiškų nėra išgeneruojamas, turi suveikti apsaugos sistema, kuri atspausdina ir išsiunčia kitą laišką. Tačiau šiuo atveju dėl to, kad specializuotos bendrovės darbuotojas neįvedė į duomenų bazę tam tikrų ieškovės duomenų, būtinų užtikrinti tinkamą sistemos veikimą, jai nebuvo išsiųstas joks pranešimas. Be to, vėliau paaiškėjo, kad apsaugos sistema, sukurta pastebėti tokio pobūdžio klaidą, nesuveikė, nes ji buvo skirta tik patentams, o ne prekių ženklams atnaujinti.

               5

               2007 m. birželio 1 d. VRDT prekių ženklų ir registro departamentas atmetė šį prašymą, nes specializuota bendrovė nesielgė pakankamai rūpestingai.

               6

               2007 m. liepos 31 d. ieškovė padavė apeliaciją dėl šio sprendimo panaikinimo ir prašymo atkurti ankstesnę padėtį tenkinimo.

               7

               2008 m. sausio 9 d. sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) Pirmoji apeliacinė taryba atmetė šią apeliaciją dėl to, kad Reglamento Nr. 40/94 78 straipsnis esą netaikomas, nes ieškovės pasirinkta prekių ženklų atnaujinimo tarnyba nagrinėjamos bylos aplinkybėmis nesielgė pakankamai rūpestingai. Iš esmės ji manė, kad specializuota bendrovė turėjo naudoti patikimai veikiančią prekių ženklų atnaujinimo sistemą, kurioje būtų kontrolės mechanizmas, leidžiantis pastebėti galimas klaidas ir anomalijas. Nesant tokio mechanizmo, tokios veikimo klaidos, kokios buvo padarytos šiuo atveju, yra galimos. Be to, nebuvo pateikta jokių įrodymų dėl tariamų testų, patvirtinančių, jog sistema yra tinkamai sukonfigūruota.

         Šalių reikalavimai

               8

               Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:

                        —

                        panaikinti ginčijamą sprendimą,

                        —

                        grąžinti prašymą atkurti ankstesnę padėtį iš naujo nagrinėti VRDT,

                        —

                        priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.

               9

               VRDT Pirmosios instancijos teismo prašo:

                        —

                        atmesti ieškinį,

                        —

                        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

         Dėl teisės

               10

               Prašymą panaikinti ginčijamą sprendimą ieškovė grindžia vieninteliu pagrindu dėl Reglamento Nr. 40/94 78 straipsnio pažeidimo.

               11

               Visų pirma ieškovė Apeliacinei tarybai priekaištauja dėl to, kad ginčijamo sprendimo 12 punkte ji nusprendė, jog šiuo atveju rūpestingumo pareigos laikymasis turi būti vertinamas prekių ženklų atnaujinimo tarnybos, kuriai ieškovė delegavo nagrinėjamo prekių ženklo atnaujinimo užduotį, atžvilgiu. Ieškovė mano, kad vertinimas turi būti atliekamas jos ar net jos atstovo atžvilgiu. Ji pažymi, kad įprasta administracines užduotis, kaip antai prekių ženklų atnaujinimą, deleguoti specializuotoms bendrovėms ir kad todėl turi būti pripažįstama, jog rūpestingumo pareigos laikomasi, kai pasirenkamas kvalifikuotas ir patyręs asmuo.

               12

               Šiuo atžvilgiu reikia pripažinti, kad pagal Reglamento Nr. 40/94 78 straipsnio 1 dalį „<…> Bendrijos prekių ženklo <…> savininko arba kitos Tarnybos nagrinėjamo šalies, kuri, nors ir, atsižvelgdama į aplinkybes, ėmėsi visų reikalingų priemonių, neįstengė laikytis [VRDT] nustatytų terminų ir kuri padavė dėl to prašymą, teisės atkuriamos, jeigu dėl minimo termino nesilaikymo atsirado tiesioginių šio reglamento nuostatų sąlygojamų padarinių, susijusių su kokių nors teisių <…> praradimu“.

               13

               Iš šios nuostatos matyti, kad ankstesnės padėties atkūrimui yra taikomos dvi sąlygos: pirma, atsižvelgdama į aplinkybes, šalis turi elgtis pakankamai rūpestingai ir, antra, šalies negalėjimo laikytis reikalavimų tiesioginė pasekmė turi būti teisės arba teisių gynimo priemonės praradimas (2006 m. rugsėjo 6 d. Pirmosios instancijos teismo nutartis Hensotherm prieš OHMI – Hensel (HENSOTHERM) , T-366/04, nepaskelbta Rinkinyje, 48 punktas).

               14

               Iš šios nuostatos taip pat matyti, kad rūpestingumo pareigos visų pirma turi laikytis prekių ženklo savininkas. Taigi, nors savininkas deleguoja su prekių ženklo atnaujinimu susijusias administracines užduotis, jis turi rūpintis, kad pasirinktas asmuo pateiktų būtinas garantijas, leidžiančias preziumuoti, kad šios užduotys bus tinkamai atliktos.

               15

               Reikia taip pat pripažinti, kad, delegavus šias užduotis, ši rūpestingumo pareiga taikoma pasirinktam asmeniui lygiai taip pat kaip ir savininkui. Iš tiesų, kadangi toks asmuo veikia savininko vardu ir sąskaita, jo veiksmai turi būti laikomi savininko veiksmais. Todėl Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, kad reikia išsiaiškinti, ar specializuota bendrovė, atsižvelgdama į aplinkybes, elgėsi pakankamai rūpestingai.

               16

               Dėl ieškovės argumento, susijusio su tariamai skirtinga nacionalinių teismų ir apeliacinių tarybų praktika dėl pašto tarnybų klaidų ir Reglamento Nr. 40/94 47 straipsnio 1 dalies aiškinimo, reikia priminti, pirma, kad Bendrijos prekių ženklų sistema yra savarankiška ir, antra, kad apeliacinių tarybų sprendimų teisėtumas vertinamas remiantis tik Reglamentu Nr. 40/94 taip, kaip jį aiškina Bendrijos teismas, o ne ankstesne jų sprendimų praktika (2008 m. kovo 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Suez prieš OHMI (Delivering the essentials of life), T-128/07, nepaskelbta Rinkinyje, 32 punktas).

               17

               Antra, ieškovė priekaištauja Apeliacinei tarybai dėl to, kad ji padarė klaidą nusprendusi, jog ji ar net jos atstovas turėjo kontroliuoti pasirinktą prekių ženklų atnaujinimo tarnybą. Jos teigimu, nei vienas, nei kitas neturėjo kontroliuoti įmonės, kuri užsiima prekių ženklų atnaujinimu.

               18

               Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad, priešingai nei teigia ieškovė, ginčijamo sprendimo 15 punkte Apeliacinė taryba nenusprendė, kad ieškovė ar jos atstovas turėjo kontroliuoti šią tarnybą. Iš tikrųjų ji tik teigė, kad įmonės, užsiimančios prekių ženklų atnaujinimu, įdiegta sistema turi pateikti pakankamas tinkamo veikimo garantijas, įskaitant kontrolės mechanizmą, kuris leistų pastebėti ir ištaisyti bet kokią potencialią klaidą, atsiradusią dėl blogo tarnybos darbuotojų ar pačios kompiuterinės sistemos atliekamo rinkmenų valdymo.

               19

               Trečia, ieškovės nuomone, Apeliacinė taryba klaidingai manė, kad su prekių ženklų atnaujinimu susijęs rūpestingumo lygis yra toks pat ar didesnis už tą, kurio reikalaujama paduodant prekių ženklo paraišką. Jos manymu, šis lygis turi būti laikomas mažesniu, nes prekių ženklo atnaujinimo procedūra, kitaip negu prekių ženklo paraiškos procedūra, per kurią reikia atlikti teisinio pobūdžio užduotis ir kuri dėl to yra patikima tos srities specialistams, apima tik administracinio pobūdžio užduotis, kurios nereikalauja prekių ženklų teisės aiškinimo patirties. Ieškovė taip pat mano, kad reikia atsižvelgti į patentų teisės kontekstą, kuriame buvo konstatuota, jog iš asistentų, kurių žinių lygis yra žemesnis, nereikalaujama tokio rūpestingumo lygio kaip iš profesionaliai dirbančių specialistų.

               20

               Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad reikalaujamas rūpestingumo lygis nepriklauso nuo to, ar atliekamos administracinės, ar teisinės užduotys. Iš tikrųjų, jei būtų atsižvelgiama į ieškovės nurodomą teisinių ir administracinių užduočių skirtumą, bet koks procedūros termino nesilaikymas galėtų būti laikomas administracinio pobūdžio klaida, o tai, kaip teisingai teigia VRDT, leistų nerūpestingiems pareiškėjams visais atvejais pasinaudoti mažesniais jų rūpestingumui keliamais reikalavimais. Bet kuriuo atveju Reglamento Nr. 40/94 78 straipsnyje toks skirtumas nėra daromas, tačiau jame reikalaujama, atsižvelgiant į „aplinkybes“, imtis visų reikalingų priemonių.

               21

               Be to, net jei Reglamento Nr. 40/94 78 straipsnis buvo priimtas patentų teisės modelio pagrindu, niekas neleidžia manyti, kad šios dvi nuostatos turi būti aiškinamos vienodai, nes šiose dviejose srityse esantys atitinkami interesai gali skirtis. Iš tikrųjų patentų teisės teisinis kontekstas yra kitoks, o patentus reglamentuojančiomis nuostatomis siekiama reglamentuoti kitokias procedūras nei tos, kurios taikomos prekių ženklų srityje.

               22

               Atsižvelgiant į šį kontekstą taip pat reikia pažymėti, kad teisės aktų leidėjas Reglamentą Nr. 40/94 papildė 78a straipsniu, kurio 1 dalis šalims leidžia praleidus tam tikrus terminus atstatyti savo teises, ir nereikalauja įrodyti, kad jos, atsižvelgiant į aplinkybės, elgėsi pakankamai rūpestingai. Tai, kad šios nuostatos 2 punkte teisės aktų leidėjas aiškiai nurodė termino prekių ženklams atnaujinti praleidimą pagal šio reglamento 78 straipsnį, kaip teisingai pažymi VRDT, rodo jo siekį jam taikyti šio straipsnio 1 dalyje numatytą bendrąją rūpestingumo pareigą.

               23

               Ketvirta, ieškovė pažymi, kad Reglamento Nr. 40/94 78 straipsnio 6 ir 7 dalimis siekiama ginti trečiąsias šalis, kurios per laiką nuo teisių į Bendrijos prekių ženklą netekimo iki paskelbimo apie šių teisių atkūrimą gera valia išleido į rinką prekių arba suteikė paslaugų, pažymėtų žymeniu, tapačiu Bendrijos prekių ženklui arba panašiu į jį. Jos nuomone, tokia apsauga reiškia, kad Reglamento Nr. 40/94 78 straipsnio 1 dalyje reikalaujamas rūpestingumo lygis yra žemesnis už ginčijamame sprendime taikytą rūpestingumo lygį.

               24

               Šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti, kad kriterijus „atsižvelgiant į aplinkybes, imtis visų reikalingų priemonių“ yra nurodytas Reglamento Nr. 40/94 78 straipsnio 1 dalyje, kurioje išdėstytos prašymo atkurti ankstesnę padėtį tenkinimo sąlygos. Tačiau Reglamento Nr. 40/94 78 straipsnio 6 ir 7 dalys taikomos tik tada, kai faktiškai buvo patenkintas prašymas atkurti ankstesnę padėtį, ir jomis siekiama apsaugoti gera valia besielgusių šalių interesus. Vadinasi, Reglamento Nr. 40/94 78 straipsnio 6 ir 7 dalys yra visiškai netinkamos sprendžiant, kokio rūpestingumo lygio reikia reikalauti pagal šio reglamento 78 straipsnio 1 dalį.

               25

               Penkta, ieškovė tvirtina, kad vertindama jai pateiktus įrodymus VRDT padarė klaidų ir todėl klaidingai nusprendė, kad reikia atmesti jos prašymą atkurti ankstesnę padėtį. Ji mano, kad specializuotos bendrovės naudota sistema atitiko reikalavimus, numatytus VRDT gairėse, kurių 6.2.3. punkte Reglamento Nr. 40/94 78 straipsnio 1 dalyje esantys žodžiai „atsižvelgiant į aplinkybes, imtis visų reikalingų priemonių“ aiškinami kaip reiškiantys, jog „reikia turėti vidaus terminų kontrolės ir priežiūros sistemą, kuri paprastai užtikrintų, kad jie netyčia nebūtų praleisti“. Ieškovės teigimu, žodis „paprastai“ rodo, kad ypatingos klaidos atveju leidžiama atkurti ankstesnę padėtį. Šiuo atveju sistema blogai veikė tik dėl to, kad specializuotos bendrovės darbuotojas per klaidą neįvedė reikalingų duomenų. Be to, ieškovės teigimu, nei pagal šias gaires, nei pagal Reglamento Nr. 40/94 78 straipsnį ar teismų praktiką nereikalaujama įdiegti tokio kompiuterinės sistemos kontrolės mechanizmo, koks buvo sukurtas patentams, nes pati kompiuterinė sistema, net ir nesant tokio mechanizmo, paprastai užtikrina, kad būtų laikomasi terminų.

               26

               Šiuo atveju reikia manyti, kad Reglamento Nr. 40/94 78 straipsnio 1 dalyje esančiais žodžiais „atsižvelgiant į aplinkybes, imtis visų reikalingų priemonių“, kaip numatoma VRDT gairėse, reikalaujama turėti vidaus terminų kontrolės ir priežiūros sistemą, kuri paprastai užtikrintų, kad jie netyčia nebūtų praleisti. Vadinasi, tik ypatingų, t. y. praktiškai nenumatomų įvykių, atveju yra galima atkurti ankstesnę padėtį.

               27

               Kadangi šioje byloje specializuota bendrovė įdiegė kompiuterinę terminų priminimo sistemą, aplinkybių nulemtas rūpestingumas reikalavo, pirma, kad šios sistemos bendra koncepcija užtikrintų terminų laikymąsi, antra, kad ši sistema leistų pastebėti ir ištaisyti bet kokią galimą numatyti specializuotos bendrovės darbuotojų atliekant užduotis ar kompiuterinės sistemos padarytą veikimo klaidą ir, trečia, kad specializuotos bendrovės darbuotojai, kurie turi įvesti reikalingus duomenis ir naudoti šią sistemą, būtų tinkamai išmokyti, turėtų tikrinti savo operacijas ir būtų kontroliuojami.

               28

               Net darant prielaidą, kad šios sistemos koncepcija bendrai užtikrino terminų laikymąsi, Apeliacinė taryba teisingai manė, kad negalima atmesti žmogiškųjų informacijos įvedimo klaidų net ir tuo atveju, kai darbuotojai yra tinkamai išmokomi, turi laikytis atitinkamų instrukcijų ir yra tinkamai kontroliuojami. Iš tikrųjų žmogiškosios duomenų įvedimo klaidos negali būti laikomos ypatingais ar negalimais numatyti įvykiais. Vadinasi, tokioje sistemoje turėjo būti numatytas tokių klaidų pastebėjimo ir ištaisymo mechanizmas. Kadangi toks mechanizmas nebuvo įdiegtas, Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, kad nebuvo laikytasi aplinkybių nulemtos rūpestingumo pareigos.

               29

               Todėl reikalavimas panaikinti ginčijamą sprendimą turi būti atmestas.

               30

               Tokiomis aplinkybėmis taip pat reikia atmesti ieškovės antrąjį reikalavimą, kuriuo Pirmosios instancijos teismo prašoma grąžinti prašymą atkurti ankstesnę padėtį iš naujo nagrinėti VRDT ir, vadinasi, visą ieškinį.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               31

               Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti VRDT bylinėjimosi išlaidas pagal šios pateiktus reikalavimus.

               Remdamasis šiais motyvais,
               PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (aštuntoji kolegija)
               nusprendžia:

                           1.

                           Atmesti ieškinį.

                           2.

                           Priteisti iš Aurelia finance SA bylinėjimosi išlaidas.

                     Martins Ribeiro
                     Papasavvas
                     Wahl
                     Paskelbta 2009 m. gegužės 13 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: anglų.