title: 2012 m. gegužės 10 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Duomo Gpa Srl ir kt. prieš Comune di Baranzate ir Comune di Venegono Inferiore.#Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia prašymai priimti prejudicinį sprendimą.#EB 3, 10, 43, 49 ir 81 straipsniai – Įsisteigimo laisvė – Direktyva 2006/123/EB – 15 ir 16 straipsniai – Vietos valdžios institucijų renkamų mokesčių ir kitų pajamų nustatymo, tikrinimo ir rinkimo koncesija – Nacionalinės teisės aktai – Minimalus įstatinis kapitalas – Pareiga.#Sujungtos bylos C‑357/10–C‑359/10.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. gegužės 10 d. (
            *1
         )
      „EB 3, 10, 43, 49 ir 81 straipsniai — Įsisteigimo laisvė — Direktyva 2006/123/EB — 15 ir 16 straipsniai — Vietos valdžios institucijų mokesčių ir kitų pajamų nustatymo, tikrinimo ir rinkimo koncesija — Nacionalinės teisės aktai — Minimalus įstatinis kapitalas — Pareiga“
      Sujungtose bylose C-357/10–C-359/10
      dėl Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Italija) 2009 m. spalio 20 d. sprendimais, kuriuos Teisingumo Teismas gavo 2010 m. liepos 19 d., pagal SESV 267 straipsnį pateiktų prašymų priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Duomo Gpa Srl (C-357/10),

         Gestione Servizi Pubblici Srl (C-358/10),

         Irtel Srl (C-359/10)
      prieš

         Comune di Baranzate (C-357/10 ir C-358/10),

         Comune di Venegono Inferiore (C-359/10),
      dalyvaujant

         Agenzia Italiana per le Pubbliche Amministrazioni SpA (AIPA),

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. N. Cunha Rodrigues, teisėjai U. Lõhmus, A. Rosas, A. Ó Caoimh (pranešėjas) ir A. Arabadjiev,
      generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Comune di Baranzate, atstovaujamos advokato A. Soncini,

               —

               Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato G. De Bellis,

               —

               Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. M. Wissels ir Y. de Vries,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos C. Zadra ir I. V. Rogalski bei S. La Pergola,

         susipažinęs su 2011 m. lapkričio 16 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymai priimti prejudicinį sprendimą susiję su EB 3, 10, 43, 49 ir 81 straipsnių bei 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje (OL L 376, p. 36, toliau – Paslaugų direktyva) 15 ir 16 straipsnių aiškinimu.

               2

               Šie prašymai pateikti nagrinėjant bylas atitinkamai Duomo Gpa Srl (toliau – Duomo) ir Gestione Servizi Pubblici Srl (toliau – GSP) prieš Comune di Baranzate bei Irtel Srl (toliau – Irtel) prieš Comune di Venegono Inferiore dėl to, kad joms buvo neleista dalyvauti viešojo pirkimo procedūrose; visos šios trys bylos buvo nagrinėjamos dalyvaujant Agenzia Italiana per le Pubbliche Amministrazioni SpA (toliau – AIPA).

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisės aktai

               3

               Pagal Paslaugų direktyvos 1 straipsnio 1 dalį joje pateikiamos bendrosios nuostatos, skirtos padėti paslaugų teikėjams naudotis įsisteigimo laisve ir laisvam paslaugų judėjimui palengvinti, kartu užtikrinant aukštą paslaugų kokybę.

               4

               Pagal šios direktyvos 3 straipsnio 3 dalį valstybės narės taiko šios direktyvos nuostatas laikydamosi Sutartyje nustatytų įsisteigimo teisės ir laisvo paslaugų judėjimo taisyklių.

               5

               Paslaugų direktyvos 15 straipsnis yra jos III skyriuje „Teikėjų įsisteigimo laisvė“.

               6

               Šios direktyvos 16 straipsnis yra jos IV skyriuje „Laisvas paslaugų judėjimas“.

               7

               Remiantis Paslaugų direktyvos 44 ir 45 straipsniais, ši direktyva įsigaliojo 2006 m. gruodžio 28 d. ir turėjo būti valstybių narių perkelta ne vėliau kaip 2009 m. gruodžio 28 dieną.

         Nacionalinės teisės aktai

               8

               Įstatyminio dekreto Nr. 446 dėl regioninio mokesčio už gamybos veiklą nustatymo, Irfep ribų, tarifų ir atskaitymų peržiūrėjimo ir papildomo šio mokesčio regioninio mokesčio nustatymo bei vietinių mokesčių teisės aktų pertvarkymo (1997 m. gruodžio 15 d.Decreto legislativo n. 446 – Istituzione dell’imposta regionale sulle attività produttive, revisione degli scaglioni, delle aliquote e delle detrazioni dell’Irpef e istituzione di una addizionale regionale a tale imposta, nonché riordino della disciplina dei tributi locali (GURI, Nr. 252 paprastasis priedas, bendroji serija Nr. 298, 1997 m. gruodžio 23 d.) III skyrius skirtas vietiniams mokesčių teisės aktams pertvarkyti.

               9

               Šio įstatyminio dekreto 52 straipsnyje numatyta:
               „1.   Priimdamos nutarimus ir laikydamosi reikalavimų palengvinti mokesčių mokėtojų pareigas provincijos ir komunos gali tvarkyti jų pačių pajamas, net mokestines, išskyrus kiek tai susiję su apmokestinimo atvejų, apmokestinamųjų asmenų ir kiekvieno mokesčio maksimalių tarifų nustatymu ir apibrėžimu. Nesant nutarimų, taikytinos bendros galiojančios teisės nuostatos.
               <...>
               5.   Kalbant apie mokesčių ir kitų pajamų nustatymą ir rinkimą, nutarimai atitinka šiuos kriterijus:
               <...>

                        b)

                        jei nuspręsta mokesčių ir kitų pajamų nustatymą ir rinkimą ar vieną iš jų patikėti tretiesiems asmenims, su tuo susijusi veikla patikima laikantis galiojančių Europos Sąjungos teisės aktų ir procedūrų viešojo vietinių viešųjų paslaugų valdymo pirkimo sutarčių sudarymo:

                        1)

                        asmenims, įrašytiems į 53 straipsnio 1 dalyje numatytą registrą;

                        2)

                        valstybių narių ūkio subjektams, įsisteigusiems Europos Sąjungos šalyje ir vykdantiems minėtą veiklą; šie ūkio subjektai turi pateikti jų įsisteigimo valstybės kompetentingos institucijos išduotą sertifikatą, patvirtinantį, kad jie atitinka tuos pačius reikalavimus, kokie numatyti Italijos teisės aktuose šioje srityje;

                        3)

                        bendrovėmis, kurių visas akcinis kapitalas priklauso valstybei <...>“

               10

               2008 m. lapkričio 29 d. Įstatyminio dekreto Nr. 185 dėl skubių priemonių, skirtų paremti šeimas, darbą, užimtumą ir įmones bei iš naujo nustatyti nacionalinę strategiją siekiant kovoti su krize (GURI, Nr. 280 paprastasis priedas Nr. 263, 2008 m. lapkričio 29 d.), 7bis straipsnis, įtrauktas į šį įstatyminį dekretą 2009 m. sausio 28 d. Įstatymu dėl Įstatyminio dekreto Nr. 185 pertvarkymo į įstatymą su pakeitimais (GURI, Nr. 22 paprastasis priedas Nr. 14, 2009 m. sausio 28 d.) ir vėliau pakeistas 2009 m. vasario 27 d. Įstatymu Nr. 14 (2009 m. vasario 28 d.Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana Nr. 49, toliau – pagrindinėse bylose nagrinėjama nuostata), išdėstytas taip:
               „Pagal iš dalies pakeisto 1997 m. gruodžio 15 d. Įstatyminio dekreto Nr. 446 53 straipsnio 3 dalį visiškai įmokėta minimali kapitalo suma norint būti įrašytam į privačių subjektų, galinčių vykdyti provincijų ir komunų mokesčių apskaičiavimo ir nustatymo bei mokesčių ir kitų pajamų rinkimo veiklą, registrą, turi būti [10] milijonų eurų. Pirmesniame sakinyje nustatyta minimali kapitalo suma netaikoma bendrovėms, kurių kapitalo didžioji dalis priklauso valstybei. Vietos valdžios institucijų mokesčių ir kitų pajamų apskaičiavimo, nustatymo ir rinkimo viešojo paslaugų pirkimo sutarties sudarymas su minėto finansinio reikalavimo neįvykdančiais ūkio subjektais yra niekinis. Į nurodytą registrą įrašytų ūkio subjektų įstatinis kapitalas turi atitikti šią minimalią sumą. Bet kuriuo atveju iki tol, kol kapitalas atitiks šią sumą, su šiais ūkio subjektais negali būti sudarytos naujos sutartys ir jie negali dalyvauti šiuo tikslu pradėtuose viešojo pirkimo konkursuose.“

         Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai

               11

               Bylos C-357/10 ir C-358/10 kilo dėl 2009 m. vasario mėn. Baranzate komunos pradėto konkurso siekiant sudaryti kai kurių vietos mokesčių ir kitų pajamų valdymo, nustatymo ir rinkimo paslaugų koncesijos sutartį 5 metams nuo 2009 m. gegužės 1 d. iki 2014 m. balandžio 30 d. su ekonomiškai naudingiausią pasiūlymą pateikusiu ūkio subjektu. Paslaugų vertė visam laikotarpiui buvo įvertinta 57000 eurų be pridėtinės vertės mokesčio.

               12

               Šešios privačios įmonės, tarp kurių buvo Duomo, GSP ir AIPA, visos įsteigtos Italijoje, pateikė pasiūlymus. 2009 m. balandžio 1 ir 3 d. Baranzate komuna pranešė Duomo ir GSP, kad komisija joms neleido dalyvauti konkurse dėl to, kad jos nesilaikė pagrindinėse bylose nagrinėjamoje nuostatoje įtvirtinto reikalavimo turėti mažiausiai 10 milijonų eurų visiškai įmokėto įstatinio kapitalo, kad būtų leista vykdyti vietos valdžios institucijų mokesčių ir kitų pajamų nustatymo ir rinkimo veiklą. Koncesijos sutartis buvo sudaryta su AIPA.

               13

               Bylos C-359/10 aplinkybės susijusios su 2009 m. sausio 22 d. Venegono Inferiore komunos paskelbtu konkursu siekiant sudaryti komunos reklamos ir išorinės reklamos mokesčio nustatymo, rinkimo bei išieškojimo paslaugų koncesijos sutartį ketverių metų laikotarpiui nuo 2009 m. vasario 23 d. iki 2012 m. gruodžio 31 d. su mažiausią kainą remiantis mažiausiu pasiūlymo pirkimo vertės procentu pasiūliusiu ūkio subjektu. Paslaugų vertė visam laikotarpiui buvo įvertinta 49000 eurų be pridėtinės vertės mokesčio.

               14

               Pasiūlymus pateikė penkios įmonės, tarp kurių buvo Irtel ir AIPA, kurioms preliminariai buvo skirta atitinkamai pirma ir antra vietos. 2009 m. kovo 9 d. sprendimu konkurso komisija pašalino Irtel iš viešojo pirkimo konkurso, nes ji nesilaikė pagrindinėse bylose nagrinėjamos nuostatos reikalavimų. Galiausiai koncesijos sutartis buvo sudaryta su AIPA.

               15

                  Duomo, GSP ir Irtel pareiškė ieškinius dėl sprendimų pašalinti jas iš pagrindinėse bylose nagrinėjamų viešojo pirkimo konkursų. Byloje, dėl kurios buvo pradėta byla C-357/10, Duomo remiasi 2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/18/EB dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (JO L 134, p. 114; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 7 t., p. 132), vienodo požiūrio ir konkurencijos principų pažeidimu, nes bendrovėms, kurių kapitalo didžioji dalis priklauso valstybei, buvo taikoma palankesnė tvarka.

               16

               Pagrindinėse bylose, dėl kurių pradėtos bylos C-358/10 ir C-359/10, GSP ir Irtel tvirtina, kad nagrinėjama nuostata yra nesuderinama su EB 3, 10, 43, 49, 81, 82, 86 ir 90 straipsniais ir iš Paslaugų direktyvos 15 ir 16 straipsnių kylančiais būtinybės, pagrįstumo ir proporcingumo principais. Anot jų, nacionalinės teisės aktai prieštarauja Sąjungos teisei tiek, kiek juose įtvirtintas šiais teisės aktais siekiamam tikslui neproporcingas reikalavimas ir sukeliama diskriminacija bendrovių, kurių kapitalo didžioji dalis priklauso valstybei, naudai, nes joms netaikoma naujas minimalaus kapitalo reikalavimas.

               17

               Šiomis aplinkybėmis Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos du prejudicinius klausimus, kurie yra vienodi visose trijose pagrindinėse bylose:

                        „1.

                        Ar tinkamai taikyti Direktyvos 2006/123/EB 15 ir 16 straipsnius kliudoma 2008 m. lapkričio 29 d. Įstatyminio dekreto Nr. 185 32 straipsnio 7bis dalies, įtrauktos 2009 m. sausio 28 d. Įstatymu Nr. 2 dėl šio įstatyminio dekreto pertvarkymo į įstatymą ir vėliau iš dalies pakeistos 2009 m. vasario 27 d. Įstatymu Nr. 14, nacionalinėmis nuostatomis, netaikomomis bendrovėms, kurių didžioji kapitalo dalis priklauso valstybei, pagal kurias:

                                 —

                                 sudarytos vietos valdžios institucijų mokesčių ir kitų pajamų apskaičiavimo, nustatymo ir rinkimo viešojo paslaugų pirkimo sutartys su ūkio subjektais, netenkinančiais finansinio reikalavimo, pagal kurį visiškai įmokėto įstatinio kapitalo minimali suma turi būti lygi 10 milijonų eurų, yra niekinės,

                                 —

                                 ūkio subjektų, įrašytų į privačių ūkio subjektų, galinčių vykdyti provincijų ir komunų mokesčių ir kitų pajamų nustatymo ir rinkimo veiklą, registrą laikantis 1997 m. gruodžio 15 d. Įstatyminio dekreto Nr. 446/97 su pakeitimais 53 straipsnio 3 dalies, įstatinis kapitalas turi atitikti nurodytą minimalią sumą,

                                 —

                                 draudžiama sudaryti naujas viešojo pirkimo sutartis ar dalyvauti vietos valdžios institucijų mokesčių ir kitų pajamų apskaičiavimo, nustatymo bei rinkimo viešojo paslaugų pirkimo konkursuose, kol bus įvykdytas minėtas įstatinio kapitalo atitikties reikalavimas?

                        2.

                        Ar tinkamai taikyti EB 3, 10, 43, 49 ir 81 straipsnius kliudoma 2008 m. lapkričio 29 d. Įstatyminio dekreto Nr. 185 32 straipsnio 7bis dalies, įtvirtintos 2009 m. sausio 28 d. Įstatymu Nr. 2 dėl šio įstatyminio dekreto pertvarkymo į įstatymą ir vėliau iš dalies pakeistos 2009 m. vasario 27 d. Įstatymu Nr. 14, nacionalinėmis nuostatomis, netaikomomis bendrovėms, kurių didžioji kapitalo dalis priklauso valstybei, remiantis kuriomis:

                                 —

                                 sudarytos vietos valdžios institucijų mokesčių ir kitų rinkliavų apskaičiavimo, nustatymo ir rinkimo viešojo paslaugų pirkimo sutartys su ūkio subjektais, netenkinančiais finansinio reikalavimo, pagal kurį visiškai įmokėto įstatinio kapitalo minimali suma turi būti lygi 10 milijonų eurų, yra niekinės,

                                 —

                                 ūkio subjektų, įrašytų į privačių ūkio subjektų, galinčių vykdyti provincijų ir komunų mokesčių ir kitų pajamų nustatymo ir rinkimo veiklą, registrą laikantis 1997 m. gruodžio 15 d. Įstatyminio dekreto Nr. 446/97 su pakeitimais 53 straipsnio 3 dalies, įstatinis kapitalas turi atitikti nurodytą minimalią sumą,

                                 —

                                 draudžiama sudaryti naujas viešojo pirkimo sutartis ar dalyvauti vietos valdžios institucijų mokesčių ir kitų pajamų apskaičiavimo, nustatymo bei rinkimo viešojo paslaugų pirkimo konkursuose, kol bus įvykdytas minėtas įstatinio kapitalo atitikties reikalavimas?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Pirminės pastabos

               18

               Kaip matyti iš šio sprendimo 11–14 punktų, faktinės aplinkybės, dėl kurių buvo pradėtos pagrindinės bylos, susiklostė iki 2009 m. gruodžio 28 d., t. y. iki pagal Paslaugų direktyvos 44 straipsnio 1 dalį jos perkėlimo į nacionalinę teisę termino pabaigos.

               19

               Taigi net manant, kad ši direktyva turėtų būti laikoma visiškai suderinanti, kaip tai suprantama pagal Teisingumo Teismo praktiką, tai neturėtų menkinti pirminės teisės svarbos per laikotarpį iki šios direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę termino pabaigos (pagal analogiją, be kita ko, žr. 1979 m. balandžio 5 d. Sprendimo Ratti, 148/78, Rink. p. 1629, 36 ir 42–44 punktus ir 1999 m. gegužės 11 d. Sprendimo Monsees, C-350/97, Rink. p. I-2921, 27 punktą).

               20

               Šiomis aplinkybėmis šiose bylose pirmiausia reikia išnagrinėti antrąjį pateiktą klausimą, susijusį su pirminės teisės aiškinimu atsižvelgiant į faktines aplinkybes, dėl kurių kilo minėti ginčai.

         Dėl antrojo klausimo

               21

               Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar EB 3, 10, 43, 49 ir 81 straipsnius reikia aiškinti taip, kad jais draudžiama tokia nuostata, kaip antai nagrinėjama pagrindinėse bylose, kurioje numatyta:

                        —

                        ūkio subjektų, išskyrus bendroves, kurių kapitalo didžioji dalis priklauso valstybei, pareiga prireikus padidinti visiškai įmokėtą įstatinį kapitalą iki 10 milijonų eurų tam, kad jiems būtų leista vykdyti vietos valdžios institucijų mokesčių ir kitų pajamų apskaičiavimo, tikrinimo ir rinkimo veiklą,

                        —

                        kad sudarytos viešojo paslaugų pirkimo sutartys su ūkio subjektais, kurie neįgyvendina šio minimalaus įstatinio kapitalo reikalavimo, yra niekinės ir

                        —

                        draudžiama sudaryti naujas viešojo pirkimo sutartis ar dalyvauti šių paslaugų pirkimo konkursuose, kol bus įvykdytas įstatinio kapitalo padidinimo reikalavimas.

               22

               Tiek, kiek pateiktu klausimu, kaip jis performuluotas šio sprendimo ankstesniame punkte, prašoma išaiškinti EB 3, 10 ir 81 straipsnius, reikia priminti, kad siekiant pateikti tokį Sąjungos teisės išaiškinimą, kuris būtų naudingas nacionaliniam teismui, būtina, kad nacionalinis teismas apibrėžtų pateikiamų klausimų faktines aplinkybes ir pagrindines teisines nuostatas arba bent paaiškintų šiuos klausimus pagrindžiančias faktines prielaidas. Šie reikalavimai ypač taikytini konkurencijos srityje, kuriai būdingos sudėtingos teisinės ir faktinės situacijos (be kita ko, žr. 2010 m. kovo 11 d. Sprendimo Attanasio Group, C-384/08, Rink. p. I-2055, 32 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               23

               Tačiau šiuo atveju nutartyse dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismui nenurodomos faktinės ir teisinės aplinkybės, kurios jam leistų nustatyti sąlygas, kurioms esant nuostata, kaip antai nagrinėjama pagrindinėse bylose, galėtų būti susijusi su minėtais straipsniais. Konkrečiai kalbant, šiose nutartyse nėra jokio paaiškinimo dėl šių straipsnių ir pagrindinių bylų ar jų dalykų ryšio.

               24

               Šiomis aplinkybėmis tiek, kiek pateiktas klausimas susijęs su EB 3, 10 ir 81 straipsnių išaiškinimu, jis turi būti pripažintas nepriimtinu.

               25

               Kalbant apie EB 43 ir 49 straipsnių išaiškinimą, reikia nurodyti, kad iš bylos medžiagos matyti, jog visos pagrindinių bylų aplinkybės susijusios su viena valstybe. Šiomis aplinkybėmis reikia patikrinti, ar Teisingumo Teismas yra kompetentingas šiose bylose spręsti dėl minėtų nuostatų (pagal analogiją žr. 2008 m. sausio 31 d. Sprendimo Centro Europa 7, C-380/05, Rink. p. I-349, 64 punktą ir 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Omalet, C-245/09, Rink. p. I-13771, 9 ir 10 punktus).

               26

               Iš tiesų nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėse bylose, kurie, remiantis jų formuluote, taikytini neišskiriant Italijos ūkio subjektų ir kitų valstybių narių ūkio subjektų, pagal bendrą taisyklę gali būti priskiriami prie nuostatų, susijusių su Sutartyje garantuojamomis pagrindinėmis laisvėmis, tik jeigu jos taikytinos situacijoms, susijusioms su valstybių narių tarpusavio prekyba (žr. 2000 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Guimont, C-448/98, Rink. p. I-10663, 21 punktą; 2003 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Anomar ir kt., C-6/01, Rink. p. I-8621, 39 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką; minėto Sprendimo Centro Europa 7 65 punktą ir 2010 m. birželio 1 d. Sprendimo Blanco Pérez ir Chao Gómez, C-570/07 ir C-571/07, Rink. p. I-4629, 40 punktą).

               27

               Vis dėlto šiuo atveju, kaip tai ypač matyti iš Europos Komisijos rašytinių pastabų, negalima atmesti, kad kitose valstybėse narėse, ne Italijoje, įsteigtos įmonės buvo ar yra suinteresuotos vykdyti šioje valstybėje narėje tokią veiklą, kuri yra pagrindinėse bylose nagrinėjamų koncesijų sutarčių dalykas.

               28

               Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prašomas EB 43 ir 49 straipsnių išaiškinimas gali būti jam naudingas, jei pagal nacionalinę teisę jis turi užtikrinti tokias pačias Italijos ūkio subjekto teises, kurios pagal Sąjungos teisę kiltų kitos valstybės narės ūkio subjektui susiklosčius tai pačiai situacijai (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo Centro Europa 7 69 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką ir minėto Sprendimo Blanco Pérez ir Chao Gómez 39 punktą). Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad nutartyse dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nacionalinis teismas motyvavo savo sprendimą, jog būtina pateikti prejudicinius klausimus, remdamasis tuo, kad pagrindinėse bylose aptariamų teisės aktų teisėtumas priklauso nuo EB 43 ir 49 straipsnių aiškinimo, kurį pateiks Teisingumo Teismas.

               29

               Vadinasi, Teisingumo Teismas yra kompetentingas priimti sprendimą dėl šių nuostatų aiškinimo.

               30

               Kalbant apie laisvo paslaugų teikimo ir įsisteigimo laisvės principų taikymo sričių atskyrimą, reikia nustatyti ar ūkio subjektas įsisteigęs valstybėje narėje, kurioje teikia nagrinėjamas paslaugas (šiuo klausimu žr. 1995 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Gebhard, C-55/94, Rink. p. I-4165, 22 punktą). Jeigu yra įsisteigęs valstybėje narėje, kurioje teikia paslaugas, jis patenka į įsisteigimo laisvės, kaip ji apibrėžta EB 43 straipsnyje, taikymo sritį. Jei, atvirkščiai, ūkio subjektas nėra įsisteigęs paskirties valstybėje narėje, jis yra tarpvalstybinis paslaugų teikėjas, kuriam taikomas laisvo paslaugų teikimo principas, numatytas EB 49 straipsnyje (žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Komisija prieš Portugaliją, C-171/02, Rink. p. I-5645, 24 punktą).

               31

               Šiomis aplinkybėmis įsisteigimo sąvoka reiškia, kad ūkio subjektas teikia paslaugas nuolat ir nepertraukiamai iš verslo vietos paskirties valstybėje narėje. „Paslaugų teikimas“, kaip jis suprantamas pagal EB 49 straipsnį, yra, atvirkščiai, bet koks teikimas, kuris nėra vykdomas nuolat ir nepertraukiamai iš verslo vietos paskirties valstybėje narėje (žr. minėto Sprendimo Komisija prieš Portugaliją 25 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               32

               Iš teismo praktikos taip pat matyti, kad Sutartyje nėra nė vienos nuostatos, leidžiančios abstrakčiai nustatyti trukmę ar dažnumą, nuo kurių tam tikros paslaugos ar tam tikros rūšies paslaugų tiekimas kitoje valstybėje narėje nebegali būti laikomas paslaugų teikimu, dėl to „paslaugos“ sąvoka, kaip ji suprantama pagal Sutartį, gali apimti įvairiausias paslaugas, įskaitant tas, kurios teikiamos pakankamai ilgą laiką ar net kelerius metus (žr. 2003 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Schnitzer, C-215/01, Rink. p. I-14847, 30 ir 31 punktus; minėto Sprendimo Komisija prieš Portugaliją 26 punktą; 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo von Chamier-Glisczinski, C-208/07, Rink. p. I-6095, 74 punktą ir 2010 m. spalio 26 d. Sprendimo Schmelz, C-97/09, Rink. p. I-10465, 42 punktą).

               33

               Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad nuostata, kaip antai nagrinėjama pagrindinėse bylose, tikriausiai patenka ir į EB 43 straipsnio, ir į EB 49 straipsnio taikymo sritį. Būtų kitaip, jei, kaip siūlo Komisija, faktiškai būtų galima rinkti vietinius mokesčius tik įsisteigus paskirties valstybės narės nacionalinėje teritorijoje. Kiek reikės, ar taip yra, turės patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

               34

               Šiomis aplinkybėmis atsižvelgiant į EB 43 ir 49 straipsnius reikia nagrinėti, ar iš nuostatos, kaip antai nagrinėjama pagrindinėse bylose, aiškiai ar numanomai kylantys reikalavimai iš esmės yra įsisteigimo laisvės ir (arba) laisvo paslaugų teikimo apribojimai.

               35

               Šiuo klausimu iš teismo praktikos matyti, kad EB 43 straipsniu draudžiama imtis bet kokių nacionalinių priemonių, kurios, nors ir taikomos neatsižvelgiant į pilietybę, gali sudaryti Sąjungos piliečiams kliūčių pasinaudoti Sutarties garantuojama įsisteigimo laisve arba naudojimąsi ja padaryti mažiau patrauklų, ir kad ribojamasis poveikis visų pirma gali atsirasti, jei dėl nacionalinės teisės aktų bendrovė būtų atgrasinta nuo pavaldžių vienetų, pavyzdžiui, nuolatinio padalinio, įsteigimo kitose valstybėse narėse ir nuo savo veiklos per šiuos vienetus (be kita ko, žr. minėto Sprendimo Attanasio Group 43 ir 44 punktus ir juose minėtą teismo praktiką ir 2011 m. spalio 13 d. Sprendimo DHL International, C-148/10, Rink. p. I-9543, 60 punktą).

               36

               Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką EB 49 straipsniu reikalaujama ne tik panaikinti bet kokią kitoje valstybėje narėje įsteigto paslaugų teikėjo diskriminaciją dėl pilietybės, bet ir bet kokius apribojimus – net vienodai taikomus ir nacionaliniams, ir kitų valstybių narių paslaugų teikėjams – jeigu jie gali užkirsti kelią, trukdyti ar padaryti mažiau patrauklią kitoje valstybėje narėje, kur jis teisėtai teikia analogiškas paslaugas, įsteigto paslaugų teikėjo veiklą (be kita ko, žr. 1991 m. liepos 25 d. Sprendimo Säger, C-76/90, Rink. p. I-4221, 12 punktą ir 2011 m. spalio 4 d. Sprendimo Football Association Premier League ir kt., C-403/08 ir C-429/08, Rink. p. I-9083, 85 punktą). Šiuo klausimu reikia priminti, kad Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog EB 49 straipsniu draudžiama taikyti bet kokį nacionalinės teisės aktą, kuris paslaugų teikimą tarp valstybių narių padaro sunkesnį už paslaugų teikimą vienos valstybės narės viduje (be kita ko, žr. 1994 m. spalio 5 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C-381/93, Rink. p. I-5145, 17 punktą ir 2007 m. gruodžio 13 d. Sprendimo United Pan-Europe Communications Belgium ir kt., C-250/06, Rink. p. I-11135, 30 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               37

               Nagrinėjamu atveju, anot prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, siekdami vykdyti Italijos vietos valdžios institucijų kai kurių pajamų nustatymo ir rinkimo veiklą kitose nei Italijos Respublika valstybėse narėse įsisteigę ūkio subjektai, kaip ir Italijoje įsisteigę privatūs ūkio subjektai, turi turėti visiškai įmokėtą minimalų 10 milijonų eurų įstatinį kapitalą ir prireikus jį padidinti iki šio dydžio tam, kad su jais sudarytos koncesijos sutartys nebūtų pripažintos niekinėmis.

               38

               Tokia pareiga yra įsisteigimo laisvės ir laisvo paslaugų teikimo apribojimas. Iš tiesų, pirma, joje yra minimalaus įstatinio kapitalo sąlyga (pagal analogiją, be kita ko, žr. minėto Sprendimo Komisija prieš Portugaliją 53 ir 54 punktus ir 2006 m. sausio 26 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C-514/03, Rink. p. I-963, 36 punktą) ir, antra, kaip tai pažymi Nyderlandų vyriausybė, privatūs ūkio subjektai, norintys imtis pagrindinėse bylose nagrinėjamos veiklos, ja atgrasomi nuo įsisteigimo kaip juridinio asmens (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo Komisija prieš Portugaliją 41 ir 42 punktus ir minėto Sprendimo Komisija prieš Ispaniją 31 punktą). Taigi nuostata, kaip antai nagrinėjama pagrindinėse bylose, trukdoma ar dėl jos tampa mažiau patrauklu, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 35 ir 36 punktuose nurodytą teismo praktiką, naudotis atitinkamai EB 43 ir 49 straipsniuose įtvirtinta įsisteigimo laisve ir laisvu paslaugų teikimu.

               39

               Šiomis aplinkybėmis reikia išnagrinėti, kokiu atveju nuostata, kaip antai nagrinėjama pagrindinėse bylose, gali būti leistina remiantis vienu iš EB 46 straipsnyje nurodytų sumetimų arba, remiantis Teisingumo Teismo praktika, pateisinama privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais (pagal analogiją be kita ko, žr. 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Inspire Art, C-167/01, Rink. p. I-10155, 107 punktą it 2009 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Liga Portuguesa de Futebol Profissional ir Bwin International, C-42/07, Rink. p. I-7633, 55 punktą).

               40

               Vienintelis Teisingumo Teisme nurodytas pateisinamas pagrindas – viešosios valdžios institucijų apsauga nuo galimo bendrovės koncesininkės įsipareigojimų neįvykdymo, atsižvelgiant į bendrą jos sudarytų sutarčių vertę.

               41

               Šiuo klausimu iš Comune di Baranzate pastabų matyti, kad koncesininkės iš anksto gauna mokesčių pajamas, kurios yra pagrindinėse bylose nagrinėjamų koncesijų sutarčių dalykas. Anot šios komunos, tik atėmus „rinkimo komisinius“ ketvirčio pabaigoje mokesčiai turi būti pervesti viešosios valdžios institucijoms. Comune di Baranzate nurodo, kad atėmus rinkimo komisinius koncesininkių pelnas uždirbamas iš finansinių operacijų, atliekamų su šių koncesininkių turimomis lėšomis. Taigi koncesininkės turi ir manipuliuoja milijonais eurų, kuriuos jos vėliau turės pervesti viešosios valdžios institucijoms.

               42

               Šiuo klausimu, nors ir pripažįstant, kad šio sprendimo 40 straipsnyje nurodytas tikslas galėtų būti laikomas privalomuoju bendrojo intereso pagrindu ir ne vien kaip ekonominis motyvas (šiuo atžvilgiu žr. 2005 m. kovo 17 d. Sprendimo Kranemann, C-109/04, Rink. p. I-2421, 34 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką ir 2012 m. vasario 16 d. Sprendimo Costa ir Cifone, C-72/10 ir C-77/10, 59 punktą), reikia priminti, kad Sutartimi garantuojamų pagrindinių laisvių apribojimo pateisinimas reikalauja, kad atitinkama priemonė būtų tinkama užtikrinti ja siekiamo tikslo įgyvendinimą ir neviršytų to, kas būtina jam pasiekti (minėto Sprendimo Attanasio Group 51 punktas ir jame nurodyta teismo praktika). Be to, nacionalinės teisės aktai gali užtikrinti nurodyto tikslo įgyvendinimą, tik jeigu jais iš tikrųjų nuosekliai ir sistemiškai siekiama šio tikslo (be kita ko, žr. 2009 m. kovo 10 d. Sprendimo Hartlauer, C-169/07, Rink. p. I-1721, 55 punktą ir minėto Sprendimo Attanasio Group 51 punktą).

               43

               Tačiau, kaip konstatavo pats prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, tokia nuostata, kaip antai nagrinėjama pagrindinėse bylose, gerokai viršijamas tikslas apsaugoti viešosios valdžios institucijas nuo koncesininkų įsipareigojimų neįvykdymo.

               44

               Iš tiesų šis teismas pažymėjo, kad tam tikromis atsargumo priemonėmis, numatytomis Italijos teisės aktuose, galima tinkamiau apsaugoti viešosios valdžios institucijas nuo koncesininkų įsipareigojimų neįvykdymo. Pavyzdžiui, Italijos teisės aktuose reikalaujama pateikti atitikties bendriems dalyvavimo konkurse reikalavimams įrodymus (techninės ir finansinės pajėgumai), patikimumo ir mokumo įrodymą. Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat nurodė, kad būtų galima reikalauti turėti minimalų bendrovės koncesininkės visiškai įmokėtą įstatinį kapitalą, proporcingą jo sudarytų sutarčių vertei.

               45

               Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad nuostata, kaip antai nagrinėjama pagrindinėse bylose, sukeliami neproporcingi ir todėl nepateisinami EB 43 ir 49 straipsniuose įtvirtintų laisvių apribojimai.

               46

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį pateiktą klausimą reikia atsakyti: EB 43 ir 49 straipsnius reikia aiškinti taip, kad jais draudžiama nuostata, kaip antai nagrinėjama pagrindinėse bylose, kurioje numatyta:

                        —

                        ūkio subjektų, išskyrus bendroves, kurių kapitalo didžioji dalis priklauso valstybei, pareiga prireikus padidinti visiškai įmokėtą įstatinį kapitalą iki 10 milijonų eurų tam, kad jiems būtų leista vykdyti vietos valdžios institucijų mokesčių ir kitų pajamų apskaičiavimo, tikrinimo ir rinkimo veiklą,

                        —

                        kad viešojo paslaugų pirkimo sutartys su ūkio subjektais, kurie neįgyvendina šio minimalaus įstatinio kapitalo reikalavimo, yra niekinės ir

                        —

                        draudžiama sudaryti naujas viešojo pirkimo sutartis ar dalyvauti šių paslaugų pirkimo konkursuose, kol bus įvykdytas įstatinio kapitalo padidinimo reikalavimas.

         Dėl pirmojo klausimo

               47

               Atsižvelgiant į atsakymą į antrąjį klausimą ir į šio sprendimo 18 ir 19 punktuose išdėstytus argumentus, pirmojo klausimo nagrinėti nereikia.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               48

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

                     EB 43 ir 49 straipsnius reikia aiškinti taip, kad jais draudžiama nuostata, kaip antai nagrinėjama pagrindinėse bylose, kurioje numatyta:

                        —

                           ūkio subjektų, išskyrus bendroves, kurių kapitalo didžioji dalis priklauso valstybei, pareiga prireikus padidinti visiškai įmokėtą įstatinį kapitalą iki 10 milijonų eurų tam, kad jiems būtų leista vykdyti vietos valdžios institucijų mokesčių ir kitų pajamų apskaičiavimo, tikrinimo ir rinkimo veiklą,

                        —

                           kad viešojo šių paslaugų pirkimo sutartys su ūkio subjektais, kurie neįgyvendina šio minimalaus įstatinio kapitalo reikalavimo, yra niekinės ir

                        —

                           draudžiama sudaryti naujas viešojo pirkimo sutartis ar dalyvauti šių paslaugų pirkimo konkursuose, kol bus įvykdytas įstatinio kapitalo padidinimo reikalavimas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: italų.


1983 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Meiko-Konservenfabrik prieš Vokietijos Federacinę Respubliką. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Vokietija. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą. # Byla 224/82.


1967 m. gruodžio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # SA Brasserie de Haecht prieš Consorts Wilkin-Janssen. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal de commerce de Liège - Belgija. # Byla 23-67.


title: 2009 m. balanžio 23 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#VTB-VAB NV prieš Total Belgium NV (C-261/07) ir Galatea BVBA prieš Sanoma Magazines Belgium NV (C-299/07).#Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Rechtbank van koophandel te Antwerpen - Belgija.#Direktyva 2005/29/EB - Nesąžininga komercinė veikla - Nacionalinės teisės aktas, kuriuo draudžiami susieti pasiūlymai vartotojams.#Sujungtos bylos C-261/07 ir C-299/07.

text:
      Sujungtos bylos C‑261/07 ir C‑299/07
      VTB-VAB NV prieš Total Belgium NV
      ir
      Galatea BVBA prieš Sanoma Magazines Belgium NV
      (Rechtbank van koophandel te Antwerpen prašymai priimti prejudicinį sprendimą)

      „Direktyva 2005/29/EB – Nesąžininga komercinė veikla – Nacionalinės teisės aktas, kuriuo draudžiami susieti pasiūlymai vartotojams“
      Sprendimo santrauka
      1.        Institucijų aktai – Direktyvos – Valstybių narių atliekamas įgyvendinimas
      2.        Institucijų aktai – Direktyvos – Valstybių narių atliekamas įgyvendinimas – Valstybių narių pareigos per perkėlimo terminą
      (EB 10 straipsnio antroji pastraipa ir EB 249 straipsnio trečioji pastraipa)
      3.        Teisės aktų derinimas – Nesąžininga įmonių komercinė veikla vartotojų atžvilgiu – Direktyva 2005/029
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/29)
      1.        Ne tik nacionalinės teisės nuostatos, kurios turi aiškų tikslą perkelti direktyvą, bet ir nuo šios direktyvos įsigaliojimo
         dienos anksčiau galiojusios nacionalinės teisės nuostatos, galinčios užtikrinti nacionalinės teisės atitiktį šiai direktyvai,
         gali būti laikomos patenkančiomis į jos taikymo sritį.

      (žr. 35 punktą)
      2.        Per direktyvai perkelti nustatytą terminą valstybės narės, kurioms skirta ši direktyva, privalo susilaikyti nuo nuostatų,
         kurios gali rimtai trukdyti pasiekti šioje direktyvoje nurodytą rezultatą, priėmimo.

      Tokia pareiga susilaikyti taikoma visoms susijusių valstybių narių valdžios institucijoms, įskaitant nacionalinius teismus.
         Todėl nuo direktyvos įsigaliojimo dienos valstybių narių teismai privalo kuo labiau susilaikyti nuo tokio nacionalinės teisės
         aiškinimo, kuris, pasibaigus direktyvos perkėlimo terminui, galėtų rimtai sutrukdyti įgyvendinti šia direktyva siekiamą tikslą.

      (žr. 38–39 punktus)
      3.        Direktyvą 2005/29 dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje ir iš dalies keičiančią Direktyvas 84/450,
         97/7, 98/27 bei 2002/65 ir Reglamentą Nr. 2006/2004 reikia aiškinti taip, kad ja draudžiamas toks nacionalinės teisės aktas,
         kuriuo, išskyrus tam tikras išimtis ir neatsižvelgiant į nagrinėjamo atvejo aplinkybes,  taigi bendrai ir prevenciškai, draudžiamas
         bet koks susietas pardavėjo pasiūlymas vartotojui.

      Iš tikrųjų šiame teisės akte nustatytas susietų pasiūlymų draudimo principas, nors tokia veikla nenurodyta direktyvos I priede,
         kuriame išsamiai išvardytos tik visomis aplinkybėmis draudžiamos komercinės veiklos rūšys, kurios dėl to neturi būti vertinamos
         kiekvienu konkrečiu atveju. Minėtas tokio pobūdžio teisės aktas pažeidžia direktyvos 4 straipsnį, kuriuo aiškiai draudžiama
         valstybėms narėms palikti galioti arba priimti griežtesnes priemones, net jei jomis siekiama užtikrinti aukštesnio lygio vartotojų
         apsaugą.

      (žr. 60–61, 63, 68 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2009 m. balandžio 23 d.(*)

      „Direktyva 2005/29/EB – Nesąžininga komercinė veikla – Nacionalinės teisės aktas, kuriuo draudžiami susieti pasiūlymai vartotojams“
      Sujungtose bylose C‑261/07 ir C‑299/07
      dėl Rechtbank van koophandel te Antwerpen (Belgija) 2007 m. gegužės 24 d. ir birželio 21 d. Sprendimais, kuriuos Teisingumo Teismas gavo atitinkamai 2007 m. birželio
         1 ir 27 d., pagal EB 234 straipsnį pateiktų prašymų priimti prejudicinius sprendimus bylose

      VTB-VAB NV (C‑261/07)

      prieš
      Total Belgium NV
      ir
      Galatea BVBA (C‑299/07)

      prieš
      Sanoma Magazines Belgium NV
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai A. Tizzano (pranešėjas), A. Borg Barthet, E. Levits ir J.‑J. Kasel,
      generalinė advokatė V. Trstenjak,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. birželio 18 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        VTB-VAB NV, atstovaujamos advocaten L. Eliaerts ir B. Gregoir,

      –        Total Belgium NV, atstovaujamos advocaat J. Stuyck,

      –        Sanoma Magazines Belgium NV, atstovaujamos advocaat P. Maeyaert,

      –        Belgijos vyriausybės, atstovaujamos L. Van den Broeck ir T. Materne, padedamų advokato E. Balate,
      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos M. Muñoz Pérez,
      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir R. Loosli-Surrans,
      –        Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Inez Fernandes,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos W. Wils,
      susipažinęs su 2008 m. spalio 21 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymai priimti prejudicinius sprendimus pateikti dėl 2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/29/EB
         dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje ir iš dalies keičiančios Tarybos direktyvą 84/450/EEB,
         Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 97/7/EB, 98/27/EB bei 2002/65/EB ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB)
         Nr. 2006/2004 („Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva“) (OL L 149, p. 22; toliau – direktyva) 49 straipsnio išaiškinimo.

      2        Šie prašymai pateikti nagrinėjant dvi bylas, pirmoji – VTB‑VAB NV (toliau – VTB) ir Total Belgium NV (toliau – Total Belgium), antroji –Galatea BVBA (toliau – Galatea) ir Sanoma Magazines Belgium NV (toliau – Sanoma), dėl VTB ir Galatea požiūriu nesąžiningos Total Belgium ir Sanoma komercinės veiklos.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Direktyvos 5, 6, 11 ir 17 konstatuojamose dalyse nurodyta:

      „5)      <...> kliūtys laisvam paslaugų ir prekių judėjimui tarp valstybių arba įsisteigimo laisvei <...> turėtų būti pašalintos. Šias
         kliūtis galima pašalinti tik Bendrijos lygiu nustatant vienodas taisykles, numatančias aukštą vartotojų apsaugos lygį, ir
         Bendrijos lygiu patikslinus kai kurias teisines sąvokas tiek, kiek būtina tinkamam vidaus rinkos veikimui bei teisinio saugumo
         reikalavimo įvykdymui.

      6)      Ši direktyva suderina valstybių narių įstatymus dėl nesąžiningos komercinės veiklos, įskaitant nesąžiningą reklamą, tiesiogiai
         pažeidžiančią vartotojų ekonominius interesus, ir tuo pačiu netiesiogiai – teisėtų konkurentų ekonominius interesus. <...>

      11)      Aukštas konvergencijos lygis, pasiektas šia direktyva suderinus nacionalines nuostatas, sukuria bendrą aukštą vartotojų apsaugos
         lygį. Ši direktyva nustato vieningą bendrą nesąžiningos komercinės veiklos, iškreipiančios vartotojų ekonominį elgesį, draudimą.
         Ji taip pat nustato taisykles dėl šiuo metu Bendrijos lygiu nereglamentuojamos agresyvios komercinės veiklos.

      17)      Siekiant didesnio teisinio saugumo, pageidautina, kad būtų apibrėžta tokia komercinė veikla, kuri yra nesąžininga bet kuriomis
         aplinkybėmis. Todėl I priede pateikiamas išsamus visos tokios veiklos sąrašas. Tai yra vienintelė komercinė veikla, kurią
         galima laikyti nesąžininga nevertinant kiekvieno konkretaus atvejo, kaip numato šios direktyvos 5–9 straipsnio nuostatos.
         Sąrašą galima keisti tik peržiūrint šią direktyvą.“ (Pataisytas vertimas)

      4        Direktyvos 1 straipsnyje nustatyta:

      „Šios direktyvos tikslas yra padėti tinkamai veikti vidaus rinkai ir pasiekti aukštą vartotojų apsaugos lygį suderinant valstybių
         narių įstatymus ir kitus teisės aktus dėl nesąžiningos komercinės veiklos, kenkiančios vartotojų ekonominiams interesams.“

      5        Direktyvos 2 straipsnyje numatyta:

      „Šioje direktyvoje:
      <...>
      d)      „įmonių komercinė veikla vartotojų atžvilgiu“ (toliau – komercinė veikla) – bet kuris prekybininko atliekamas veiksmas, neveikimas,
         elgesys arba pareiškimas, komercinis pranešimas, įskaitant reklamą ir rinkodarą, tiesiogiai susijęs su produkto pirkimo skatinimu,
         pardavimu arba tiekimu vartotojams;

      <...>“ (Pataisytas vertimas)
      6        Direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Ši direktyva taikoma nesąžiningai įmonių komercinei veiklai vartotojų atžvilgiu, kaip nustatyta šios direktyvos 5 straipsnyje,
         prieš ir po komercinio sandorio dėl produkto sudarymo bei jo metu.“

      7        Pagal direktyvos 4 straipsnį:

      „Valstybės narės dėl šia direktyva derinamai sričiai priskiriamų priežasčių neapriboja nei laisvės teikti paslaugas, nei laisvo
         prekių judėjimo.“

      8        Direktyvos 5 straipsnyje „Nesąžiningos komercinės veiklos draudimas“ nustatyta:

      „1.      Nesąžininga komercinė veikla draudžiama.
      2.      Komercinė veikla yra nesąžininga, jeigu:
      a)      prieštarauja profesinio atidumo reikalavimams
      ir
      b)      iš esmės iškreipia arba gali iš esmės iškreipti vidutinio vartotojo, kurį produktas pasiekia arba kuriam yra skirtas, arba,
         kai komercinė veikla nukreipta į tam tikrą vartotojų grupę, vidutinio grupės nario ekonominį elgesį siūlomo produkto atžvilgiu.

      3.      Komercinė veikla, kuri gali iš esmės iškreipti ekonominį elgesį tik aiškiai identifikuojamos grupės vartotojų, kurie dėl savo
         proto arba fizinės negalios, amžiaus arba patiklumo yra tokios praktikos arba peršamo produkto ypač lengvai pažeidžiami tokiu
         būdu, kurį galima pagrįstai tikėtis prekybininką iš anksto numačius, vertinama vidutinio tos grupės nario atžvilgiu. Tai nepažeidžia
         bendros ir teisėtos reklamos praktikos naudoti perdėtus pareiškimus arba pareiškimus, kurių nereikia suprasti tiesiogine prasme.

      4.      Visų pirma nesąžininga komercinė veikla yra ta, kuri:
      a)      yra klaidinanti, kaip nurodyta šios direktyvos 6 ir 7 straipsniuose,
      arba
      b)      yra agresyvi, kaip nurodyta šios direktyvos 8 ir 9 straipsniuose.
      5.      Tokios komercinės veiklos, kuri bet kuriomis aplinkybėmis laikoma nesąžininga, sąrašas pateikiamas I priede. Tas pats sąrašas
         galioja visose valstybėse narėse, ir jį galima keisti tik peržiūrint šią direktyvą.“

      9        Direktyvos 6 straipsnyje „Klaidinantys veiksmai“ nustatyta:

      „1.      Klaidinančia laikoma komercinė veikla, kurioje yra apgaulingos informacijos, ir dėl to ji yra neteisinga, arba kuri bet kuriuo
         būdu, įskaitant bendrą pristatymą, apgaudinėja arba gali apgauti vidutinį vartotoją, nors informacija ir yra faktiškai tiksli,
         vieno arba kelių toliau išvardintų elementų atžvilgiu, ir bet kuriuo atveju skatina arba gali paskatinti jį priimti tokį sprendimą
         dėl sandorio, kurio jis kitomis aplinkybėms nebūtų priėmęs:

      a)      produkto egzistavimas arba pobūdis;
      b)      pagrindinės produkto savybės, tokios kaip prieinamumas, naudingumas, pavojingumas, atlikimas, sudėtis, priedai, pagalba pirkėjui
         produktą įsigijus ir skundų nagrinėjimas, pagaminimo ar pateikimo metodas ir data, pristatymas, tinkamumas skirtam tikslui,
         panaudojimas, kiekis, techninės sąlygos, geografinė arba komercinė kilmė, rezultatai, kurių galima tikėtis jį naudojant, arba
         produkto bandymų arba patikrinimų rezultatai ir esminiai bruožai;

      c)      prekybininko įsipareigojimų apimtis, komercinės veiklos motyvai ir prekybos proceso pobūdis, bet koks pareiškimas arba simbolis,
         susiję su prekybininko arba produkto tiesioginiu arba netiesioginiu rėmimu arba patvirtinimu;

      d)      kaina arba metodas, kuriuo ji apskaičiuojama, ar konkretaus kainos pranašumo buvimas;
      e)      paslaugų, dalių, keitimo arba taisymo poreikis;
      f)      prekybininko arba jo atstovo pobūdis, požymiai ir teisės, t. y. jo tapatybė ir turtas, jo kvalifikacija, statusas, patvirtinimas,
         priklausomybė arba ryšys, pramoninių, komercinių ar intelektinių teisių nuosavybė arba jo apdovanojimai ir pasižymėjimai;

      g)      vartotojo teisės, įskaitant teisę reikalauti pakeitimo ar kompensacijos pagal 1999 m. gegužės 25 d. Europos Parlamento ir
         Tarybos direktyvą 1999/44/EB dėl vartojimo prekių pardavimo ir susijusių garantijų tam tikrų aspektų (OL L 171, p. 12), arba
         rizika, su kuria jis gali susidurti.

      2.      Komercinė veikla taip pat laikoma klaidinančia, jeigu ji realiomis sąlygomis, atsižvelgiant į visas jos savybes ir aplinkybes,
         skatina arba gali paskatinti vidutinį vartotoją priimti tokį sprendimą dėl sandorio, kurio jis kitomis aplinkybėms nebūtų
         priėmęs, ir ji apima:

      a)      bet kokią prekybą produktu, įskaitant lyginamąją reklamą, kuri painioja su bet kokiais kitais produktais, prekių ženklais,
         firmos vardais ar kitais konkurento skiriamaisiais ženklais;

      b)      prekybininko įsipareigojimų, esančių elgesio kodeksuose, kurių prekybininkas įsipareigojo laikytis, nesilaikymą, jeigu:
      i)      įsipareigojimas nėra tik siekiamybė, o yra tvirtas, ir jį galima patikrinti,
      ir
      ii)      prekybininkas komercinėje veikloje nurodo, jog yra saistomas kodekso.“
      10      Direktyvos 7 straipsnyje „Klaidinantis informacijos neatskleidimas“ numatyta:

      „1.      Komercinė veikla laikoma klaidinančia, jeigu toje faktinėje situacijoje, atsižvelgiant į visus jos ypatumus ir aplinkybes
         bei komunikacijos priemonių ribotumą, ją vykdant neatskleidžiama esminė informacija, kuri vidutiniam vartotojui reikalinga
         tam, kad jis toje situacijoje galėtų priimti informacija paremtą sprendimą dėl sandorio, ir tuo vidutinis vartotojas skatinamas
         arba gali būti paskatintas priimti tokį sprendimą dėl sandorio, kurio jis kitomis aplinkybėms nebūtų priėmęs.

      2.      Klaidinančiu informacijos neatskleidimu, atsižvelgiant į 1 dalyje numatytus klausimus, taip pat laikomas prekybininko vykdomas
         1 dalyje nurodytos esminės informacijos nuslėpimas arba jos pateikimas neaiškiai, neįskaitomai, dviprasmiškai ar ne laiku
         arba komercinės veiklos komercinio tikslo, jeigu jis neaiškus iš konteksto, nenurodymas, ir kai dėl to abiem atvejais vidutinis
         vartotojas paskatinamas arba gali būti paskatintas priimti tokį sprendimą dėl sandorio, kurio kitomis aplinkybėms jis nebūtų
         priėmęs.

      3.      Jeigu komercinei veiklai perduoti naudojamos komunikacijos priemonės yra ribotos apimties arba laiko prasme, tai, sprendžiant,
         ar informacija buvo neatskleista, turi būti atsižvelgiama į šį ribotumą bei bet kokias kitas priemones, kurių prekybininkas
         ėmėsi tam, kad informacija būtų prieinama vartotojams kitais būdais.

      4.      Jeigu neaišku iš konteksto, kvietimo pirkti atveju esmine laikoma ši informacija:
      a)      pagrindinės produkto charakteristikos tiek, kiek tikslinga komunikacijos priemonių ir produkto atžvilgiu;
      b)      prekybininko adresas ir jo tapatybę nustatantys duomenys, t. y. vardas ar pavadinimas, kuris nurodomas prekiaujant, ir, jei
         tai reikalinga, prekybininko, kurio vardu jis veikia, adresas ir tapatybę nustatantys duomenys;

      c)      kaina, į kurią įskaičiuoti mokesčiai, arba, jeigu dėl produkto pobūdžio ši kaina pagrįstai negali būti apskaičiuota iš anksto,
         metodas, kuriuo ši kaina apskaičiuojama, taip pat, jeigu tai reikalinga, visi papildomi mokesčiai už krovinių vežimą, pristatymo
         arba pašto išlaidos arba, jeigu šie mokesčiai dėl pagrįstų priežasčių negali būti apskaičiuoti iš anksto, informacija apie
         tai, kad gali tekti mokėti tokius papildomus mokesčius;

      d)      apmokėjimo, pristatymo, vykdymo ir skundų nagrinėjimo tvarka, jeigu ji skiriasi nuo profesinio atidumo reikalavimų;
      e)      jeigu suteikiama teisė atsisakyti produktų ir nutraukti sandorius – informacija apie tokią teisę.
      5.      Bendrijos teisės nustatyti informaciniai reikalavimai dėl komercinio pranešimo, įskaitant reklamą arba prekybą, kurių neišsamus
         sąrašas pateikiamas II priede, laikomi esminiais.“

      11      Direktyvos 8 straipsnyje „Agresyvi komercinė veikla“ numatyta:

      „Komercinė veikla laikoma agresyvia, jeigu toje faktinėje situacijoje, atsižvelgiant į visus jos ypatumus ir aplinkybes, ji
         priekabiavimu, prievarta, įskaitant fizinės jėgos panaudojimą arba pernelyg didelę įtaką, labai apriboja arba gali labai apriboti
         vidutinio vartotojo pasirinkimo laisvę arba elgesį produkto atžvilgiu, ir tuo vidutinis vartotojas skatinamas arba gali būti
         paskatintas priimti tokį sprendimą dėl sandorio, kurio jis kitomis aplinkybėms nebūtų priėmęs.“ (Pataisytas vertimas)

      12      Direktyvos 9 straipsnyje „Priekabiavimo, prievartos arba pernelyg didelės įtakos naudojimas“ nustatyta:

      „Nustatant, ar komercinėje veikloje naudojamas priekabiavimas, prievarta arba pernelyg didelė įtaka, atsižvelgiama į:
      a)      jo laiką, vietą, pobūdį arba atkaklumą;
      b)      grasinančios arba užgaulios kalbos arba elgesio naudojimą;
      c)      prekybininko naudojimąsi bet kokia konkrečia nelaime arba aplinkybėmis, kurios gali įtakoti vartotojo sprendimą, apie kurias
         prekybininkas žino, siekiant įtakoti vartotojo sprendimą produkto atžvilgiu;

      d)      bet kokias sunkinančias arba neproporcingas sutartyje nenumatytas kliūtis, kurias prekybininkas nustato, jeigu vartotojas
         nori pasinaudoti sutartyje numatytomis savo teisėmis, įskaitant teises nutraukti sutartį arba pasirinkti kitą produktą ar
         prekybininką;

      e)      bet kokį grasinimą imtis veiksmų, kurių teisėtai negali būti imamasi.“
      13      Galiausiai direktyvos 19 straipsnyje nustatyta:

      „Valstybės narės priima ir paskelbia įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję iki 2007 m. birželio 12 d., įgyvendina
         šią direktyvą. <...>

      Šias priemones jos pradeda taikyti iki 2007 m. gruodžio 12 dienos.“
       Nacionalinės teisės aktai
      14      1991 m. liepos 14 d. Įstatymo dėl komercinės veiklos ir vartotojų informavimo bei apsaugos (Moniteur belge, 1991 m. rugpjūčio 29 d.; toliau – 1991 m. Įstatymas) 54 straipsnyje nustatyta:

      „Susietas pasiūlymas šio straipsnio prasme yra tuomet, kai atlygintinas ar neatlygintinas prekių, paslaugų, bet kokios kitos
         naudos gavimas arba galimybė jas gauti yra susiję su kitų prekių arba paslaugų, net identiškų, gavimu.

      Išskyrus toliau nustatytas išimtis, draudžiamas bet koks susietas pardavėjo pasiūlymas vartotojui. Taip pat draudžiamas bet
         koks susietas kelių tuo pačiu tikslu veikiančių pardavėjų pasiūlymas vartotojui.“

      15      Įstatymo 55–57 straipsniuose nustatytos tam tikros šio draudimo išimtys.

      16      1991 m. Įstatymo 55 straipsnyje nustatyta:

      „Už bendrą kainą galima teikti šiuos susietus pasiūlymus:
      1)       visumą sudarančių prekių arba paslaugų;
      kompetentingų ministrų arba finansų ministro siūlymu Karalius gali apibrėžti visumą sudarančias finansų sektoriuje teikiamas
         paslaugas;

      2)       identiškų prekių ir paslaugų, jeigu:
      a)       kiekvieną prekę ir kiekvieną paslaugą galima įsigyti atskirai už jų įprastą kainą toje pačioje vietoje;
      b)       pirkėjas aiškiai informuojamas apie šią galimybę ir apie kiekvieno produkto ir kiekvienos paslaugos pardavimo kainą atskirai;
      c)       pirkėjui siūloma galima prekių arba paslaugų visumos kainos nuolaida neviršija trečdalio jų bendros kainos“.
      17      Pagal 1991 m. Įstatymo 56 straipsnį:

      „Kartu su pagrindine preke ar paslauga leidžiama neatlygintinai siūlyti:
      1)       pagrindinės prekės priedus, specialiai jos gamintojo pritaikytus šiai prekei ir tiekiamus kartu su ja tam, kad būtų galima
         išplėsti arba palengvinti jos naudojimą;

      2)       pakuotę arba talpas, naudojamas prekių apsaugai ir laikymui, atsižvelgiant į šių prekių pobūdį ir vertę;
      3)       prekybos srityje įprastas smulkias prekes ir paslaugas bei parduotų prekių tiekimą, montavimą, kontrolę bei priežiūrą;
      4)       pagrindinės prekės gamintojo arba platintojo asortimento mėginius, jei jie siūlomi griežtai reikalaujamais kiekiais arba dydžiais
         siekiant leisti įvertinti prekės savybes;

      5)       spalvotus paveikslėlius, lipdukus ir kitus mažaverčius spaudinius;
      6)       bilietus, suteikiančius teisę dalyvauti įstatymais leidžiamose loterijose;
      7)       daiktus su nenutrinamais ir aiškiai matomais reklaminiais užrašais, kurių negalima nusipirkti, su sąlyga, kad juos siūlančio
         subjekto sumokėta įsigijimo kaina neviršija 5 % pagrindinės prekės arba paslaugos, su kuria jie susieti, pardavimo kainos.“

      18      Galiausiai 1991 m. Įstatymo 57 straipsnyje nustatyta:

      „Kartu su pagrindine preke ar paslauga taip pat leidžiama neatlygintinai siūlyti:
      1)       teisę įsigyti identišką prekę arba paslaugą, jeigu šio pirkimo kaina neviršija 55 straipsnio 2 punkte nustatyto procentinio
         dydžio;

      2)       teisę gauti 56 straipsnio 5 ir 6 punktuose nurodytą naudą;
      3)       išimtinę teisę į nuolaidą grynaisiais pinigais, jeigu:
      a)       nurodyta ja suteikiama grynųjų pinigų suma;
      b)       prekių pardavimo arba paslaugų teikimo vietoje aiškiai nurodyti siūlomos nuolaidos procentinis dydis arba svarba ir prekės
         arba paslaugos, kurių įsigijimas leidžia įgyti teisę;

      4)      dokumentais įformintą teisę įsigijus tam tikrą prekių arba paslaugų kiekį gauti dovaną ar nuolaidą įsigyjant panašią prekę
         ar paslaugą su sąlyga, kad tokią naudą suteiks tas pats pardavėjas ir ji neviršys trečdalio prieš tai įsigytų prekių ar paslaugų
         kainos.

      Dokumentuose turi būti nurodyta galima jų galiojimo trukmė bei pasiūlymo sąlygos.
      Pardavėjui nutraukus savo pasiūlymą, vartotojas turi gauti siūlomą naudą prorata už ankstesnius pirkinius.“

      19      2007 m. birželio 5 d. Belgijos Karalystė priėmė 1991 m. liepos 14 d. Įstatymo dėl komercinės veiklos ir vartotojų informavimo
         bei apsaugos pakeitimo įstatymą (Moniteur belge, 2007 m. birželio 21 d., p. 34272; toliau – 2007 m. birželio 5 d. Įstatymas), kuriuo, remiantis jo 1 straipsniu, buvo perkeltos
         direktyvos nuostatos.

       Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
       Byla C-261/07
      20      Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad nuo 2007 m. sausio 15 d. Total Belgium, Total įmonių grupės filialas, prekiaujantis degalais degalinėse, vartotojams, turintiems Total Club korteles, už kiekvieną mažiausiai 25 l degalų įpylimą į automobilį arba mažiausiai 10 l degalų įpylimą į mopedą siūlo neatlygintinas
         avarines paslaugas trijų savaičių laikotarpiu.

      21      2007 m. vasario 5 d. VTB, avarines paslaugas teikianti bendrovė, paprašė Rechtbank van koophandel te Antwerpen (Antverpeno komercinių bylų teismas) įpareigoti Total Belgium nutraukti šią komercinę veiklą tiek, kiek ją sudarė, be kita ko, pagal 1991 m. Įstatymo 54 straipsnį draudžiamas susietas
         pasiūlymas.

      22      Esant šioms aplinkybėms, Rechtbank van koophandel te Antwerpen nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar <...> direktyva <...> draudžia tokią nacionalinės teisės nuostatą kaip (1991 m.) Įstatymo 54 straipsnis, kuris, išskyrus
         jo baigtiniame sąraše išvardytus atvejus, draudžia bet kokį pardavėjo susietą pasiūlymą vartotojui, įskaitant pasiūlymą, kai
         prekė, kurią turi pirkti vartotojas, susiejama su neatlygintina paslauga, kurios gavimas priklauso nuo prekės pirkimo, neatsižvelgiant
         į konkretaus atvejo aplinkybes, ypač neatsižvelgiant į įtaką, kurią konkretus pasiūlymas gali turėti vidutiniam vartotojui,
         ir į tai, ar šis pasiūlymas konkrečiomis aplinkybėmis gali būti laikomas prieštaraujančiu profesinio atidumo pareigai ir sąžiningos
         prekybos papročiams?“

       Byla C-299/07
      23      Pagrindinės bylos šalys – Galatea, bendrovė, turinti apatinio trikotažo parduotuvę Schotene (Belgija), ir Sanoma, Suomijos įmonių grupės Sanoma filialas, leidžiantis daug periodinių leidinių, įskaitant savaitinį žurnalą Flair.

      24      Prie 2007 m. kovo 13 d. Flair numerio buvo pridėtas priedas, kuriuo suteikiama teisė nuo 2007 m. kovo 13 d. iki gegužės 15 d. pasinaudoti 15–25nuolaida %
         tam tikroms apatinio trikotažo parduotuvėse Flandrijos regione parduodamoms prekėms.

      25      2007 m. kovo 22 d. Galatea pateikė Rechtbank van koophandel te Antwerpen ieškinį dėl nurodytos komercinės veiklos nutraukimo, tvirtindama, kad Sanoma, be kita ko, pažeidė 1991 m. Įstatymo 54 straipsnį.

      26      Šiomis aplinkybėmis Rechtbank van koophandel te Antwerpen nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar EB 49 straipsnis dėl laisvo paslaugų judėjimo ir <...> direktyva <...> draudžia tokią nacionalinės teisės nuostatą kaip
         (1991 m.) Įstatymo 54 straipsnis, kuri, išskyrus įstatymo baigtiniame sąraše išvardytus atvejus, draudžia bet kokį susietą
         sandorį, kurį pardavėjas siūlo vartotojui ir kurio atveju atlygintinas arba nemokamas prekių, paslaugų, galimų lengvatų ar
         kuponų, suteikiančių į jas teisę, gavimas susiejamas su kitų, net tokių pačių, prekių ar paslaugų įsigijimu, neatsižvelgiant
         į konkretaus atvejo aplinkybes, ypač neatsižvelgiant į įtaką, kurią konkretus pasiūlymas gali turėti vidutiniam vartotojui,
         ir į tai, ar šis pasiūlymas konkrečiomis aplinkybėmis gali būti laikomas prieštaraujančiu profesinei atidumo pareigai ir sąžiningos
         prekybos papročiams?“

      27      2007 m. rugpjūčio 29 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C‑261/07 ir C‑299/07 buvo sujungtos, kad būtų bendrai
         vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys bei priimtas bendras sprendimas.

       Dėl prejudicinių klausimų
      28      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo dviem klausimais iš esmės klausia, ar direktyvą reikia aiškinti
         taip, kad ja draudžiama tokia nacionalinės teisės nuostata, koks yra 1991 m. Įstatymo 54 straipsnis, kuriame, išskyrus tam
         tikras išimtis ir neatsižvelgiant į specifines bylos aplinkybes, įtvirtinamas bendrasis pardavėjo susietų pasiūlymų vartotojui
         draudimo principas.

       Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo byloje C‑261/07
      29      VTB ginčija sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumą, motyvuodama tuo, kad šis prašymas pateiktas dėl
         direktyvos, kurios perkėlimo terminas 2007 m. gruodžio 12 d. dar nebuvo pasibaigęs minėto prašymo pateikimo dieną, t. y. 2007
         gegužės 24 d., aiškinimo.

      30      Dėl tų pačių priežasčių ir aiškiai nesiremdamos prieštaravimu dėl nepriimtinumo Belgijos ir Ispanijos vyriausybės mano, kad
         direktyva netaikytina pagrindinėje byloje. Ispanijos vyriausybės nuomone, teisėjas negali taikyti nacionalinės teisės nuostatos
         direktyvos pažeidimo atveju, kol nesibaigė jos perkėlimo terminas.

      31      Tačiau į šiuos argumentus negali būti atsižvelgiama.

      32      Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką Teisingumo Teismui ir nacionaliniams teismams bendradarbiaujant
         pagal ES 234 straipsnį tik nacionalinis teismas, nagrinėjantis bylą ir turintis priimti būsimą sprendimą, atsižvelgdamas į
         konkrečias aplinkybes, turi įvertinti ir prejudicinio sprendimo reikalingumą savo sprendimui priimti, ir Teisingumo Teismui
         pateikiamų klausimų svarbą. Todėl jeigu pateikti nacionalinių teismų klausimai susiję su Bendrijos teisės nuostatos aiškinimu,
         Teisingumo Teismas iš esmės privalo priimti sprendimą (be kita ko, žr. 2001 m. kovo 13 d. Sprendimo PreussenElektra, C‑379/98, Rink. p. I‑2099, 38 punktą; 2003 m. gegužės 22 d. Sprendimo Korhonen ir kt., C‑18/01, Rink. p. I‑5321, 19 punktą ir 2007 m. balandžio 19 d. Sprendimo Asemfo, C‑295/05, Rink. p. I‑2999, 30 punktą).

      33      Iš to išplaukia, kad nacionalinio teismo pateiktų prejudicinių klausimų svarbos prezumpcija gali būti paneigiama tik išimtiniais
         atvejais, būtent jei akivaizdu, kad prašomas šiuose klausimuose nurodytų Bendrijos teisės normų išaiškinimas nesusijęs su
         pagrindinės bylos faktais arba dalyku (be kita ko, žr. 1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Bosman, C‑415/93, Rink. p. I‑4921, 61 punktą ir 2008 m. balandžio 1 d. Sprendimo Prancūzų bendruomenės vyriausybė ir Valonijos vyriausybė, C‑212/06, Rink. p. I‑1683, 29 punktą).

      34      Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad nėra akivaizdu, jog šis prejudicinis klausimas nėra svarbus prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą pateikusiam teismui priimant sprendimą.

      35      Iš tikrųjų, viena vertus, pagal nusistovėjusią teismo praktiką ne tik nacionalinės teisės nuostatos, kurios turi aiškų tikslą
         perkelti direktyvą, bet ir nuo šios direktyvos įsigaliojimo dienos anksčiau galiojusios nacionalinės teisės nuostatos, galinčios
         užtikrinti nacionalinės teisės atitiktį šiai direktyvai, gali būti laikomos patenkančiomis į jos taikymo sritį (šiuo klausimu
         žr. 2006 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo Cordero Alonso, C‑81/05, Rink. p. I‑7569, 29 punktą).

      36      Kadangi pagrindinėje byloje 2007 m. birželio 5 d. Įstatymas, kuriuo pakeičiamas 1991 m. Įstatymas ir formaliai perkeliama
         direktyva, priimtas vėliau, negu atsirado pagrindinės bylos aplinkybės ir buvo priimtas sprendimas dėl prašymo priimti prejudicinį
         sprendimą, lieka tik konstatuoti, kaip matyti iš šio sprendimo ir kaip pripažino Belgijos vyriausybė per posėdį, kad ginčijamos
         1991 m. Įstatymo 54–57 straipsniuose išdėstytos nuostatos, t. y. įtvirtinančios bendrąjį susietų pasiūlymų draudimą ir numatančios
         tam tikras šio principo išimtis, nebuvo nei panaikintos, nei pakeistos 2007 m. birželio 5 d. Įstatymu.

      37      Kitaip tariant, ir pagrindinės bylos aplinkybių atsiradimo, ir sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priėmimo
         momentu šias ankstesnes nuostatas nacionalinės valdžios institucijos laikė galinčiomis užtikrinti direktyvos perkėlimą nuo
         jos įsigaliojimo dienos, t. y. 2005 m. birželio 12 d., ir todėl patenkančiomis į jos taikymo sritį.

      38      Kita vertus, bet kokiu atveju iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad per direktyvai perkelti nustatytą terminą valstybės
         narės, kurioms skirta ši direktyva, privalo susilaikyti nuo nuostatų, kurios gali rimtai trukdyti pasiekti šioje direktyvoje
         nurodytą rezultatą, priėmimo (1997 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Inter‑Environnement Wallonie, C‑129/96, Rink. p. I‑7411, 45 punktas; 2003 m. gegužės 8 d. Sprendimo ATRAL, C‑14/02, Rink. p. I‑4431, 58 punktas ir 2005 m. lapkričio 22 d. Sprendimo Mangold, C‑144/04, Rink. p. I‑9981, 67 punktas).

      39      Šiuo klausimu Teismas turėjo progą nustatyti, kad tokia pareiga susilaikyti taikoma visoms susijusių valstybių narių valdžios
         institucijoms, įskaitant nacionalinius teismus. Todėl nuo direktyvos įsigaliojimo dienos valstybių narių teismai privalo kuo
         labiau susilaikyti nuo tokio nacionalinės teisės aiškinimo, kuris, pasibaigus direktyvos perkėlimo terminui, galėtų rimtai
         sutrukdyti įgyvendinti šia direktyva siekiamą tikslą (ypač žr. 2006 m. liepos 4 d. Sprendimo Adeneler ir kt., C‑212/04, Rink. p. I‑6057, 122 ir 123 punktus).

      40      Kadangi pagrindinės bylos aplinkybių atsiradimo metu direktyva jau buvo įsigaliojusi, Rechtbank van koophandel te Antwerpen prašomas pagrindinių direktyvos nuostatų išaiškinimas turi būti laikomas naudingu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam
         teismui, kad jis galėtų priimti sprendimą savo nagrinėjamoje byloje laikydamasis minėtos susilaikymo pareigos.

      41      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad šis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktas
         prašymas byloje C‑261/07 yra priimtinas.

       Dėl esmės
       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      42      Total Belgium, Sanoma, Portugalijos vyriausybė ir Europos Bendrijų Komisija laikosi nuomonės, kad direktyva draudžiamas toks susietų pasiūlymų
         draudimas, koks numatytas 1991 m. Įstatymo 54 straipsnyje.

      43      Šiuo klausimu Total Belgium, Sanoma ir Komisija tvirtina, kad susieti pasiūlymai patenka į direktyvos „komercinės veiklos“ sąvoką. Kadangi šia direktyva siūlomas
         visiškas suderinimas nesąžiningos komercinės veiklos srityje, valstybių narių „bet kuriomis aplinkybėmis“ draudžiama komercinė
         veikla pagal direktyvos 5 straipsnio 5 dalį yra tik nurodytoji jos I priede. Kadangi susieti pasiūlymai nenurodyti šiame priede,
         jie nedraudžiami, bet gali būti draudžiami tik tuomet, kai, atsižvelgdamas į specifines bylos aplinkybes, teisėjas turi konstatuoti,
         kad įgyvendintos direktyvos 5 straipsnyje nustatytos sąlygos. Todėl, kaip teigia ir Portugalijos vyriausybė, toks susietų
         pasiūlymų draudimo principas, koks įtvirtintas 1991 m. Įstatymo 54 straipsnyje, prieštarauja direktyvai.

      44      VTB, Belgijos ir Prancūzijos vyriausybės, kurios yra priešingos nuomonės, iš esmės tvirtina, kad susieti pasiūlymai nepatenka
         į direktyvos „komercinės veiklos“ sąvoką ir todėl nepatenka į jos taikymo sritį.

      45      Šiuo klausimu Belgijos vyriausybė nurodo, kad susietų pasiūlymų klausimas buvo nagrinėjamas Pasiūlyme dėl Europos Parlamento
         ir Tarybos reglamento dėl pardavimo skatinimo bendrojoje rinkoje (OL C 75, 2002, p. 11), kuriame šie pasiūlymai buvo teisine
         prasme aiškiai atskirti nuo direktyvoje nurodytos komercinės veiklos. Kadangi šis pasiūlymas buvo atmestas tik 2006 metais,
         Belgijos valdžios institucijos pagrįstai manė, kad susieti pasiūlymai nėra „komercinė veikla“. Todėl Belgijos įstatymų leidėjas,
         perkeldamas direktyvą, nemanė, kad privalo pakeisti 1991 m. Įstatymo 54 straipsnį ar aiškinti jį atsižvelgdamas į direktyvos
         5 straipsnyje nustatytus kriterijus.

      46      Prancūzijos vyriausybė priduria, kad tai, jog direktyva įpareigoja valstybes nares uždrausti nesąžiningą komercinę veiklą
         vartotojų atžvilgiu, neužkerta kelio šioms valstybėms, siekiančioms labiau apsaugoti vartotojus, uždrausti kitą veiklą, pavyzdžiui,
         susietus pasiūlymus, neatsižvelgiant į jų nesąžiningą pobūdį direktyvos prasme.

      47      Galiausiai, VTB nuomone, direktyvos 5 straipsnis bet kuriuo atveju neleidžia, kad valstybės narės nesąžiningai kvalifikuotų kitą, o ne jos
         I priede nurodytą komercinę veiklą.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      48      Siekiant atsakyti į šiuos klausimus, visų pirma reikia nustatyti, ar susieti pasiūlymai, kuriems nustatytas ginčijamas draudimas,
         yra komercinė veikla pagal direktyvos 2 straipsnio d punktą ir ar todėl jiems taikomos jos nuostatos.

      49      Šiuo klausimu reikia nurodyti, kad direktyvos 2 straipsnio d punkte, vartojant ypač plačią formuluotę, komercinė veikla apibrėžiama
         kaip „bet kuris prekybininko atliekamas veiksmas, neveikimas, elgesys arba pareiškimas, komercinis pranešimas, įskaitant reklamą
         ir prekybą, tiesiogiai susijęs su produkto pirkimo skatinimu, pardavimu arba tiekimu vartotojams“.

      50      Kaip nurodė generalinė advokatė savo išvados 69 ir 70 punktuose, susieti pasiūlymai yra komerciniai veiksmai, kurie aiškiai
         patenka į ūkio subjekto komercinės strategijos sritį ir jais tiesiogiai siekiama skatinti ir vykdyti šio subjekto atliekamą
         pardavimą. Iš to matyti, kad jie yra komercinė veikla direktyvos 2 straipsnio d punkto prasme ir kad todėl jie patenka į šios
         direktyvos taikymo sritį.

      51      Tai nustačius pirmiausia reikia priminti, kad pagal direktyvos 5 bei 6 konstatuojamąsias dalis ir jos 1 straipsnį ja siekiama
         nustatyti vienodas taisykles dėl įmonių nesąžiningos komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu, siekiant padėti tinkamai veikti
         vidaus rinkai ir pasiekti aukštą vartotojų apsaugos lygį.

      52      Direktyva siekiama visiškai suderinti šias taisykles Bendrijos lygiu. Todėl, kaip aiškiai numatyta jos 4 straipsnyje ir priešingai
         nei teigia VTB bei Prancūzijos vyriausybė, valstybės narės negali imtis griežtesnių negu direktyvoje nustatytų priemonių, net siekdamos
         užtikrinti aukštesnį vartotojų apsaugos lygį.

      53      Be to, reikia priminti, kad direktyvos 5 straipsnyje įtvirtinamas nesąžiningos komercinės praktikos draudimas ir nustatomi
         kriterijai, kuriais remiantis apibrėžiamas toks nesąžiningas pobūdis.

      54      Pagal šios nuostatos 2 dalį komercinė veikla yra nesąžininga, jeigu ji prieštarauja profesinio atidumo reikalavimams ir iš
         esmės iškreipia arba gali iš esmės iškreipti vidutinio vartotojo ekonominį elgesį siūlomo produkto atžvilgiu.

      55      Be to, direktyvos 5 straipsnio 4 dalyje apibrėžiamos dvi aiškios nesąžiningos komercinės veikos kategorijos, t. y. „klaidinanti
         veikla“ ir „agresyvi veikla“, kurios atitinka specialius atitinkamai direktyvos 6 ir 7 bei 8 ir 9 straipsniuose nustatytus
         kriterijus. Remiantis šiomis nuostatomis, tokia veikla draudžiama, kai, atsižvelgiant į jos požymius ir į faktines aplinkybes,
         skatina arba gali paskatinti vidutinį vartotoją priimti tokį sprendimą, kurio jis nebūtų priėmęs kitomis aplinkybėmis.

      56      Direktyvos I priede taip pat nustatytas išsamus sąrašas, kurį sudaro 31 komercinės veiklos rūšis, pagal direktyvos 5 straipsnio
         5 dalį laikoma nesąžininga „bet kuriomis aplinkybėmis“. Todėl, kaip aiškiai nurodyta direktyvos 17 konstatuojamojoje dalyje,
         tai yra vienintelė komercinė veikla, kurią galima laikyti nesąžininga nevertinant kiekvieno konkretaus atvejo, kaip numatyta
         šios direktyvos 5–9 straipsnių nuostatose.

      57      Galiausiai svarbu priminti, kad susieti pasiūlymai nenurodyti tarp I straipsnyje išvardytų veiklos rūšių.

      58      Tad, atsižvelgiant į ankstesniuose punktuose nurodytų direktyvos nuostatų turinį ir bendrą struktūrą, reikia išnagrinėti prašymą
         priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktus klausimus.

      59      Šiuo požiūriu reikia konstatuoti, kad toks nacionalinės teisės aktas, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje ir kuriuo nustatoma
         susietų pasiūlymų neteisėtumo prezumpcija, neatitinka direktyvos reikalavimų.

      60      Iš tikrųjų, pirma, 1991 m. Įstatymo 54 straipsnyje nustatytas susietų pasiūlymų draudimo principas, nors tokia veikla nenurodyta
         direktyvos I priede.

      61      Kaip buvo priminta šio sprendimo 56 punkte, šiame priede išsamiai išvardytos tik visomis aplinkybėmis draudžiamos komercinės
         veiklos rūšys, kurios dėl to neturi būti vertinamos kiekvienu konkrečiu atveju.

      62      Taigi direktyva draudžiama 1991 m. Įstatymo 54 straipsnyje nustatyta tvarka tiek, kiek šiuo straipsniu apskritai ir prevenciškai
         draudžiami susieti pasiūlymai, neatsižvelgiant į bet kokį jų nesąžiningo pobūdžio patikrinimą pagal direktyvos 5–9 straipsniuose
         įtvirtintus kriterijus.

      63      Be to, tokio pobūdžio taisyklė, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, pažeidžia direktyvos 4 straipsnį, kuriuo aiškiai draudžiama
         valstybėms narėms palikti galioti arba priimti griežtesnes priemones, net jei jomis siekiama užtikrinti aukštesnio lygio vartotojų
         apsaugą.

      64      Galiausiai reikia pridurti, kad dėl tokio aiškinimo nekilo klausimo pagrindinėje byloje, nes 1991 m. Įstatymo 55–57 straipsniuose
         numatytos tam tikros šio susietų pasiūlymų draudimo išimtys.

      65      Iš tikrųjų, net jeigu šios išimtys gali apriboti susietų pasiūlymų draudimo apimtį, dėl jų ribojamojo pobūdžio ir todėl, kad
         jos nustatytos iš anksto, vis tiek negalima pakeisti būtinos kiekvieno atvejo faktinių aplinkybių analizės, ar komercinė veikla
         yra „nesąžininga“, atsižvelgiant į direktyvos 5–9 straipsniuose išvardytus kriterijus, jei tai yra – kaip pagrindinėje byloje
         – direktyvos I priede nenurodyta komercinė praktika.

      66      Be to, šį konstatavimą patvirtino net tam tikrų nagrinėjamų leidžiančių nukrypti nuostatų turinys. Todėl, pavyzdžiui, 1991 m.
         Įstatymo 55 straipsniu leidžiama teikti susietus pasiūlymus už bendrą kainą, tik jei jie susiję su prekėmis arba paslaugomis,
         kurios arba sudaro visumą, arba yra identiškos. Kaip teisingai nurodo Komisija, atsakydama į Teisingumo Teismo raštu pateiktą
         klausimą, negalima atmesti galimybės, kad susietas skirtingų prekių arba paslaugų, kurios nesudaro visumos arba kurios nėra
         identiškos, pasiūlymas, ypač turint tikslią informaciją apie vartotoją, atitiktų direktyvoje nustatytus sąžiningumo reikalavimus.

      67      Šiomis sąlygomis reikia konstatuoti, kad direktyva draudžia tokį susietų pasiūlymų draudimą, koks numatytas 1991 m. Įstatyme.
         Tačiau nereikia nagrinėti galimo EB 49 straipsnio pažeidimo, kuriuo kaltinama byloje C‑299/07 pateiktu prejudiciniu klausimu.

      68      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti: direktyvą reikia aiškinti taip, kad ja draudžiamas
         toks nacionalinės teisės aktas, koks nagrinėjamas pagrindinėse bylose, kuriuo, išskyrus tam tikras išimtis ir neatsižvelgiant
         į specifines bylos aplinkybes, draudžiamas bet koks susietas pardavėjo pasiūlymas vartotojui.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      69      Kadangi šis procesas pagrindinių bylų šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamose
         bylose, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2005/29/EB dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų
            atžvilgiu vidaus rinkoje ir iš dalies keičiančią Tarybos direktyvą 84/450/EEB, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 97/7/EB,
            98/27/EB bei 2002/65/EB ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2006/2004 („Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva“)
            reikia aiškinti taip, kad ja draudžiamas toks nacionalinės teisės aktas, koks nagrinėjamas pagrindinėse bylose, kuriuo, išskyrus
            tam tikras išimtis ir neatsižvelgiant į specifines bylos aplinkybes, draudžiamas bet koks susietas pardavėjo pasiūlymas vartotojui.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


1982 m. liepos 15 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Felicitas Rickmers-Linie KG & Co. prieš Finanzamt für Verkehrsteuern, Hambourg. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht Hamburg - Vokietija. # Byla 270/81.


1973 m. vasario 7 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # I. Schroeder KG prieš Vokietijos Federacinę Respubliką. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Vokietija. # Byla 40-72.


1995 m. rugpjūčio 11 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Airiją. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla C-240/94.


1997 m. gegužės 29 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Finanzamt Bergisch Gladbach prieš Werner Skripalle. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesfinanzhof - Vokietija. # Mokesčių nuostatos - Šeštoji PVM direktyva. # Byla C-63/96.


2006 m. vasario 22 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Holger Standertskjöld-Nordenstam (T-437/04) ir Jean-Claude Heyraud (T-441/04) prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai. # Sujungtos bylos T-437/04 ir T-441/04.