1997 m. spalio 23 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Ispanijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla C-160/94.


1993 m. birželio 22 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # The Queen prieš Secretary of State for Health, ex parte Gallaher Ltd, Imperial Tobacco Ltd ir Rothmans International Tobacco (UK) Ltd. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Jungtinė Karalystė. # Byla C-11/92.


title: Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas 2005 m. spalio 13 d.#Parking Brixen GmbH prieš Gemeinde Brixen ir Stadtwerke Brixen AG.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Verwaltungsgericht, Autonome Sektion für die Provinz Bozen - Italija.#Viešieji pirkimai - Viešųjų pirkimų vykdymo tvarka - Paslaugų koncesija - Viešųjų automobilių stovėjimo aikštelių valdymas.#Byla C-458/03.

text:
      Byla C‑458/03
      Parking Brixen GmbH
      prieš
      Gemeinde Brixen ir Stadtwerke Brixen AG
      (Verwaltungsgericht, Autonome Sektion für die Provinz Bozen (Italija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Viešieji pirkimai – Viešojo pirkimo sutarčių sudarymo tvarka – Paslaugų koncesija – Viešų mokamų automobilių stovėjimo aikštelių valdymas“
      Generalinės advokatės J. Kokott išvada, pateikta 2005 m. kovo 1 d.  I‑0000
      2005 m. spalio 13 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas  I‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Teisės aktų derinimas — Viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarka — Direktyva 92/50 — Taikymo sritis — Viešųjų paslaugų
            koncesija, susijusi su viešų mokamų automobilių stovėjimo aikštelių valdymu — Netaikymas
      (Tarybos direktyva 92/50)
      2.     Bendrijos teisė — Principai — Vienodas požiūris — Diskriminavimas dėl pilietybės — Įsisteigimo laisvė — Laisvė teikti paslaugas
            — Sutarties nuostatos — Taikymo sritis — Viešųjų paslaugų koncesijos sutartys  — Taikymas — Ribos — Konkretus atvejis
      (EB 12, 43 ir 49 straipsniai)
      1.     Kai valdžios institucija paslaugos teikėjui perduoda teisę valdyti viešą mokamą automobilių stovėjimo aikštelę už atlygį,
         kurį sudaro šiam paslaugos teikėjui už pasinaudojimą šia automobilių stovėjimo aikštele trečiųjų asmenų mokami mokesčiai,
         tai yra viešųjų paslaugų koncesija, kuriai netaikoma Direktyva 92/50 dėl viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos
         derinimo.

      (žr. 43 punktą, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.     Valdžios institucijos, sudarančios viešojo paslaugų koncesijų sutartis, yra bendrai įpareigotos laikytis pagrindinių EB sutarties,
         visų pirma EB 43 ir 49 straipsnių, nuostatų bei EB 12 straipsnyje nustatyto nediskriminavimo dėl pilietybės principo, kurie
         yra konkreti vienodo požiūrio principo išraiška. Vienodo požiūrio ir nediskriminavimo dėl pilietybės principai visų pirma
         apima skaidrumo įpareigojimą, kuriuo siekiama kiekvieno galimo konkurso dalyvio labui užtikrinti pakankamą viešumo laipsnį,
         leidžiantį atverti paslaugų koncesijas konkurencijai ir kontroliuoti viešųjų pirkimų tvarkos nešališkumą.

      Tačiau EB 12, 43 ir 49 straipsniuose įtvirtintų nuostatų bei jomis konkrečiai išreikštų bendrųjų principų negalima taikyti,
         jeigu koncesiją gaunančios organizacijos atžvilgiu koncesiją suteikiančios valdžios institucijos vykdoma kontrolė visiškai
         atitinka tą kontrolę, kurią ji vykdo savo tarnybų atžvilgiu, ir jeigu ši organizacija didžiąją dalį savo veiklos vykdo kartu
         su valdžios institucija, kuriai ji priklauso.

      Šiuo atžvilgiu minėtos nuostatos ir principai draudžia valdžios institucijai be konkurso suteikti viešųjų paslaugų koncesiją
         akcinei bendrovei, įsteigtai reorganizavus šios valdžios institucijos specialiosios paskirties įmonę, kurios veiklos tikslas
         buvo išplėstas naujomis svarbiomis sritimis, o kapitalas netrukus bus privalomai atvertas kitiems investuotojams, kuriai buvo
         leista veikti visos valstybės teritorijoje bei užsienyje ir kurios valdyba turi labai plačius valdymo įgaliojimus bei gali
         juos įgyvendinti savarankiškai.

      (žr. 46–49, 62, 72, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2005 m. spalio 13 d.(*)

      „Viešieji pirkimai – Viešojo pirkimo sutarčių sudarymo tvarka – Paslaugų koncesija – Viešų mokamų automobilių stovėjimo aikštelių valdymas“
      Byloje C‑458/03,
      dėl 2003 m. liepos 23 d. Verwaltungsgericht, Autonome Sektion für die Provinz Bozen (Italija) sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2003 m. spalio 30 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį
         sprendimą byloje

      Parking Brixen GmbH
      prieš
      Gemeinde Brixen,

      Stadtwerke Brixen AG,

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai K. Schiemann, J. N. Cunha Rodrigues (pranešėjas), K. Lenaerts ir E. Juhász,
      generalinė advokatė J. Kokott,
      posėdžio sekretorė M.‑F. Contet, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. sausio 13 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:
      –       Parking Brixen GmbH, atstovaujamos advokatų K. Zeller ir S. Thurin,

      –       Gemeinde Brixen, atstovaujamos Rechtsanwalt  N. De Nigro,

      –       Stadtwerke Brixen AG, atstovaujamos Rechtsanwalt A. Mulser,

      –       Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato  G. Fiengo,

      –       Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. Wissels,
      –       Austrijos vyriausybės, atstovaujamos M. Fruhmann,
      –       Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos K. Wiedner,
      išklausęs 2005 m. kovo 1 d. posėdyje pateiktą generalinės advokatės išvadą,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 92/50/EEB dėl viešojo paslaugų
         pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 209, p. 1), EB 43, 49 ir 86 straipsnių bei nediskriminavimo, skaidrumo ir
         vienodo požiūrio principų išaiškinimu.

      2       Šis prašymas paduotas nagrinėjant ginčą, kilusį tarp Parking Brixen GmbH (toliau – Parking Brixen) ir Gemeinde Brixen (toliau – Brixen komuna) bei bendrovės Stadtwerke Brixen AG  dėl šiai bendrovei perduotos teisės valdyti dvi minėtos komunos teritorijoje esančias automobilių stovėjimo aikšteles.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3       EB 43 straipsnyje skelbiama:
      „Vadovaujantis toliau išdėstytomis nuostatomis vienos valstybės narės nacionalinių subjektų įsisteigimo laisvės kitos valstybės
         narės teritorijoje apribojimai uždraudžiami. <...>

      Įsisteigimo laisvė apima ir teisę imtis savarankiškai dirbančių asmenų veiklos bei ja verstis, taip pat steigti ir valdyti
         įmones, būtent bendroves ar firmas, apibūdintas 48 straipsnio antrojoje pastraipoje, tomis pačiomis sąlygomis, kurios įsisteigimo
         šalies teisės aktuose yra nustatytos jos pačios subjektams, ir laikantis kapitalui skirto skyriaus nuostatų.“

      4       EB 49 straipsnio pirmojoje pastraipoje nustatyta:
      „Pagal toliau išdėstytas nuostatas Bendrijoje uždraudžiami laisvės teikti paslaugas apribojimai, taikomi valstybių narių nacionaliniams
         subjektams, kurie yra įsisteigę kitoje Bendrijos valstybėje negu valstybė, kurios subjektas yra asmuo, kuriam tos paslaugos
         teikiamos.“

      5       Direktyvos 92/50 aštuntojoje konstatuojamoje dalyje skelbiama:
      „<...> paslaugų teikimą ši direktyva reglamentuoja tik tada, kai jos teikiamos pagal sutartis; <...> paslaugų teikimas kitais
         pagrindais, tokiais kaip įstatymas ar teisės aktai, arba darbo sutartys, nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį.“

      6       Minėtos direktyvos 1 straipsnyje nustatyta:
      „Šioje direktyvoje:
      a) „viešojo paslaugų pirkimo sutartys“ – tai atlygintinio piniginio pobūdžio sutartys, kurias raštu sudaro paslaugų teikėjas
         ir perkančioji organizacija <...>

      b) „perkančiosios organizacijos“ – tai valstybės, regioninės ar vietos valdžios institucijos, viešosios teisės reglamentuojamos
         įstaigos, taip pat asociacijos, kurias sudaro viena ar daugiau tokių valdžios institucijų arba viešosios teisės reglamentuojamų
         įstaigų.

      <…>“
       Nacionalinės teisės aktai
      7       1990 m. birželio 8 d. Italijos įstatymo Nr. 142, susijusio su vietos savivaldos organizavimu (GURI, Nr. 135, 1990 m. birželio
         12 d., papildantis aktas, toliau – Įstatymas Nr. 142/1990), 22 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad komunos ir provincijos gali
         naudoti šias pagal įstatymą į jų kompetenciją patenkančių vietinių viešųjų paslaugų valdymo formas:

      „a)      tiesioginę, panaudojant savo administraciją, kai atsižvelgiant į nedidelį mastą arba paslaugos savybes nėra tikslinga steigti
         instituciją arba įmonę;

      b)      pagal koncesiją, suteiktą tretiesiems asmenims, jei yra techninių ir ekonominių priežasčių arba jei tai tikslinga socialiniu
         atžvilgiu;

      c)      per specialiosios paskirties įmonės, taip pat kai siekiama valdyti keletą ekonominio ir komercinio pobūdžio paslaugų;
      d)      per institucijas, kai siekiama valdyti ne komercinio pobūdžio socialines paslaugas;
      e)      per akcines bendroves, kuriose vietos valdžios bendrija turi daugumą akcijų, ir kai atsižvelgiant į paslaugos pobūdį siekiama,
         kad jų kapitale taip pat dalyvautų ir kiti viešieji ar privatūs asmenys.“

      8       1993 m. sausio 4 d. Regioninio įstatymo Nr. 1 pirminė 44 straipsnio redakcija didele dalimi atkartojo Įstatymo Nr. 142/1990
         22 straipsnį. Vėliau 44 straipsnį pakeitė 1998 m. spalio 23 d. Regioninis įstatymas Nr. 10.

      9       Regioninio įstatymo Nr. 1 su pakeitimais, padarytais Regioniniu įstatymu Nr. 10, 44 straipsnyje nustatyta:
      „<…>
      6.      Komunos reglamentu nustato tvarką ir kriterijus, pagal kuriuos pasirenkama viena iš toliau nurodytų ekonominio ir komercinio
         pobūdžio viešųjų paslaugų valdymo formų:

      a)      steigiant specialiąsias bendroves;
      b)      steigiant atitinkamas akcines bendroves ar uždarąsias akcines bendroves arba įsigyjant jų akcijų, jeigu po įsteigimo ar akcijų
         įsigijimų vietinės valdžios institucijos šiose bendrovėse turi lemiamą įtaką;

      c)      perduodant teisę valdyti viešąsias paslaugas tretiesiems asmenims, kai yra numatyta tinkama konkurso, rengiamo tokiam asmeniui
         nustatyti, tvarka. Nepažeidžiant kitų teisinių nuostatų, toks perdavimas negali trukti ilgiau nei dvidešimt metų ir gali būti
         pratęstas tam pačiam subjektui tik laikantis galiojančios tvarkos. Pagal įstatymą pirmenybė teikiama invalidus ir neįgalius
         asmenis atstovaujantiems kooperatyvams ir asociacijoms, savanoriškoms asociacijoms ir ne pelno siekiančioms įmonėms, kitoms
         sąlygoms esant vienodoms.

      <…>
      18.      Asocijuotos vietos valdžios institucijos tarybos aktu, kuriuo tuo pat metu patvirtinama atitinkama paslaugos teikimo sutartis,
         bet kuriuo metu gali patikėti pagal 6 dalį įsteigtoms ir 17 dalyje nurodytoms bendrovėms teikti kitas bendrovės tikslus atitinkančias
         viešąsias paslaugas.“

      10     Regioninio įstatymo Nr. 1 su pakeitimais, padarytais Regioniniu įstatymu Nr. 10, 44 straipsnio nuostatos bei 6 ir 18 dalys
         pažodžiui atkartojamos jungtinio įstatymo dėl Autonome Region Trentino-Südtirol  komunų organizavimo 88 straipsnio 6 ir 18 dalyse.

      11     2000 m. rugpjūčio 18 d. Dekreto-įstatymo Nr. 267, konsoliduojančio visus su vietos valdžios institucijų organizavimu susijusius
         įstatymus (GURI, Nr. 227, 2000 m. rugsėjo 28 d., paprastasis priedas, toliau – Dekretas-įstatymas Nr. 267/2000), 115 straipsnis
         leidžia komunai perorganizuoti joms priklausančias specialiosios paskirties bendroves į akcines bendroves, jose išlaikant
         visą akcijų paketą ne ilgiau nei 2 metus nuo šio perorganizavimo dienos.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      12     Pagal Įstatymo Nr. 142/1990 22 straipsnį Gemeinde Brixen į jos kompetenciją patenkančių tam tikrų vietinių viešųjų paslaugų valdymą patikėjo Stadtwerke Brixen, šiai komunai priklausančiai specialiosios paskirties įmonei.

      13     Pagal Stadtwerke Brixen įstatų 1 straipsnį ši įmonė nuo 1999 m. sausio 1 d. turėjo juridinio asmens statusą ir savarankiškumą bei buvo komunalinė
         organizacija, turinti specialią funkciją – vienodomis sąlygomis ir integruotai teikti vietines viešąsias paslaugas.

      14     Pagal tų pačių įstatų 2 straipsnį Stadtwerke Brixen  tikslas buvo visų pirma:

      „f)      automobilių stovėjimo aikštelių ir daugiaaukščių automobilių stovėjimo aikštelių valdymas, įskaitant bet kurią su tuo susijusią
         veiklą.“

      15     Pagal Dekreto-įstatymo Nr. 267/2000 115 straipsnį Gemeinde Brixen 2001 m. spalio 25 d. Sprendimu Nr. 97 perorganizavo specialiosios paskirties įmonę Stadtwerke Brixen į akcinę bendrovę Stadtwerke Brixen AG.

      16     Pagal šios bendrovės įstatų 1 straipsnio 3 dalį „visos specialiosios paskirties įmonės (Stadtwerke Brixen) turėtos teisės bei pareigos po perorganizavimo išlieka ir jas perima specialiosios paskirties įmonei Stadtwerke BrixenAG“.

      17     Pagal šių įstatų 4 straipsnį Stadtwerke Brixen AG  vietos, nacionaliniu ir tarptautiniu mastu gali užsiimti toliau nurodyta veikla, ypač:

      „g)      automobilių stovėjimo aikštelių ir garažų valdymu bei su tuo susijusia veikla.“
      18     Stadtwerke Brixen AG įstatų 18 straipsnyje numatyta, kad jos valdybai suteikiami toliau išvardyti įgaliojimai:

      „1)      valdyba turi visus įprastinius bendrovės valdymo įgaliojimus, įskaitant teisę priimti bet kokį, jos manymu, naudingą arba
         būtiną sprendimą siekiant bendrovės tikslo;

      2)      be akcininkų susirinkimo sutikimo valdybai draudžiama pateikti garantiją, viršijančią 5 (penkis) milijonus eurų, taip pat
         savo vardu išsirašyti vekselius, čekius ir skolos raštus bei priimti šią vertę viršijančius įsakomuosius čekius;

      3)      be akcininkų susirinkimo sutikimo administracija sprendimu gali įsigyti arba perleisti kitų įmonių akcijų, perduoti teisę
         valdyti įmonės arba įmonių skyrius, įsigyti ir parduoti transporto priemones, jei šių sandorių suma neviršija 5 (penkių) milijonų
         eurų;

      4)      sprendimai, kuriais siekiama nustatyti ir (arba) pakeisti atlyginimą, remiantis specialiomis išlaidomis Italijos civilinio
         kodekso 2389 straipsnio antrosios pastraipos prasme, priklauso išimtinei valdybos kompetencijai.“

      19     Pagal Stadtwerke Brixen AG įstatų 5 straipsnio 2 dalį „Gemeinde Brixen  pradiniame kapitale turimos akcijos turi suteikti absoliučią daugumą balsų“. Be to, Gemeinde Brixen  turi teisę paskirti daugumą šios bendrovės valdybos narių. Šios bendrovės priežiūros valdybą sudaro trys nuolatiniai nariai
         ir du pavaduojantys nariai – minėta komuna paskiria bent du šios valdybos nuolatinius narius ir vieną pavaduotoją.

      20     Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, specialiosios paskirties įmonę perorganizavus į akcinę bendrovę,
         jos savarankiškumas akivaizdžiai išaugo. Iš tiesų Stadtwerke Brixen AG  veiklos sritis gerokai išsiplėtė lyginant su Stadtwerke Brixen, nes ji gali vykdyti veiklą vietos, nacionaliniu ir tarptautiniu mastu, o specialiosios paskirties įmonė Stadtwerke Brixen  veiklą vykdė tik Gemeinde Brixen teritorijoje. Be to, savivaldybės taryba tiesiogiai kontroliavo specialiosios paskirties įmonę Stadtwerke Brixen ir jai darė tiesioginę įtaką, o Stadtwerke Brixen AG ši komuna kontroliuoti turėjo tiek galių, kiek jų pagal bendrovių teisę suteikiama akcininkų daugumai.

      21     2000 m. kovo 23 d. Sprendimu Nr. 37 Brixen savivaldybės taryba Stadtwerke Brixen patikėjo viešojo baseino statybą ir valdymą. 2001 m. spalio 25 d. perorganizavus šią bendrovę į akcinę bendrovę Stadtwerke Brixen AG, pastaroji perėmė dėl šio sprendimo atsirandančias teises ir pareigas.

      22     2001 m. gruodžio 18 d. Sprendimu Nr. 118 Brixen savivaldybės taryba suteikė Stadtwerke Brixen AG  teisę į baseinui skirtą žemės sklypo paviršių ir jo požeminę dalį, įrašytą į kadastrą Nr. 491/11, esantį Gemeinde Brixen  teritorijoje, kad ji pastatytų požeminę automobilių stovėjimo aikštelę.

      23     Laukiant, kol šis požeminės automobilių stovėjimo aikštelės projektas bus įgyvendintas, buvo numatyta laikina antžeminė automobilių
         stovėjimo aikštelė. Šiuo tikslu žemės sklypas Nr. 491/11, iki tol naudotas kaip futbolo aikštelė, buvo laikinai užklotas gudronuota
         skaldos danga ir tapo antžemine maždaug 200 vietų automobilių stovėjimo aikštele. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio
         teismo teigimu, dėl žemės sklypo Nr. 491/11 naudojimo kaip antžeminės automobilių stovėjimo aikštelės nebuvo sudarytas joks
         susitarimas.

      24     Siekiant sukurti papildomų automobilių stovėjimo vietų, greta esanti maždaug 200 vietų antžeminė automobilių stovėjimo aikštelė,
         įrengta žemės sklype, įrašytame į kadastrą Nr. 491/6, taip pat esančiame Gemeinde Brixen teritorijoje, kurią daugiau kaip 10 metų tiesiogiai valdė pati komuna, 2002 m. lapkričio 28 d. Brixen savivaldybės sprendimu
         buvo perduota valdyti Stadtwerke Brixen AG. Šiame sprendime patikslinama, kad „dėl baseino veiklos visiškai greta komunos žemės sklypo Stadtwerke Brixen AG įrengė laikiną automobilių stovėjimo aikštelę“, ir „todėl būtina ir tikslinga Stadtwerke Brixen AG  perduoti teisę valdyti greta esantį 5 137 m2  ploto žemės sklypą Nr. 491/6, kurį šiuo metu tiesiogiai valdo komuna“.

      25     2002 m. gruodžio 19 d. Gemeinde Brixen, taikydama Sprendimą Nr. 107, sudarė susitarimą su Stadtwerke Brixen AG, kuriuo pastarajai devyneriems metams buvo patikėta teisė valdyti žemės sklype Nr. 491/6 esančią automobilių stovėjimo aikštelę.

      26     Kaip atlygį už šios automobilių stovėjimo aikštelės valdymą Stadtwerke Brixen AG  gauna mokesčius už automobilių stovėjimą. Tačiau ji perveda Gemeinde Brixen  metinį 151 700 eurų mokestį, kuris yra indeksuojamas atsižvelgiant į automobilių stovėjimo bilietų kainą, kad padidėjus bilietų
         kainai padidėtų komunai mokamas mokestis. Be automobilių stovėjimo aikštelės valdymo Stadtwerke Brixen AG įsipareigoja teikti dviračių panaudos paslaugą ir sutinka, kad kiekvieną savaitę aptariamoje teritorijoje vyktų turgus. Stadtwerke Brixen AG  taip pat perėmė personalą, kuris anksčiau šioje teritorijoje dirbo Gemeinde Brixen. Pagaliau šiai bendrovei atiteko šios teritorijos įprastinės ir nepaprastosios eksploatacijos pareiga, už kurią ji prisiėmė
         visą atsakomybę.

      27     Pagal 1992 m. birželio 19 d. su Gemeinde Brixen  sudarytą koncesijos sutartį Parking Brixen įsipareigojo šios komunos teritorijoje pastatyti ir valdyti kitą, pagrindinėje byloje neaptariamą automobilių stovėjimo aikštelę.
         Parking Brixen Verwaltungsgericht Autonome Sektion für die Provinz Bozen ginčijo automobilių stovėjimo aikštelių, esančių žemės sklypuose Nr. 491/6 ir 491/11, valdymo teisės perdavimą Stadtwerke Brixen AG. Jos teigimu, Gemeinde Brixen  turėjo taikyti viešųjų pirkimų nuostatas.

      28     Atsakovės pagrindinėje byloje, t. y. Stadtwerke Brixen AG  ir Gemeinde Brixen, neigė buvus pareigą skelbti viešąjį konkursą. Ji šiuo požiūriu teigia, jog ji visiškai kontroliuoja Stadtwerke Brixen AG,  ir todėl nebuvo sudaryta viešojo pirkimo sutartis su trečiaisiais asmenimis.

      29     Šiomis aplinkybėmis Verwaltungsgericht, Autonome Sektion für die Provinz Bozen  nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos klausimus:

      „1.      Ar nagrinėjamas viešų automobilių stovėjimo aikštelių valdymo teisės perdavimas sudaro viešojo paslaugų pirkimo sutartį Direktyvos
         92/50/EEB prasme, ar viešųjų paslaugų koncesiją, kuriai taikomos Europos Bendrijos konkurencijos taisyklės, ypač vienodo požiūrio
         ir skaidrumo įpareigojimai?

      2.      Ar, darant prielaidą, kad iš tiesų buvo suteikta viešųjų paslaugų koncesija –vietinės viešosios paslaugos – mokamų viešų automobilių
         stovėjimo aikštelių valdymo teisės perdavimas, kurį pagal 1993 m. sausio 4 d. Regioninio įstatymo Nr. 1 su pakeitimais, padarytais
         1998 m. spalio 23 d. Regioninio įstatymo Nr. 10 10 straipsniu, 44 straipsnio 6 dalies b pastraipą  ir konsoliduojančio įstatymo
         dėl komunų organizavimo 88 straipsnio 6 dalies a ir b pastraipas buvo galima įvykdyti neskelbiant viešojo konkurso, jis nepažeidžia
         Bendrijos teisės, ir ypač laisvo paslaugų teikimo, laisvos konkurencijos ir nediskriminavimo principų bei iš jų išplaukiančių
         vienodo požiūrio bei skaidrumo įpareigojimų, taip pat proporcingumo principo, kai kalbama apie akcinę bendrovę, įsteigtą pagal
         Dekreto-įstatymo Nr. 267/2000 115 straipsnį perorganizuojant komunos specialiosios paskirties įmonę, kurios visos akcijos
         valdymo teisės perdavimo metu priklauso pačiai komunai, tačiau valdybai yra suteikta plati valdymo kompetencija ir teisė sudaryti
         5 milijonų eurų neviršijančius sandorius?“

      30     2004 m. gegužės 25 d. Nutartimi Teisingumo Teismo pirmininkas Energy Service Srl  paduotą prašymą leistį įstoti į bylą atmetė kaip nepriimtiną.

       Dėl pirmojo prejudicinio klausimo
      31     Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar nagrinėjamas viešų automobilių stovėjimo
         aikštelių valdymo teisės perdavimas pagrindinėje byloje yra viešojo paslaugų pirkimo sutartis Direktyvos 92/50 prasme, ar
         viešųjų paslaugų koncesija.

      32     Iš karto reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas neprivalo tiksliai kvalifikuoti pagrindinėje byloje nagrinėjamų sandorių.
         Iš tikrųjų tik nacionalinis teisėjas gali atlikti tokią kvalifikaciją. Teisingumo Teismo uždavinys yra tik pateikti šiam teismui
         Bendrijos teisės išaiškinimą, kuris jam būtų naudingas priimant sprendimą jo nagrinėjamoje byloje.

      33     Šiuo tikslu Teisingumo Teismas, atsižvelgdamas į Bendrijos teisės aiškinimą, gali pasiremti pagrindinės bylos medžiagoje esančia
         atitinkama informacija.

      34     Šiomis aplinkybėmis pažymėtina, kad pagrindinė byla yra susijusi su teisės valdyti dvi atskiras automobilių stovėjimo aikšteles:
         pirma, esančią žemės sklype Nr. 491/11, antra, – žemės sklype Nr. 491/6, perdavimu.

      35     Kiek tai susiję su antžemine automobilių stovėjimo aikštele, esančia žemės sklype Nr. 491/11, sprendime, kuriuo pateikiamas
         prašymas priimti prejudicinį sprendimą, nurodoma tik tai, kad joks susitarimas dėl jos eksploatavimo nebuvo sudarytas. Konkrečiai
         kalbant, šiame sprendime nepateikiama jokių duomenų, susijusių su atlyginimo už šios automobilių stovėjimo aikštelės eksploatavimą
         sąlygomis.

      36     Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas gali tik konstatuoti, jog jis neturi pakankamai informacijos, kad naudingai išaiškintų
         Bendrijos teisę atsakydamas į šią klausimo dalį.

      37     Dėl automobilių stovėjimo aikštelės, esančios žemės sklype Nr. 491/6, iš sprendimo, kuriuo pateikimas prašymas priimti prejudicinį
         sprendimą, kaip nurodoma šio sprendimo 24–26 punktuose, matyti, kad šią automobilių stovėjimo aikštelę iki tol, kol jos valdymas
         pagal 2002 m. gruodžio 19 d. šios bendrovės ir minėtos komunos sudarytą susitarimą devyneriems metams buvo patikėtas Stadtwerke Brixen AG, daugiau kaip 10 metų tiesiogiai valdė Gemeinde Brixen. Kaip atlyginimą už šios automobilių stovėjimo aikštelės valdymą Stadtwerke Brixen AG  iš vartotojų renka mokesčius už automobilio stovėjimą, iš kurių ji moka Gemeinde Brixen  metinę įmoką. Be to, Stadtwerke Brixen AG  sutinka, kad savaitinis turgus toliau vyktų aptariamoje teritorijoje, ji užtikrina dviračių panaudos paslaugą bei šios teritorijos
         priežiūrą.

      38     Atsižvelgiant į šias aplinkybes, reikia suprasti, kad pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
         iš esmės klausia, ar tuomet, kai valstybės valdžios institucijos perduoda paslaugos teikėjui teisę valdyti viešą mokamą automobilių
         stovėjimo aikštelę, o paslaugos teikėjas už šią paslaugą gauna atlyginimą rinkdamas mokesčius iš šia automobilių stovėjimo
         aikštele pasinaudojusių trečiųjų asmenų, jos sudaro viešojo paslaugų pirkimo sutartį Direktyvos 92/50 prasme, ar viešąją paslaugų
         koncesiją, kuriai ši direktyva netaikoma.

      39     Kaip išplaukia iš Direktyvos 92/50 aštuntos konstatuojamosios dalies, ši direktyva taikoma „viešojo paslaugų pirkimo sutartims“,
         kurios šios direktyvos 1 straipsnio a pastraipoje apibrėžiamos kaip „atlygintinio piniginio pobūdžio sutartys, kurias raštu
         sudaro paslaugų teikėjas ir perkančioji organizacija <...>“. Iš šio apibrėžimo išplaukia, kad viešojo paslaugų pirkimo sutartis
         šios direktyvos prasme apima atlygį, kurį perkančioji organizacija tiesiogiai sumoka paslaugų teikėjui.

      40     Tačiau su pirmuoju klausimu susijusioje situacijoje paslaugos teikėjui atlyginimą moka ne atitinkama valstybės valdžios institucija,
         bet jį sudaro už naudojimąsi aptariama automobilių stovėjimo aikštele trečiųjų asmenų mokami mokesčiai. Šis atlyginimo būdas
         reiškia, kad paslaugos teikėjas prisiima riziką, susijusią su aptariamos paslaugos eksploatavimu, ir leidžia manyti, kad tai
         yra viešųjų paslaugų koncesija. Taigi esant tokiai situacijai, kokia susiklostė pagrindinėje byloje, reikia laikyti, kad buvo
         sudaryta ne viešojo paslaugų pirkimo sutartis, bet viešųjų paslaugų koncesija.

      41     Šia užklausa pažymėtina, kad šį aiškinimą patvirtina 2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2004/18/EB
         dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 134, p. 114), nors ji nebuvo taikoma
         susiklosčius pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms. Iš tikrųjų pagal šios direktyvos 1 straipsnio 4 dalies sąlygas „viešoji
         paslaugų koncesija – tai tos pačios rūšies sutartis, kaip ir paslaugų pirkimo sutartis, išskyrus tai, kad atlygis už suteiktas
         paslaugas yra teisė naudotis šia paslauga arba tokia teisė kartu su mokėjimu“.

      42     Neginčijama, kad paslaugų koncesijoms netaikoma Direktyva 92/50 (žr. 2002 m. gegužės 30 d. Nutarties Buchhändler‑Vereinigung, C‑358/00, Rink. p. I‑4685, 28 punktą).

      43     Į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: kai valstybės valdžios institucija paslaugos teikėjui perduoda teisę valdyti viešą
         mokamą automobilių stovėjimo aikštelę už atlygį, kurį sudaro šiam paslaugos teikėjui už pasinaudojimą šia automobilių stovėjimo
         aikštele trečiųjų asmenų sumokėti paslaugos mokesčiai, tai yra viešųjų paslaugų koncesija, kuriai netaikoma Direktyva 92/50.

       Dėl antrojo klausimo
      44     Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar viešųjų paslaugų koncesijos
         suteikimas be konkurso atitinka Bendrijos teisę tuo atveju, kai įmonė, veikianti koncesijos pagrindu, yra akcinė įmonė, įsteigta
         perorganizuojant valstybės valdžios institucijai priklausančią specialiosios paskirties bendrovę, ir jos įstatinis kapitalas
         teisės valdyti perdavimo momentu iš esmės priklauso koncesiją suteikusiai valstybės valdžios institucijai, tačiau valdyba
         turi plačius įprastinius valdymo įgaliojimus ir gali veikti savarankiškai, be akcininkų susirinkimo sutikimo, sudarydama verslo
         sandorius, kurių vertė neviršija 5 milijonų eurų.

      45     Šis klausimas yra susijęs, pirma, su koncesiją suteikusios valdžios institucijos elgesiu, kai ji perduoda specifinę koncesiją,
         ir, antra, nacionalinės teisės aktais, leidžiančiais perduoti tokią koncesiją nepaskelbus viešojo konkurso.

      46     Nepaisant to, kad viešųjų paslaugų koncesijų sutartims šioje Europos Bendrijos teisės stadijoje netaikoma Direktyva 92/50,
         jas sudarančios valstybinės valdžios institucijos yra bendrai įpareigotos laikytis pagrindinių EB sutarties taisyklių, ir
         ypač nediskriminavimo dėl pilietybės principo (šiuo klausimu žr. 2000 m. gruodžio 7 d. Sprendimo Telaustria ir Telefonadress, C‑324/98, Rink. p. I‑10745, 60 punktą ir 2005 m. liepos 21 d. Sprendimo Coname, C‑231/03, dar nepaskelbto Rinkinyje, 16 punktą).

      47     Bet kokios diskriminacijos dėl pilietybės draudimas yra įtvirtintas EB 12 straipsnyje. Sutarties nuostatos, konkrečiai taikomos
         viešųjų paslaugų koncesijai, apima EB 43 straipsnį, kurio pirmojoje pastraipoje nustatyta, jog uždraudžiami vienos valstybės
         narės nacionalinių subjektų įsisteigimo laisvės kitos valstybės narės teritorijoje apribojimai, ir EB 49 straipsnį, kurio
         pirmojoje pastraipoje nustatyta, jog Bendrijoje uždraudžiami laisvės teikti paslaugas apribojimai, taikomi valstybių narių
         nacionaliniams subjektams, kurie yra įsisteigę kitoje Bendrijos valstybėje negu valstybė, kurios subjektas yra asmuo, kuriam
         tos paslaugos teikiamos.

      48     Pagal nusistovėjusią teismų praktiką EB 43 ir 49 straipsniai konkrečiai išreiškia vienodo požiūrio principą (žr. 1989 m. gruodžio
         5 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, Rink. p. 4035, 8 punktą). Draudimas diskriminuoti dėl pilietybės taip pat yra konkreti vienodo požiūrio bendrojo principo
         išraiška (žr. 1980 m. spalio 8 d. Sprendimo Überschär, 810/79, Rink. p. 2747, 16 punktą). Teisingumo Teismas savo praktikoje, susijusioje su Bendrijos direktyvomis viešųjų pirkimų
         srityje, nurodė, kad vienodo požiūrio į konkurso dalyvius principu siekiama, jog visi konkurso dalyviai turėtų tas pačias
         galimybes rengiant jų pasiūlymų sąlygas, neatsižvelgiant į jų nacionalinę priklausomybę (šiuo klausimu žr. 1996 m. balandžio
         25 d. Sprendimą Komisija prieš Belgiją, C‑87/94, Rink. p. I‑2043, 33 ir 54 punktus). Iš to išplaukia, kad vienodo požiūrio į konkurso dalyvius principas taikomas
         viešųjų paslaugų koncesijai, net jeigu neatsižvelgiama į pilietybę.

      49     Vienodo požiūrio ir nediskriminavimo dėl pilietybės principai visų pirma apima skaidrumo įpareigojimą, kuriuo siekiama koncesiją
         suteikusiai valstybės valdžios institucijai užtikrinti, kad būtų laikomasi šių principų. Pagal šį minėtai valdžios institucijai
         tenkantį skaidrumo įpareigojimą kiekvieno galimo konkurso dalyvio labui būtina užtikrinti pakankamą viešumo laipsnį, leidžiantį
         atverti paslaugų koncesijas konkurencijai bei kontroliuoti viešųjų pirkimų tvarkos nešališkumą (žr. šiuo klausimu minėto sprendimo
         Telaustria ir Telefonadress 61 ir 62 punktus).

      50     Koncesiją suteikiančioji valstybės valdžios institucija turi įvertinti, kontroliuojant kompetetingiems teismams, ar konkurso
         tvarka atitinka atitinkamos viešųjų paslaugų koncesijos ypatumus. Tačiau tai, kad visiškai nebuvo paskelbtas konkursas dėl
         viešųjų paslaugų koncesijos suteikimo, kaip ir šios pagrindinės bylos atveju, neatitinka EB 43 ir 49 straipsnių reikalavimų
         bei vienodo požiūrio, nediskriminavimo ir skaidrumo principų.

      51     Be to, EB 86 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad valstybės įmonėms bei įmonėms, kurioms valstybės narės suteikia specialias
         arba išimtines teises, valstybės narės nepriima naujų teisės aktų ir nepalieka galiojančiųjų, kurie prieštarauja šioje Sutartyje
         nurodytoms taisyklėms, visų pirma nustatytosioms EB 12 ir 81–89 straipsniuose.

      52     Iš to matyti, kad valstybės narės neturi palikti galioti nacionalinės teisės aktų, kurie leidžia suteikti viešųjų paslaugų
         koncesijas nepaskelbus konkurso, nes toks suteikimas pažeidžia EB 43 ir 49 straipsnius arba vienodo požiūrio, nediskriminavimo
         ir skaidrumo principus.

      53     Siekiant įrodyti, kad Sutarties nuostatos ir šio sprendimo 46–52 punktuose nurodyti bendrieji principai netaikomi suteiktoms
         viešųjų paslaugų koncesijoms, esant tokioms aplinkybėms, kaip ir susiklosčiusios pagrindinėje byloje, pateikiami du argumentai.

      54     Pirma, Stadtwerke Brixen AG  teigia, kad EB 43–55 straipsniai netaikomi tokiai situacijai, kuri yra susiklosčiusi pagrindinėje byloje, nes kalbama išimtinai
         apie vidinę vienos valstybės narės situaciją, nes visos trys įmonės – Parking Brixen, Stadtwerke Brixen AG ir Gemeinde Brixen –  turi savo buveines Italijoje.

      55     Šio argumento negalima priimti. Iš tiesų šioje pagrindinėje byloje negalima atmesti galimybės, kad ir kitose nei Italija valstybėse
         narėse įsteigtos įmonės yra suinteresuotos teikti aptariamas paslaugas (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Komisija prieš Belgiją 33 punktą). Taigi nesant viešumo ir nepaskelbus konkurso dėl viešųjų paslaugų koncesijos suteikimo, šiuo atveju aptariamo
         pagrindinėje byloje, vykdoma bent jau potenciali diskriminacija kitose valstybėse narėse esančių įmonių nenaudai, nes joms
         trukdoma pasinaudoti laisve teikti paslaugas ir įsisteigimo laisve, numatytomis Sutartyje (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
         Coname 17 punktą).

      56     Be to, Italijos Respublika, Stadtwerke Brixen AG  ir Gemeinde Brixen  teigia, kad Sutarties normų ir Bendrijos teisės bendrųjų principų taikymas tokiai situacijai, kaip antai susiklosčiusi aptariamojoje
         pagrindinėje byloje, negalimas, nes Stadtwerke Brixen AG  nėra nepriklausoma nuo minėtos komunos organizacija. Grįsdami šį argumentą, jos nurodo 1999 m. lapkričio 18 d. Sprendimo Teckal, C‑107/98, Rink. p. I‑8121, 49–51 punktus.

      57     Šiuo požiūriu primintina, kad minėtame sprendime Teckal Teisingumo Teismas nutarė, jog 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyva 93/36/EEB dėl viešojo prekių pirkimo sutarčių sudarymo
         tvarkos derinimo (OL L 199, p. 1) taikoma, kai perkančioji organizacija, pavyzdžiui, vietos savivaldos institucija, numato
         raštu sudaryti atlygintinį susitarimą dėl produktų tiekimo su formaliu požiūriu atskira ir sprendimų priėmimo požiūriu savarankiška
         organizacija.

      58     Kalbant apie tokio susitarimo buvimą, Teisingumo Teismas to paties sprendimo 50 punkte nurodė, kad pagal Direktyvos 93/36
         1 straipsnio a punktą iš esmės pakanka, jog pirkimo sutartis būtų sudaryta tarp vietos valdžios institucijos ir teisiškai
         atskiro nuo šios institucijos asmens. Kitaip gali būti tik darant prielaidą, kad tuo pat metu vietos valdžios institucija
         suinteresuoto asmens atžvilgiu vykdo kontrolę, analogišką tai, kurią ji vykdo savo tarnybų atžvilgiu, ir kad šis asmuo pagrindinę
         savo veiklos dalį vykdo su viena ar daugiau vietos valdžios institucijų, kurioms jis priklauso.

      59     Teisingumo Teismas patvirtino, kad tokie patys samprotavimai taikomi 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyvai 93/37/EEB dėl
         viešojo darbų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 199, p. 54) (žr. atitinkamai 2005 m. sausio 11 d. Sprendimo
         Stadt Halle ir RPL Lochau, C‑26/03, Rink. p. I‑1, 48, 49 ir 52 punktus ir 2005 m. sausio 13 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑84/03, Rink. p. I‑139, 39 punktą).

      60     Šie samprotavimai išplaukia iš prielaidos, pagal kurią Direktyvų 92/50, 93/36 ir 93/37 taikymas priklauso nuo tarp atskirų
         asmenų sudarytos sutarties buvimo (žr. minėto sprendimo Teckal  46 ir 49 straipsnius). Taigi EB 12, 43 ir 49 straipsnių bei su jais susijusių lygybės, nediskriminavimo ir skaidrumo principų
         taikymas nepriklauso nuo sutarties buvimo. Vadinasi, šio sprendimo 56–59 punktuose minėtoje teismų praktikoje nustatyti samprotavimai
         automatiškai netaikomi nei minėtoms Sutarties nuostatoms, nei principams.

      61     Tačiau reikia konstatuoti, kad minėti svarstymai gali būti perkelti ir Sutarties nuostatoms ir principams, susijusiems su
         viešųjų paslaugų koncesijomis, kurioms netaikomos direktyvos viešųjų pirkimų srityje. Iš tikrųjų viešųjų pirkimų ir viešųjų
         paslaugų koncesijų srityje vienodo požiūrio principas ir jo konkrečios išraiškos, būtent draudimas diskriminuoti dėl pilietybės
         bei EB 43 ir 49 straipsniai, taikomi tuo atveju, kai valstybės valdžios institucija patiki ekonominės veiklos vykdymą tretiesiems
         asmenimis. Tačiau nereikia taikyti Bendrijos taisyklių, susijusių su viešaisiais pirkimais arba viešųjų paslaugų koncesijomis,
         tuo atveju, kai valstybės valdžios institucija vykdo jai tenkančias viešojo intereso užduotis, naudodamasi savo administracinėmis,
         techninėmis ir kitokiomis priemonėmis nesikreipdama į išorės organizacijas (šiuo klausimu žr. minėto sprendimą Stadt Halle  ir RPL Lochau 48 punktą).

      62     Tačiau viešųjų paslaugų koncesijų srityje EB 12, 43 ir 49 straipsniuose nustatytų taisyklių ir jomis konkrečiai išreikštų
         bendrųjų principų negalima taikyti, jeigu koncesiją gaunančios organizacijos atžvilgiu koncesiją suteikiančios valstybės valdžios
         institucijos vykdoma vykdoma kontrolė visiškai atitinka tą kontrolę, kurią ji vykdo savo tarnybų atžvilgiu, ir jeigu ši organizacija
         didžiąją dalį savo veiklos vykdo kartu su valdžios institucija, kuriai ji priklauso.

      63     Kalbant apie išimtis iš Bendrijos teisės bendrųjų taisyklių, ankstesniame punkte nurodytos sąlygos turi būti aiškinamos siauriau
         ir tas, kuris nori jomis pasiremti, turi įrodyti, jog yra išimtinių aplinkybių, leidžiančių nukrypti nuo galiojančių taisyklių
         (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Stadt Halle ir RPL Lochau 46 punktą).

      64     Visų pirma reikia išnagrinėti, ar koncesiją suteikiančioji valstybės valdžios institucija organizacijos, veikiančios koncesijos
         pagrindu, atžvilgiu vykdo analogišką kontrolę tai, kurią jį vykdo savo pačios tarnyboms.

      65     Atliekant šį vertinimą reikia atsižvelgti į teisės aktų nuostatų ir atitinkamų aplinkybių visumą. Iš šio vertinimo turi išplaukti,
         kad suinteresuotos organizacijos, veikiančios koncesijos pagrindu, yra nuolat kontroliuojamos koncesiją suteikiančiųjų valstybės
         valdžios institucijų siekiant daryti įtaką šios organizacijoms priimamiems sprendimams. Turi būti kalbama apie galimybę daryti
         lemiamą įtaką strateginiams tikslams bei svarbiems sprendimams.

      66     Iš sprendimo, kuriuo pateikiamas prašymas priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad, pagal specialiosios paskirties įmonės
         Stadtwerke Brixen įstatų 1 straipsnį ji yra komunalinė organizacija, kurios speciali paskirtis yra teikti vienodas ir integruotas vietines viešąsias
         paslaugas. Komunos taryba nustatė bendras gaires, negrąžintinai perdavė kapitalą, garantavo galimų bendrovės sąnaudų padengimą,
         patikrino valdymo rezultatus ir atliko strateginį patikrinimą, ar bendrovė turėjo būtiną savarankiškumą.

      67     Tačiau Stadtwerke Brixen AG  tapo rinkos subjektu, o dėl to komunos kontrolė tampa nepatikima. Tai rodo ir:

      a)      Stadtwerke Brixen – Gemeinde Brixen specialiosios paskirties įmonės – perorganizavimas į akcinę bendrovę (Stadtwerke Brixen AG) ir šios įmonės rūšies pobūdis;

      b)      bendrovės veiklos tikslo išplėtimas, nes ji pradėjo dirbti kitose naujose svarbiose srityse, ypač asmenų ir prekių pervežimo
         bei informatikos ir telekomunikacijų srityse. Reikia pažymėti, kad bendrovė ir toliau vykdė įvairią veiklą, kurią anksčiau
         vykdė specialiosios paskirties įmonė, visų pirma tokią, kaip antai vandens tiekimas ir nuotėkų valymas, šilumos ir energijos
         tiekimas, atliekų šalinimas ir kelių statyba;

      c)      privalomas bendrovės atvėrimas kitoms investicijoms trumpam laikotarpiui;
      d)      bendrovės veiklos srities teritorijos išplėtimas: visos Italijos mastu ir į užsienį;
      e)      valdybai paskirti svarbūs įgaliojimai praktiškai be jokios komunos valdymo organų kontrolės.
      68     Kalbant konkrečiai, apie valdybai suteiktus įgaliojimus iš sprendimo, kuriuo pateikiamas prašymas priimti prejudicinį sprendimą,
         išplaukia, kad Stadtwerke Brixen AG įstatai, ypač jų 18 straipsnis, jai suteikia didelius įgaliojimus valdyti šią bendrovę, nes siekdama bendrovės tikslo ji
         turi teisę priimti bet kokį būtiną aktą. Be to, 18 straipsnyje nustatyta teisė pateikti iki 5 milijonų eurų vertės užstatą
         arba be išankstinio akcininkų susirinkimo sudaryti kitus sandorius rodo tai, kad ši bendrovė yra labai savarankiška savo akcininkų
         atžvilgiu.

      69     Sprendime, kuriuo pateikiamas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, taip pat nurodoma, kad Gemeinde Brixen  turi teisę paskirti daugumą Stadtwerke Brixen AG  valdybos narių. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad šios komunos Stadtwerke Brixen AG  atžvilgiu vykdomą kontrolę iš esmės apriboja teisė nevaržomai veikti, kurią bendrovių teisė pripažįsta akcininkų daugumai,
         o tai gerokai sumažina priklausomybės ryšį, egzistavusį tarp minėtos komunos ir specialiosios paskirties bendrovės Stadtwerke Brixen, ypač atsižvelgiant į Stadtwerke Brixen AG valdybos turimus didelius įgaliojimus.

      70     Kai organizacija, veikianti koncesijos pagrindu, yra savarankiška, kaip tai apibūdina šio sprendimo 67–69 straipsniuose nurodyti
         elementai, atmestina, kad suteikusioji koncesiją valstybės valdžios institucija vykdytų organizacijos, veikiančios koncesijos
         pagrindu, kontrolę, analogišką tai, kurią ji vykdo savo tarnybų atžvilgiu.

      71     Šiomis aplinkybėmis ir nesant reikalo nagrinėti klausimo, ar organizacija, veikianti koncesijos pagrindu, didžiąją dalį savo
         veiklos vykdo kartu su suteikiančiąja koncesiją valstybės valdžios institucija, valstybės valdžios institucijos viešųjų paslaugų
         koncesijos suteikimas tokiai organizacijai negali būti laikomas minėtos valdžios institucijos vidaus sandoriu, kuriam netaikomos
         Bendrijos taisyklės.

      72     Į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip:
      EB 43 ir 49 straipsniai ir vienodo požiūrio, nediskriminavimo bei skaidrumo principai turi būti aiškinami kaip draudžiantys
         valstybės valdžios institucijai be konkurso suteikti viešųjų paslaugų koncesiją akcinei bendrovei, įsteigtai reorganizavus
         šios valstybės valdžios institucijos specialiosios paskirties įmonę, kurios veiklos tikslas buvo išplėstas naujomis svarbiomis
         sritimis, o kapitalas netrukus bus privalomai atvertas kitiems investuotojams, kuriai buvo leista veikti visos valstybės teritorijoje
         bei užsienyje ir kurios valdyba turi plačius valdymo įgaliojimus bei gali juos įgyvendinti savarankiškai.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      73     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Kai valdžios institucija paslaugos teikėjui perduoda teisę valdyti viešą mokamą automobilių stovėjimo aikštelę už atlygį,
            kurį sudaro šiam paslaugos teikėjui už pasinaudojimą šia automobilių stovėjimo aikštele trečiųjų asmenų sumokėti paslaugos
            mokesčiai, tai yra viešųjų paslaugų koncesija, kuriai netaikoma 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyva 92/50/EEB dėl viešojo
            paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo.
      2.      EB 43 ir 49 straipsniai ir vienodo požiūrio, nediskriminavimo bei skaidrumo principai turi būti aiškinami kaip draudžiantys
            valstybės valdžios institucijai be konkurso suteikti viešųjų paslaugų koncesiją akcinei bendrovei, įsteigtai reorganizavus
            šios valstybės valdžios institucijos specialiosios paskirties įmonę, kurios veiklos tikslas buvo išplėstas naujomis svarbiomis
            sritimis, o kapitalas netrukus bus privalomai atvertas kitiems investuotojams, kuriai buvo leista veikti visos valstybės teritorijoje
            bei užsienyje ir kurios valdyba turi plačius valdymo įgaliojimus bei gali juos įgyvendinti savarankiškai.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


1999 m. rugsėjo 28 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Bernard Yasse prieš Europos investicijų banką. # Pareigūnai - Atšaukimas. # Byla T-141/97.


2013 m. spalio 23 d. Tarnautojų teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Ulrik Solberg prieš Europos narkotikų ir narkomanijos stebėsenos centrą (ENNSC).#Viešoji tarnyba – Buvęs laikinasis tarnautojas – Vertinimo ataskaita – Suinteresuotumas pareikšti ieškinį – Pareiga motyvuoti – Diskrecijos apimtis.#Byla F-148/12.


2002 m. gegužės 16 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Land Baden-Württemberg prieš Günther Schilling ir Bezirksregierung Lüneburg prieš Hans-Otto Nehring. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesverwaltungsgericht - Vokietija. # Byla C-63/00.


1999 m. sausio 28 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Österreichische Unilever GmbH prieš Smithkline Beecham Markenartikel GmbH. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Handelsgericht Wien - Austrija. # Byla C-77/97.


2005 m. balanžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Inge-Lise Nielsen prieš Europos Sąjungos Tarybą. # Pareigūnai - Priimtinumas. # Byla T-353/03.


title: 2007 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Belgijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - EB 28 ir 30 straipsniai - Kiekybiniai importo apribojimai - Lygiaverčio poveikio priemonės - Automatinio gaisro aptikimo sistemos su taškiniais detektoriais - Reikalavimas atitikti nacionalinį standartą - Nacionalinė patvirtinimo procedūra. # Byla C-254/05.

text:
      Byla C‑254/05
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Belgijos Karalystę
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – EB 28 ir 30 straipsniai – Kiekybiniai importo apribojimai – Lygiaverčio poveikio priemonės − Automatinės gaisro aptikimo sistemos su taškiniais detektoriais – Reikalavimas atitikti nacionalinį standartą – Nacionalinė patvirtinimo procedūra“
      Sprendimo santrauka
      Laisvas prekių judėjimas – Kiekybiniai apribojimai – Lygiaverčio poveikio priemonės
      (EB 28 ir 30 straipsniai)
      Įsipareigojimų pagal EB 28 straipsnį neįvykdo valstybė narė, kuri reikalauja, kad kitoje valstybėje narėje teisėtai pagamintos
         ar parduodamos ir EB ženklu nepažymėtos automatinės gaisro aptikimo sistemos su taškiniais detektoriais:

      −      atitiktų nacionalinį standartą, kuriame nurodyti techniniai reikalavimai, kuriuos turi atitikti tam tikri šių sistemų elementai,
      −      joms būtų gautas sertifikatus išduodančios įstaigos patvirtinimas, nepaisant neproporcingai didelių tokio patvirtinimo gavimo
         išlaidų, ir

      –      išduodant šį patvirtinimą jos būtų išbandomos ir tikrinamos, iš esmės dubliuojant kitoje valstybėje narėje atliekant kitas
         procedūras taikytą kontrolę.

      Reikalavimas atitikti nacionalinį standartą, nors jis ir taikomas visoms prekėms, riboja prekybą Bendrijoje ir yra kiekybiniam
         importo apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė, kurią draudžia EB 28 straipsnis, nes jis gali įpareigoti kitų valstybių
         narių ūkio subjektus pritaikyti savo prietaisus ir įrangą prie valstybės narės, į kurią importuojama, standartų ar techninių
         reikalavimų bei padengti papildomas su tuo susijusias išlaidas ar net juos atgrasyti nuo prekybos aptariamomis prekėmis šioje
         valstybėje narėje.

      Be to, produkto išankstinio patvirtinimo reikalavimas, jog būtų paliudytas to produkto tinkamumas konkrečiam naudojimui, apriboja
         patekimą į valstybės narės, į kurią importuojama, rinką, todėl jis turėtų būti vertinamas kaip kiekybinio importo apribojimui
         lygiaverčio poveikio priemonė EB 28 straipsnio prasme. Šis reikalavimas yra neproporcingas, nes sertifikatus išduodanti įstaiga,
         nesant dvišalio susitarimo su prekės kilmės valstybės narės sertifikatus išduodančia įstaiga, neatsižvelgia į šioje kitoje
         valstybėje narėje atliktus patikrinimus. Kalbant apie su šia patvirtinimo procedūra susijusias išlaidas, patirtas atliekant
         bandymus ir patikrinimus, jos turi būti laikomos neproporcingomis, nes tokia procedūra nedraudžia, jog būtų privalomi bandymai
         ir patikrinimai, jau atlikti aptariamos prekės kilmės valstybėje narėje.

      Nors valstybės narės, nesant suderintų taisyklių, turi nuspręsti dėl žmonių sveikatos ir gyvybės apsaugos užtikrinimo lygio,
         tačiau tai nepaneigia reikalavimo, kad tam tikra laisvo prekių judėjimo išimtis gali būti pateisinta EB 30 straipsniu, tik
         jei nacionalinės valdžios institucijos įrodo, jog ji yra būtina siekiant vieno ar daugiau jame minėtų tikslų ir jeigu atitinka
         proporcingumo principą. Šiuo požiūriu, be pateisinančių priežasčių, kuriomis valstybė narė gali remtis, turi būti pateikiami
         tos valstybės priimtos ribojančios priemonės tinkamumo ir proporcingumo tinkami įrodymai ir vertinimas bei tiksli informacija,
         leidžianti pagrįsti jos argumentus.

      (žr. 29–30, 32, 35–36, 41–42, 45 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2007 m. birželio 7 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – EB 28 ir 30 straipsniai – Kiekybiniai importo apribojimai – Lygiaverčio poveikio priemonės − Automatinės gaisro aptikimo sistemos su taškiniais detektoriais – Reikalavimas atitikti nacionalinį standartą – Nacionalinė patvirtinimo procedūra“
      Byloje C‑254/05
      dėl 2005 m. birželio 16 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo,
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama B. Stromsky, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Belgijos Karalystę, atstovaujamą M. Wimmer,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai E. Juhász, R. Silva de Lapuerta (pranešėja), G. Arestis ir J. Malenovský,
      generalinis advokatas J. Mazák,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      susipažinęs su 2007 m. vasario 8 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad reikalaudama, jog kitoje valstybėje narėje teisėtai
         pagamintos ar parduodamos ir EB ženklu nepažymėtos automatinės gaisro aptikimo sistemos su taškiniais detektoriais:

      –        atitiktų 1986 m. rugsėjo mėn. Belgijos standartą NBN S 21‑100 dėl bendrų automatinių gaisro aptikimo sistemų su taškiniais
         detektoriais konstrukcijų, iš dalies pakeistą 1996 m. rugpjūčio mėn. Papildymu Nr. 2 (toliau − standartas NBN S 21-100),

      –        joms būtų gautas BOSEC (Belgian Organisation for Security Certification) išduotas patvirtinimas, nepaisant neproporcingai didelių tokio patvirtinimo gavimo išlaidų,

      ir
      –        išduodant šį patvirtinimą jos būtų išbandomos ir tikrinamos, iš esmės dubliuojant kitoje valstybėje narėje atliekant kitas
         procedūras buvusią kontrolę,

      Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 28 straipsnį.
       Teisinis pagrindas
      2        1990 m. gruodžio 24 d. prancūzakalbės bendruomenės administracijos įsakymo, apibrėžiančio išsamias apgyvendinimo įstaigų saugumo
         sertifikato gavimo taisykles ir procedūrą, galiojančią nuo 1991 m. sausio 1 d., ir nustatančio specifinius šioms apgyvendinimo
         įstaigoms priešgaisrinės saugos standartus (Moniteur belge, 1999 m. birželio 21 d., p. 13999, toliau – 1990 m. gruodžio 24 d. Įsakymas), 2 straipsnyje numatyta:

      „apgyvendinimo įstaigą galima pradėti eksploatuoti tik tuomet, kai jai buvo išduotas saugumo sertifikatas.“
      3        Pagal minėto įsakymo 3 straipsnį šis sertifikatas išduodamas, jei tenkinami specifiniai šių apgyvendinimo įstaigų priešgaisrinės
         saugos standartai, įtvirtinti šio įsakymo I priede.

      4        Pagal šio priedo 7.4.4 punktą bendra automatinės gaisro aptikimo su taškiniais detektoriais įrangos instaliacija turi būti
         užtikrinta ir patvirtinta pagal standartą NBN S21-100 ir šiai įrangai turi būti išduotas šio standarto atitikties sertifikatas.

      5        Valonijos regione 1990 m. gruodžio 24 d. Įsakymą panaikino 2003 m. gruodžio 18 d. Valonijos regiono dekreto dėl turistų apgyvendinimo
         įstaigų (Moniteur belge, 2004 m. kovo 11 d., p. 13669) 158 straipsnis. Įsakymo nuostatos vis dar taikomos Briuselio regione.

      6        1998 m. gruodžio 3 d. Valonijos vyriausybės įsakymo, įgyvendinančio 1997 m. birželio 5 d. Dekretą dėl gydyklų, slaugos namų
         ir pagyvenusių žmonių dienos centrų ir dėl Valonijos tarybos išėjimo į pensiją reikalams įsteigimo (Moniteur belge, 1999 m. sausio 27 d., p. 2221, toliau – 1998 m. gruodžio 3 d. Įsakymas) 27 straipsnyje numatyta:

      „Priešgaisrinės saugos ir saugos nuo panikos standartai, nustatyti I priede, taikomi gydykloms, slaugos namams ir pagyvenusių
         žmonių dienos centrams.

      <…>“
      7        Pagal 1998 m. gruodžio 3 d. Įsakymo I priedo 0.5 punktą:

      „Jei dokumentiniais įrodymais nustatoma, kad prekė dėl bandymo metodų ir lygiaverčio klasifikavimo, galiojančio kitoje Europos
         Ekonominės Bendrijos valstybėje narėje, atitinka šio įsakymo reikalavimus, ši prekė laikoma atitinkančia šiame priede nustatytas
         technines specifikacijas.“

      8        Minėto priedo 7.7.1 punktas skelbia:

      „Bendros automatinės gaisro aptikimo sistemos turi būti patikrintos pagal Belgijos standartą NBN S 21-100 „Automatinių gaisro
         aptikimo sistemų su taškiniais detektoriais konstrukcija“. Tačiau turi būti patikrinamos visos sistemos dalys (detektoriai,
         keitikliai, signaliniai kartotuvų skydeliai, pagalbiniai prietaisai ir t. t.).“

      9        Standartas NBN S 21‑100 įtvirtina bendrų automatinių gaisro aptikimo sistemų su taškiniais detektoriais konstrukcijos taisykles.

      10      Šio standarto 4.2 punktas „Aprašymas“ suformuluotas taip:

      „Automatinė gaisro aptikimo sistema paprastai apima:
      –        daviklius, reaguojančius į vieną iš degimui būdingų požymių, vadinamus detektoriais,
      –        laidų ir elektros kabelių tinklą,
      –        kontrolinį skydelį, skirtą pavojaus signalui skleisti ir zonai, kurioje suveikė detektoriai, bei problemos pobūdžiui nurodyti,
      –        energijos šaltinius.
      Tokia įranga turi atitikti europinio CEN arba Belgijos standarto reikalavimus, taip pat tiek montuotojui, tiek sistemai turi
         būti išduoti BOSEC sertifikatai. Visos vienos sistemos sudedamosios dalys turi būti suderinamos.

      Kartotuvai, rankiniai įspėjimo įrengimai arba bet kokie kiti pagalbiniai prietaisai gali būti pridedami prie sistemos, jeigu
         jie atitinka šio standarto reikalavimus.

      Detektoriaus pagrindo įrengimas arba jungiamasis elementas turi turėti optinį įspėjimo signalą.“
      11      Pagal minėtos normos 4.3.1. punktą „Detektorių tipai“:

      „Kiekvienas detektorių tipas turi atitikti Belgijos standartų reikalavimus.“
      12      Standarto NBN S 21-100 4.4.6 ir 4.4.8.2 punktai, pavadinti atitinkamai „Energijos šaltiniai“ ir „Kabeliai“, nustato savybes,
         reikalingas, pirma, atsarginiam energijos tiekimui ir, antra, gaisro aptikimo sistemų su taškiniais detektoriais kabeliams.

       Bylos aplinkybės ir ikiteisminė procedūra
      13      Gavusi Jungtinės Karalystės ūkio subjekto, kuriam iškilo sunkumų prekiaujant gaisro aptikimo sistemomis Belgijoje, skundą,
         2003 m. sausio 21 d. Komisija Belgijos Karalystei išsiuntė oficialų pranešimą, įpareigodama pateikti pastabas dėl automatinių
         gaisro aptikimo sistemų su taškiniais detektoriais importo į šią valstybę narę ir prekybos jais taisyklių.

      14      Belgijos institucijos savo pastabas pateikė 2003 m. rugsėjo 9 d. laišku.

      15      Laikydamasi nuomonės, kad Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 28 straipsnį, 2004 m. liepos 9 d. Komisija jai
         išsiuntė pagrįstą nuomonę, nurodydama per du mėnesius nuo gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta.

      16      Belgijos valdžios institucijos į minėtą pagrįstą nuomonę atsakė 2004 m. rugsėjo 9 d. laišku.

      17      Kadangi šis Belgijos valdžios institucijų atsakymas Komisijos netenkino, ji nusprendė pareikšti šį ieškinį.

       Dėl ieškinio
       Šalių argumentai
      18      Komisija teigia, kad 1990 m. gruodžio 24 d. ir 1998 m. gruodžio 3 d. Įsakymai apriboja kitoje valstybėje narėje teisėtai pagamintų
         arba parduodamų, tačiau ženklu EB nepažymėtų automatinių gaisro aptikimo sistemų su taškiniais detektoriais laisvą judėjimą.

      19      Iš tiesų reikalaudami, kad nagrinėjamos sistemos atitiktų NBN S21‑100 standartą, Belgijos teisės aktai apgyvendinimo įstaigų
         ir į pensiją išėjusių asmenų slaugos namų atveju riboja šio standarto neatitinkančių sistemų naudojimą Belgijos rinkos dalyje.
         Todėl ūkio subjektai, gaminantys ar prekiaujantys šiomis prekėmis, gali nustoti jomis prekiauti Belgijos rinkoje arba būti
         priversti jas pritaikyti tam, kad patektų į minėtą rinką.

      20      Tai taikytina ir vietos savivaldos priešgaisrinės saugos teisės aktams, kurie, remiantis Belgijos valdžios institucijų paaiškinimais,
         reikalauja, kad gaisro detektoriai atitiktų standartą NBN S 21‑100, ir priešgaisrinės saugos tarnybų, besiremiančių tuo pačiu
         standartu nustatant gaisro prevencijos priemones, administracinei praktikai.

      21      Komisija taip pat tvirtina, kad Belgijos teisės aktuose numatyta pareiga atitikti standartą NBN S 21‑100 reiškia, jog minėtas
         sistemas turi patvirtinti BOSEC.

      22      Ne tik pati ši patvirtinimo procedūra yra lygiaverčio poveikio priemonė kiekybiniam importo apribojimui, draudžiamam EB 28 straipsniu;
         šią kliūtį dar labiau apsunkina su šia procedūra susiję neproporcingas delsimas ir procedūros išlaidos, taip pat tai, kad
         BOSEC neatsižvelgia į kitoje valstybėje narėje vykdant kitas procedūras jau atliktus bandymus bei patikrinimus.

      23      Neginčydama to, kad laikytis standarto NBN S 21‑100 įpareigoja tiek Komisijos nurodyti teisės aktai, tiek priešgaisrinės saugos
         tarnybų praktika, Belgijos Karalystė mano, kad, atsižvelgiant į tai, jog teisės aktų pakeitimų projektai, ypač susiję su pakeitimais
         dėl nuorodos į BOSEC, kaip sertifikatus išduodančią instituciją, panaikinimo, buvo pateikti visuomenės svarstymui nuo 2005 m.
         kovo 30 d. iki 2005 m. rugsėjo 30 dienos, standartas NBN S 21‑100 atitinka EB 28 straipsnį ir nebesudaro kliūčių laisvam kitoje
         valstybėje narėje teisėtai pagamintų bei parduodamų EB ženklu nepažymėtų automatinių gaisro aptikimo sistemų su taškiniais
         detektoriais judėjimui.

      24      Be to, Belgijos valdžios institucijos pažymi, kad šis standartas atitinka europinius standartus ir kad juo nenustatomi jokie
         papildomi reikalavimai, dėl kurių reikėtų pritaikyti arba pakeisti produktus, sudarančius automatines gaisro aptikimo sistemas.
         Iš tikrųjų nagrinėjamu standartu įtvirtintas patikrinimas yra susijęs ne su atskirais šių sistemų elementais, o su visos sistemos
         veikimu.

      25      Bet kuriuo atveju toks patikrinimas yra pateisinamas visuomenės saugumo ir žmonių bei gyvūnų sveikatos ir gyvybės apsaugos
         pagrindais.

      26      Šiuo požiūriu Belgijos valdžios institucijos teigia, kad standarto NBN S 21‑100 nuostatos vienodai taikomos ir kad patikrinimas,
         kurį jos numato gaisro aptikimo sistemoms, yra būtinas ir proporcingas siekiamam tikslui.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      27      Pirmiausia kalbant apie Belgijos teisės aktuose ir atitinkamų Belgijos viešųjų tarnybų administracinėje praktikoje keliamą
         reikalavimą atitikti standartą NBN S 21‑100, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką bet kokie valstybių
         narių komercinės teisės aktai, galintys tiesiogiai ar netiesiogiai, iš tikrųjų ar potencialiai apriboti Bendrijos vidaus prekybą,
         laikytini priemone, savo poveikiu lygiaverte kiekybiniams apribojimams ir draudžiama EB 28 straipsniu (1974 m. liepos 11 d.
         Sprendimas Dassonville, 8/74, Rink. p. 837, 5 punktas ir 2004 m. vasario 5 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją, C‑270/02, Rink. p. I‑1559, 18 punktas).

      28      Taigi 28 straipsnio draudžiamas lygiaverčio poveikio priemones sudaro kliūtys laisvam prekių judėjimui, kylančios, nesant
         suderintų teisės aktų, dėl kitose valstybėse narėse teisėtai pagamintoms ir parduodamoms prekėms taikomų taisyklių dėl sąlygų,
         kurias turi atitikti šios prekės, netgi jeigu šios taisyklės vienodai taikomos visiems gaminiams (1993 m. lapkričio 24 d.
         Sprendimas Keck ir Mithouard, C‑267/91 ir C‑268/91, Rink. p. I‑6097, 15 punktas bei 2000 m. lapkričio 16 d. Sprendimas Komisija prieš Belgiją, C‑217/99, Rink. p. I‑10251, 16 punktas).

      29      Šiuo atveju, iš standarto NBN S 21‑100 4.2, 4.3.1, 4.4.6 ir 4.4.8.2 punktų formuluočių matyti, kad šiame standarte įtvirtintos
         ne tik kontrolės taisyklės, susijusios su visų automatinių gaisro aptikimo sistemų su taškiniais detektoriais funkcionavimu,
         bet ir techniniai reikalavimai, kuriuos turi atitikti tam tikri šių sistemų elementai.

      30      Iš to išplaukia, kad, kalbant apie prekybą valstybėje narėje teisėtai pagamintomis ir prekiaujamomis kitoje valstybėje narėje
         prekėmis ar elementais, nesant suderinimo Bendrijoje, Belgijos teisės aktuose įtvirtintas reikalavimas atitikti standartą
         NBN S 21‑100 gali priversti kitų valstybių narių ūkio subjektus pritaikyti savo prietaisus ir įrangą prie importuojančios
         valstybės narės standartų ar techninių reikalavimų bei padengti papildomas su tuo susijusias išlaidas (minėto sprendimo Komisija prieš Belgiją 17 punktas; 2003 m. gegužės 8 d. Sprendimo ATRAL, C‑14/02, Rink. p. I‑4431, 63 punktas ir minėto sprendimo Komisija prieš Italiją 19 punktas) arba juos atgrasyti nuo prekybos aptariamomis prekėmis Belgijoje (1988 m. rugsėjo 22 d. Sprendimo Komisija prieš Airiją, 45/87, Rink. p. 4929, 19 punktas ir minėto sprendimo Komisija prieš Belgiją 18 punktas).

      31      Šiuo požiūriu su Belgijos Karalystės argumentu, kad nėra jokios būtinybės pritaikyti Belgijos rinkai prekes, kurios teisėtai
         gaminamos ar kuriomis teisėtai prekiaujama kitose valstybėse narėse dėl to, kad standartas NBN S 21‑100 tik pakartoja techninius
         reikalavimus, kurie nurodyti europiniame EN‑54 serijos standarte, negalima sutikti, nes, kaip tai akivaizdžiai matyti tiek
         iš Komisijos pagrįstos nuomonės, tiek iš ieškinio, šis ieškinys susijęs tik su EB ženklu nepažymėtomis automatinėmis gaisro
         aptikimo sistemomis su taškiniais detektoriais.

      32      Todėl reikalavimas atitikti nacionalinį standartą, koks yra NBN S 21‑100, nors jis ir taikomas visoms prekėms, riboja prekybą
         Bendrijoje ir yra kiekybiniam importo apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė, kurią draudžia EB 28 straipsnis.

      33      Tokia priemonė gali būti pateisinama tik vienu iš EB 30 straipsnyje išvardytų bendrojo intereso pagrindų arba vienu iš Teisingumo
         Teismo praktikoje numatytų imperatyvių reikalavimų su sąlyga, kad ir vienu, ir kitu atveju ši priemonė galėtų užtikrinti siekiamo
         tikslo įgyvendinimą ir neviršytų to, kas būtina jam pasiekti (minėto sprendimo ATRAL 64 punktas ir 2005 m. lapkričio 10 d. Sprendimo Komisija prieš Portugaliją, C‑432/03, Rink. p. I‑9665, 42 punktas).

      34      Belgijos Karalystė tvirtina, kad pareigą atitikti standartą NBN S 21‑100 pateisina visuomenės saugumo ir žmonių bei gyvūnų
         sveikatos ir gyvybės apsaugos motyvai.

      35      Negali būti paneigta, kad tokie motyvai yra tarp tų, kuriais pagal EB 30 straipsnį valstybė narė gali remtis siekdama pateisinti
         tokią pareigą, ir kad nesant suderintų taisyklių valstybės narės turi nuspręsti dėl žmonių sveikatos ir gyvybės apsaugos užtikrinimo
         lygio (1996 m. birželio 27 d. Sprendimo Brandsma, C‑293/94, Rink. p. I‑3159, 11 punktas ir minėto sprendimo Komisija prieš Portugaliją 44 punktas); tačiau tokia laisvo prekių judėjimo išimtis, remiantis šiuo straipsniu, gali būti pateisinta, tik jei nacionalinės
         valdžios institucijos įrodo, kad ji yra būtina siekiant vieno ar daugiau jame minėtų tikslų ir jeigu ji atitinka proporcingumo
         principą (1983 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Van Bennekom, 227/82, Rink. p. 3883, 40 punktas; 1997 m. kovo 13 d. Sprendimo Morellato, C‑358/95, Rink. p. I‑1431, 14 punktas; minėtų sprendimų ATRAL 67 punktas ir Komisija prieš Italiją 22 punktas).

      36      Šiuo požiūriu pateisinančios priežastys, kuriomis valstybė narė gali remtis, turi būti papildytos tos valstybės priimtos ribojančios
         priemonės tinkamumo ir proporcingumo įvertinimu bei konkrečiais įrodymais, pagrindžiančiais jos argumentus (2003 m. lapkričio
         13 d. Sprendimo Lindman, C‑42/02, Rink. p. I‑13519, 25 punktas; 2004 m. kovo 18 d. Sprendimo Leichtle, C‑8/02, Rink. p. I‑2641, 45 punktas; 2005 m. liepos 7 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją, C‑147/03, Rink. p. I‑5969, 63 punktas; 2006 m. vasario 16 d. Sprendimo Rockler, C‑137/04, Rink. p. I‑1441, 25 punktas ir sprendimo Öberg, C‑185/04, Rink. p. I‑1453, 22 punktas).

      37      Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad tokių įrodymų nebuvo pateikta. Belgijos valdžios institucijos apsiribojo teigimu, kad
         aptariama pareiga yra taikoma visoms nacionalinėms ir importuotoms prekėms ir kad ji įvykdė minėtas būtinumo ir proporcingumo
         sąlygas bei teigė, kad standarto NBN S 21‑100 tikslas yra patikrinti, ar įrengimų konstrukcija yra gera, bei užtikrinti gerą
         sistemos funkcionavimą.

      38      Antra, kalbant apie reikalavimą turėti BOSEC išduotą automatinių gaisro aptikimo sistemų su taškiniais detektoriais patvirtinimą,
         reikėtų pastebėti, kad Belgijos Karalystė pateikė pasiūlymą pakeisti standartą NBN S 21‑100, išbraukiant nuorodą į šią įstaigą.

      39      Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką įsipareigojimo neįvykdymas turi būti vertinamas atsižvelgiant
         į padėtį valstybėje narėje pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui, ir į vėlesnius pakeitimus Teisingumo Teismas
         atsižvelgti negali (žr., be kita ko, 2002 m. sausio 17 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, C‑423/00, Rink. p. I‑593, 14 punktą ir 2005 m. liepos 14 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑433/03, Rink. p. I‑6985, 32 punktą).

      40      Šiuo atveju yra akivaizdu, kad iki pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pasibaigimo Belgijos Karalystė neįgyvendino pasiūlymo
         pakeisti standartą NBN S 21‑100, išbraukiant nuorodą į BOSEC, kaip sertifikatus dėl automatinių gaisro aptikimo sistemų su
         taškiniais detektoriais išduodančią įstaigą.

      41      Be to, Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad produkto išankstinio patvirtinimo reikalavimas, jog būtų patvirtintas to produkto
         tinkamumas tam tikram naudojimui, apriboja patekimą į importuojančios valstybės narės rinką, todėl jis turėtų būti vertinamas
         kaip kiekybinio importo apribojimo lygiaverčio poveikio priemonė EB 28 straipsnio prasme (minėto sprendimo Komisija prieš Portugaliją 41 punktas).

      42      Dėl šio reikalavimo neproporcingumo reikia konstatuoti, kad ikiteisminėje procedūroje Belgijos Karalystė pripažino, jog bent
         jau su šiuo ieškiniu susijusiu laikotarpiu išduodant patvirtinimą dėl atitikties standartui NBN S 21‑100, nesant dvišalio
         susitarimo su prekės kilmės valstybės narės patvirtinančia įstaiga, BOSEC neatsižvelgdavo į šioje kitoje valstybėje narėje
         atliktus patikrinimus. Kaip nurodo ir Komisija, Belgijos Karalystė nepateikė įrodymų, kurie leistų padaryti išvadą, kad šios
         praktikos nebesilaikoma.

      43      Dėl su šia patvirtinimo procedūra susijusių išlaidų pakanka pažymėti, jog tiek, kiek atliekant tokią procedūrą taikomos išimtys
         tik dėl bandymų ir patikrinimų, jau atliktų aptariamos prekės kilmės valstybėje narėje, su šiais bandymais ir patikrinimais
         susijusios išlaidos turi būti laikomos neproporcingomis.

      44      Todėl Komisijos pateiktą ieškinį reikia laikyti pagrįstu.

      45      Taigi reikia konstatuoti, kad reikalaudama, jog kitoje valstybėje narėje teisėtai pagamintos ar parduodamos ir EB ženklu nepažymėtos
         automatinės gaisro aptikimo sistemos su taškiniais detektoriais:

      –        atitiktų standartą NBN S 21‑100,
      –        joms būtų gautas BOSEC išduotas patvirtinimas, nepaisant neproporcingai didelių tokio patvirtinimo gavimo išlaidų, ir
      –        išduodant šį patvirtinimą jos būtų išbandomos ir tikrinamos, iš esmės dubliuojant kitoje valstybėje narėje atliekant kitas
         procedūras buvusią kontrolę,

      Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 28 straipsnį.
       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      46      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Belgijos Karalystė pralaimėjo bylą, pastaroji turi
         jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Reikalaudama, jog kitoje valstybėje narėje teisėtai pagamintos ar parduodamos ir EB ženklu nepažymėtos automatinės gaisro
            aptikimo sistemos su taškiniais detektoriais:
      –        atitiktų 1986 m. rugsėjo mėn. Belgijos standartą NBN S 21‑100 dėl bendrų automatinių gaisro aptikimo sistemų su taškiniais
            detektoriais konstrukcijų, iš dalies pakeistą 1996 m. rugpjūčio mėn.,
      –        joms būtų gautas BOSEC (Belgian Organisation for Security Certification) išduotas patvirtinimas, nepaisant neproporcingai didelių tokio patvirtinimo gavimo išlaidų,
      –        išduodant šį patvirtinimą jos būtų išbandomos ir tikrinamos, iš esmės dubliuojant kitoje valstybėje narėje atliekant kitas
            procedūras taikytą kontrolę,
      Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 28 straipsnį.
      2.      Priteisti iš Belgijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.