title: 2008 m. sausio 10 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Europos Bendrijų Komisija prieš Portugalijos Respubliką.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Įsipareigojimų neįvykdymą nustatantis Teisingumo Teismo sprendimas - Neįvykdymas - Piniginė bauda.#Byla C-70/06.

text:
      Byla C‑70/06
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Portugalijos Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Teisingumo Teismo sprendimas, kuriuo konstatuojamas valstybės įsipareigojimų neįvykdymas − Sprendimo neįvykdymas − Piniginė
         bauda“

      Sprendimo santrauka
      1.        Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo –  Teisingumo Teismo sprendimas, kuriuo konstatuojamas valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
            – Pareigos vykdyti sprendimą neįvykdymas – Piniginės baudos
      (EB 228 straipsnio 2 dalis)
      2.        Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Teisingumo Teismo sprendimas, kuriuo konstatuojamas valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
            – Pareigos vykdyti sprendimą neįvykdymas – Piniginės baudos – Periodinė bauda
      (EB 228 straipsnio 2 dalis)
      1.        Vykdydamas EB 228 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą Teisingumo Teismas kiekvienoje byloje turi įvertinti, atsižvelgdamas
         į bylos aplinkybes, skirtiną piniginę baudą. Šiuo klausimu Komisijos pasiūlymai neįpareigoja Teisingumo Teismo ir yra tik
         naudinga nuoroda. Be to, gairės, kokios numatomos Komisijos pranešimuose, neįpareigoja Teisingumo Teismo, bet prisideda prie
         šios institucijos veiksmų skaidrumo, nuspėjamumo ir teisinio saugumo užtikrinimo. Įpareigojimo sumokėti periodinę baudą ir
         (arba) vienkartinę sumą tikslas yra sprendimo dėl įsipareigojimų neįvykdymo neįvykdžiusiai valstybei narei padaryti ekonominį
         poveikį, kuris ją paskatintų nutraukti nustatytą įsipareigojimų nevykdymą. Todėl skirtinos piniginės baudos turi būti nustatomos
         atsižvelgiant į atitinkamos valstybės narės elgesiui pakeisti būtino įtikinimo laipsnį.

      (žr. 31, 34–35 punktus)
      2.        Kai valstybei narei skiriama periodinė bauda už sprendimo dėl įsipareigojimų neįvykdymo nevykdymą, Teisingumo Teismas, naudodamasis
         savo diskrecija, nustato tokio dydžio periodinę baudą, kuri, pirma, atitiktų aplinkybes ir, antra, būtų proporcinga nustatytam
         įsipareigojimų neįvykdymui bei atitinkamos valstybės narės mokumui. Todėl pagrindiniai kriterijai, į kuriuos reikia atsižvelgti
         siekiant užtikrinti periodinės baudos prievartinį pobūdį, kuriuo siekiama užtikrinti vienodą ir veiksmingą Bendrijos teisės
         taikymą, iš principo yra pažeidimo trukmė, jo sunkumas ir atitinkamos valstybės narės mokumas. Taikant šiuos kriterijus, reikia
         pirmiausia atsižvelgti į sprendimo neįvykdymo pasekmes privatiems ir viešiems interesams bei atitinkamos valstybės narės pareigų
         vykdymo skubumą.

      (žr. 38–39 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2008 m. sausio 10 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Įsipareigojimų neįvykdymą nustatantis Teisingumo Teismo sprendimas − Sprendimo neįvykdymas − Piniginė bauda“
      Byloje C‑70/06
      dėl 2006 m. vasario 7 d. pagal EB 228 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama X. Lewis, A. Caeiros ir P. Andrade, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Portugalijos Respubliką, atstovaujamą L. Fernandes, P. Fragoso Martins ir J. De Oliveira, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai A. Tizzano (pranešėjas), R. Schintgen, A. Borg Barthet ir E. Levits,
      generalinis advokatas J. Mazák,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2007 m. liepos 5 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2007 m. spalio 9 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo:

      –        pripažinti, kad nesiėmusi priemonių, būtinų siekiant įvykdyti 2004 m. spalio 14 d. Sprendimą Komisija prieš Portugaliją (C‑275/03, Rink. p. I‑0000), Portugalijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 228 straipsnio 1 dalį;

      –        įpareigoti Portugalijos Respubliką sumokėti Komisijai į Europos bendrijos nuosavų lėšų sąskaitą baudos mokestį, kurį sudaro
         21 450 eurų už kiekvieną dieną, kurią vėluojama įvykdyti minėtą sprendimą Komisija prieš Portugaliją nuo šio sprendimo paskelbimo iki įvykdymo ir

      –        priteisti iš Portugalijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
       Teisinis pagrindas
      2        1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvos 89/665/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su peržiūros procedūrų taikymu
         sudarant viešojo prekių pirkimo ir viešojo darbų pirkimo sutartis, derinimo (OL L 395, p. 33) trečia, ketvirta ir šešta konstatuojamosios
         dalys skelbia:

      „kadangi Bendrijos konkurencijai skverbiantis į viešųjų pirkimų sritį būtina gerokai padidinti skaidrumo ir nediskriminavimo
         garantijas; kadangi tam, kad būtų pasiekta apčiuopiamų rezultatų, reikalingos veiksmingos ir neatidėliotinos teisių gynimo
         priemonės, taikytinos Bendrijos teisės viešųjų pirkimų srityje arba nacionalinių šią teisę įgyvendinančių taisyklių pažeidimo
         atveju;

      kadangi veiksmingų priemonių nebuvimas arba esančių priemonių nepakankamumas tam tikrose valstybėse narėse sulaiko Bendrijos
         įmones nuo paraiškų dalyvauti konkurse pateikimo valstybėje narėje, kurioje yra įsikūrusi perkančioji organizacija; kadangi
         dėl šios priežasties valstybė narė privalo ištaisyti padėtį;

      kadangi būtina užtikrinti, kad visose valstybėse narėse egzistuotų deramos procedūros, leidžiančios anuliuoti neteisėtai priimtus
         sprendimus ir atlyginti asmenims, kuriems toks pažeidimas atnešė žalą“.

      3        Direktyvos 89/665 1 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Valstybės narės imasi reikiamų priemonių užtikrinti, kad sutarčių sudarymo procedūrų, kurioms taikomos Direktyvos 71/305/EEB
         ir 77/62/EEB, atžvilgiu perkančiosios organizacijos priimti sprendimai galėtų būti veiksmingai ir, svarbiausia, kuo greičiau
         apsvarstyti iš naujo <...>, kad tokie sprendimai pažeidė Bendrijos teisę dėl viešųjų pirkimų arba nacionalines tą teisę įgyvendinančias
         taisykles.“

      4        Pagal Direktyvos 89/665 2 straipsnio 1 dalį:

      „Valstybės narės užtikrina, kad dėl 1 straipsnyje nurodytos peržiūros procedūros vykdomos priemonės apimtų nuostatas dėl įgaliojimų:
      <…>
      c)      priteisti atlyginti nuostolius tokį pažeidimą patyrusiems asmenims.“
       Bylos aplinkybės
       Sprendimas Komisija prieš Portugaliją
      5        Minėto sprendimo Komisiją prieš Portugaliją rezoliucinės dalies 1 punkte Teisingumo Teismas nusprendė:

      „Nepanaikindama 1967 m. lapkričio 21 d. Dekreto-įstatymo Nr. 48 051, numatančio nuostolių atlyginimą dėl Bendrijos viešųjų
         pirkimų teisės ar ją perkeliančių nacionalinių teisės nuostatų pažeidimo nukentėjusiems asmenims tik įrodžius kaltę ar apgaulę,
         Portugalijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 89/665 <...> 1 straipsnio 1 dalį ir 2 straipsnio 1 dalies
         c punktą“.

       Ikiteisminė procedūra
      6        2004 m. lapkričio 4 d. laišku Komisija paprašė Portugalijos Respublikos pranešti apie priemones, kurių ji ėmėsi ar kurių ketino
         imtis siekdama pakeisti vidaus teisę ir taip įvykdyti minėtą sprendimą Komisija prieš Portugaliją.

      7        Savo 2004 m. lapkričio 19 d. atsakyme Portugalijos Respublika iš esmės teigė, kad neseniai įvykęs vyriausybės pasikeitimas
         lėmė tai, jog buvo vėluojama imtis priemonių, leidžiančių įvykdyti minėtą sprendimą Komisija prieš Portugaliją. Ši valstybė narė taip pat persiuntė Komisijai įstatymo, panaikinančio Dekretą-įstatymą Nr. 48 051 ir numatančio naują Portugalijos
         valstybės ir kitų atitinkamų viešųjų subjektų deliktinės atsakomybės teisinę tvarką, projektą ir jos paprašė nurodyti, ar
         sprendimai, kurie numatyti šiame projekte, atitinka teisingo ir visiško Direktyvos 89/665 perkėlimo reikalavimus.

      8        2005 m. kovo 21 d. Komisija Portugalijos valdžios institucijoms išsiuntė oficialų pranešimą, kuriame teigė, pirma, kad įvykę
         pasikeitimai vyriausybėje negali, remiantis Teisingumo Teismo praktika, pateisinti Direktyvoje 89/665 nustatytų pareigų ir
         terminų nesilaikymo. Antra, Komisija šiame laiške nurodė, kad bet kuriuo atveju minėtas įstatymo projektas, kurio, be kita
         ko, Assembleia da República (Parlamentas) dar nepatvirtino, neatitiko Direktyvos 89/665.

      9        Kadangi Portugalijos Respublikos 2005 m. gegužės 25 d. pateiktas atsakymas Komisijos netenkino, pastaroji 2005 m. liepos 13 d.
         išsiuntė jai pagrįstą nuomonę, kurioje konstatavo, kad nepriėmusi būtinų priemonių minėtam sprendimui Komisija prieš Portugaliją įvykdyti ši valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 228 straipsnio 1 dalį. Komisija minėtai valstybei narei pasiūlė
         imtis priemonių, kad per du mėnesius nuo šios pagrįstos nuomonės gavimo būtų tinkamai į ją atsižvelgta.

      10      Savo 2005 m. gruodžio 12 d. atsakyme į minėtą pagrįstą nuomonę Portugalijos Respublika paaiškino, kad Dekretą-įstatymą Nr. 48 051
         panaikinantis 2005 m. gruodžio 7 d. Įstatymo projektas Nr. 56/X dėl valstybės ir kitų viešųjų subjektų deliktinės atsakomybės
         (toliau − Įstatymo projektas Nr. 56/X) jau buvo pateiktas Parlamentui galutiniam tvirtinimui ir kad buvo prašoma prioriteto
         ir skubos tvarka jį įrašyti į šios asamblėjos dienotvarkę.

      11      Manydama, kad Portugalijos Respublika neįvykdė minėto sprendimo Komisija prieš Portugaliją, Komisija 2006 m. vasario 7 d. pateikė šį ieškinį.

       Dėl įsipareigojimų neįvykdymo, kuriuo kaltinama
       Šalių argumentai
      12      Komisija mano, kad dėl to, jog Portugalijos Respublika nepanaikino Dekreto-įstatymo Nr. 48 051, ji nesiėmė priemonių, būtinų
         užtikrinti minėto sprendimo Komisija prieš Portugaliją vykdymą. Portugalijos vyriausybė, siekdama įvykdyti minėtą sprendimą, iš tiesų tik priėmė Įstatymo projektą Nr. 56/X. Tačiau
         pastarojo parlamentas dar nepatvirtino, o jo turinys bet kuriuo atveju neatitiko teisingo ir visiško Direktyvos 89/665 perkėlimo
         reikalavimų.

      13      Tačiau Portugalijos Respublika tvirtina, kad ieškinys yra nepagrįstas, nes Įstatymo projekte Nr. 56/X numatyta sistema, nors
         galutinai parlamento dar nepatvirtinta, yra tinkamas Direktyvos 89/665 nuostatų perkėlimas ir užtikrina visų iš minėto sprendimo
         Komisija prieš Portugaliją išplaukiančių pareigų įvykdymą.

      14      Be to, ši valstybė narė teigia, kad ji turėjo „tvirtą ketinimą“ įtvirtinti Direktyvos 89/665 reikalavimus atitinkančią viešosios
         teisės subjektų civilinę atsakomybę, bet konstitucinės tvarkos sudėtingumas, kurio pobūdis ir svarba bent turėtų sumažinti
         jos atsakomybę, trukdo pasiekti šį rezultatą.

      15      Galiausiai Portugalijos Respublika tvirtina, kad bet kuriuo atveju jos Konstitucijos 22 ir 271 straipsniai bei naujasis Administracinių
         teismų proceso kodeksas pakankamai užtikrina minėto sprendimo Komisija prieš Portugaliją įvykdymą, nes juose jau yra numatyta valstybės atsakomybė už jos pareigūnų ir tarnautojų veiksmais padarytą žalą.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      16      Minėto sprendimo Komisija prieš Portugaliją rezoliucinės dalies 1 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad, nepanaikinusi Dekreto-įstatymo Nr. 48 051, Portugalijos Respublika
         neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 89/665 1 straipsnio 1 dalį ir 2 straipsnio 1 dalies c punktą.

      17      Vykstant šiam procesui dėl įsipareigojimų neįvykdymo, siekiant išsiaiškinti, ar Portugalijos Respublika priėmė priemones,
         leidžiančias įvykdyti minėtą sprendimą, reikia nustatyti, ar Dekretas-įstatymas Nr. 48 051 buvo panaikintas.

      18      Šiuo požiūriu reikia priminti, kad remiantis nusistovėjusia teismo praktika, data, kuria būtina remtis vertinant įsipareigojimų
         neįvykdymą pagal EB 228 straipsnį, yra remiantis minėta nuostata pateiktoje pagrįstoje nuomonėje nurodyto termino pabaiga
         (2005 m. liepos 12 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑304/02, Rink. p. I‑6263, 30 punktas; 2006 m. liepos 18 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑119/04, Rink. p. I‑6885, 27 punktas ir 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑503/04, Rink. p. I‑0000, 19 punktas).

      19      Šiuo atveju akivaizdu, kad tuo metu, kai pasibaigė pagrįstoje nuomonėje, kuri jai buvo pateikta 2005 m. liepos 13 d., nustatytas
         terminas, Portugalijos Respublika dar nebuvo panaikinusi Dekreto-įstatymo Nr. 48 051.

      20      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia daryti išvadą, kad nepriėmusi priemonių, būtinų įvykdyti minėtą sprendimą Komisija prieš Portugaliją, Portugalijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 228 straipsnio 1 dalį.

      21      Šios išvados negali paneigti Portugalijos Respublikos nurodytas argumentas, kad konstitucinės tvarkos sudėtingumas sutrukdė
         jai galutinai patvirtinti dokumentą, panaikinantį Dekretą-įstatymą Nr. 48 051, ir taip įvykdyti minėtą sprendimą Komisija prieš Portugaliją.

      22      Iš tiesų, remiantis nusistovėjusia teismo praktika, valstybė narė negali remtis vidaus teisės nuostatomis, praktika ar padėtimi
         tam, kad pateisintų Bendrijos teisėje nustatytų pareigų neįvykdymą (žr. minėto 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją 38 punktą ir cituojamą teismo praktiką).

      23      Taip pat negalima pritarti Portugalijos Respublikos argumentui, kad valstybės atsakomybė už žalą, sukeltą jos pareigūnų ar
         tarnautojų veiksmais, jau yra numatyta kitose jos nacionalinės teisės nuostatose. Iš tiesų, kaip Teisingumo Teismas nusprendė
         minėto sprendimo Komisija prieš Portugaliją 33 punkte, ši aplinkybė neturi jokios įtakos įsipareigojimų neįvykdymui, kuriuo vidaus teisėje paliktas galioti Dekretas-įstatymas
         Nr. 48 051. Taigi tokių nuostatų egzistavimas neužtikrina minėto sprendimo įvykdymo.

      24      Todėl reikia konstatuoti, kad nepanaikinusi Dekreto-įstatymo Nr. 48 051, numatančio nuostolių atlyginimą dėl Bendrijos viešųjų
         pirkimų teisės ar ją perkeliančių nacionalinių teisės nuostatų pažeidimo nukentėjusiems asmenims tik įrodžius kaltę arba apgaulę,
         Portugalijos Respublika nepriėmė priemonių, būtinų siekiant įvykdyti minėtą sprendimą Komisija prieš Portugaliją, ir dėl to neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 228 straipsnio 1 dalį.

       Dėl piniginės baudos
       Šalių argumentai
      25      Remdamasi skaičiavimo metodu, nustatytu jos 1996 m. rugpjūčio 21 d. Pranešime 96/C 242/07 dėl Sutarties (228) straipsnio įgyvendinimo
         (OL C 242, p. 6, toliau − 1996 m. pranešimas) ir 1997 m. vasario 28 d. Pranešime dėl EB sutarties (228) straipsnyje numatytos
         baudos apskaičiavimo (OL C 63, p. 2, toliau − 1997 m. pranešimas), Komisija Teisingumo Teismui siūlo Portugalijos Respublikai
         paskirti 21 450 eurų baudą už kiekvieną uždelstą minėto sprendimo Komisija prieš Portugaliją įvykdymo dieną, pradedant skaičiuoti nuo šioje byloje priimto sprendimo paskelbimo iki dienos, kol bus užbaigtas nustatytas
         įsipareigojimų neįvykdymas.

      26      Komisija mano, kad įpareigojimas sumokėti baudos mokestį yra tinkamiausia sankcija siekiant kuo greičiau nutraukti nustatytą
         pažeidimą. Šios baudos dydis būtų apskaičiuojamas 500 eurų bazinę sumą padauginant iš pažeidimo sunkumo koeficiento, lygaus
         11 (skalė nuo 1 iki 20), ir iš pažeidimo trukmės koeficiento, lygaus 1 (skalė nuo 1 iki 3), taip pat iš Portugalijos Respublikos
         mokumo koeficiento, lygaus 3,9, apskaičiuoto remiantis Portugalijos Respublikos bendruoju vidaus produktu, ir balsų skaičiaus,
         kurį ši valstybė narė turi Europos Sąjungos Taryboje.

      27      Portugalijos Respublika teigia, kad Komisijos pasiūlytas baudos dydis yra akivaizdžiai neproporcingas atsižvelgiant į šios
         bylos aplinkybes ir neatitinka šiuo klausimu nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos.

      28      Šios valstybės narės suformuluoti prieštaravimai būtent apima du baudos apskaičiavimo metodo aspektus. Pirmiausia, Komisijos
         taikytas pažeidimo sunkumo koeficientas, lygus 11, yra per didelis siekiant nubausti už tariamą valstybės narės dalinį įsipareigojimų
         neįvykdymą viešųjų pirkimų srityje, nes nagrinėjant ieškinius dėl įsipareigojimų neįvykdymo jautresnėse srityse nei ši, kaip
         antai visuomenės sveikatos sritis (2000 m. liepos 4 d. Sprendimas Komisija prieš Graikiją, C‑387/97, Rink. p. I‑5047) ar aplinkos sritis (2003 m. lapkričio 25 d. Sprendimas Komisija prieš Ispaniją, C‑278/01, Rink. p. I‑14141), Komisija siūlė pažeidimo sunkumo koeficientus, atitinkamai lygius 6 ir 4. Todėl Teisingumo
         Teismas šioje byloje baudą turėtų nustatyti remdamasis ne didesniu kaip 4 pažeidimo sunkumo koeficientu. Antra, remiantis
         Komisijos pranešimo dėl EB sutarties 228 straipsnio įgyvendinimo (SEC(2005) 1658, toliau − 2005 m. pranešimas) 13.3 punktu,
         atskaitos laikotarpis, kuriuo reikia remtis šiuo atveju vertinant aptariamos nacionalinės teisės aktų atitiktį Direktyvai
         89/665, turėtų būti apskaičiuojamas metais, o ne, kaip to reikalauja Komisija, dienomis.

      29      Be to, Portugalijos Respublika tvirtina, kad, nepaisant minėtos baudos sumažinimo ir jos periodiškumo nustatymo remiantis
         metine baze, Teisingumo Teismas turėtų nurodyti sustabdyti šios sankcijos taikymą, kol įsigalios Įstatymo projektas Nr. 56/X.
         Šia galimybę iš tiesų nustato 2005 m. pranešimo 13.4 punktas, į kurį atsižvelgdamas Teisingumo Teismas gali išskirtiniais
         atvejais nurodyti sustabdyti baudos taikymą, jei valstybė narė jau priėmė priemones, būtinas įvykdyti sprendimą, kuriuo nustatomas
         įsipareigojimų neįvykdymas, tačiau neišvengiamai reikia šiek tiek laiko prieš pasiekiant reikalaujamą rezultatą. Portugalijos
         Respublika mano, kad būtent taip yra šiuo atveju.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      30      Pripažinęs, kad Portugalijos Respublika neįvykdė minėto jo sprendimo Komisija prieš Portugalija, Teisingumo Teismas, taikydamas EB 228 straipsnio 2 dalies trečiąją pastraipą, šiai valstybei narei gali paskirti vienkartinį
         arba baudos mokestį.

      31      Šiuo požiūriu reikia priminti, kad Teisingumo Teismas kiekvienoje byloje turi įvertinti atsižvelgiant į bylos aplinkybes skirtiną
         piniginę baudą (minėto 2005 m. liepos 12 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 86 punktas ir 2006 m. kovo 14 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑177/04, Rink. p. I‑2461, 58 punktas).

      32      Šiuo atveju, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 25 punkte, Komisija siūlo Teisingumo Teismui paskirti Portugalijos Respublikai
         baudos mokestį.

      33      Šis pasiūlymas yra grindžiamas apskaičiavimo metodu, kurį Komisija nustatė savo 1996 ir 1997 m. pranešimuose. Be to, svarbu
         patikslinti, kad šie du pranešimai buvo pakeisti 2005 m. pranešimu, kuris, remiantis jo 25 punktu, taikomas nuo 2006 m. sausio
         1 d. Komisijos priimtiems sprendimams kreiptis į Teisingumo Teismą remiantis EB 228 straipsniu.

      34      Šiuo klausimu pirmiausia reikia pažymėti, kad pasiūlymai neįpareigoja Teisingumo Teismo ir yra tik naudinga gairė (žr. minėtų
         sprendimų Komisija prieš Graikiją 80 punktą ir Komisija prieš Ispaniją 41 punktą). Be to, gairės, kokios numatomos Komisijos pranešimuose, neįpareigoja Teisingumo Teismo, bet prisideda prie šios
         institucijos veiksmų skaidrumo, nuspėjamumo ir teisinio saugumo užtikrinimo (šiuo klausimu žr. minėto 2005 m. liepos 12 d.
         Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 85 punktą ir minėto 2006 m. kovo 14 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 70 punktą).

      35      Teisingumo Teismas taip pat patikslino, kad įpareigojimo sumokėti baudos mokestį ir (arba) vienkartinę sumą tikslas yra įsipareigojimų
         neįvykdymą nustatančio sprendimo neįvykdžiusiai valstybei narei padaryti ekonominį poveikį, kuris ją paskatintų nutraukti
         nustatytą įsipareigojimų nevykdymą. Todėl skirtinos piniginės baudos turi būti nustatomos pagal atitinkamos valstybės narės
         elgesiui pakeisti būtino įtikinimo laipsnį (šiuo klausimu žr. minėto 2005 m. liepos 12 d. Sprendimo  Komisija prieš Prancūziją 91 punktą bei 2006 m. kovo 14 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 59 ir 60 punktus).

      36      Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad per Teisingumo Teismo 2007 m. liepos 5 d. posėdį Portugalijos Respublikos atstovas patvirtino,
         jog Dekretas-įstatymas Nr. 48 051 tuo metu vis dar galiojo.

      37      Kadangi reikia pripažinti, jog tuo metu, kai Teisingumo Teismas nagrinėjo bylos aplinkybes, aptariamas įsipareigojimų neįvykdymas
         tęsėsi, reikia konstatuoti, kad Portugalijos Respublikos įpareigojimas mokėti baudos mokestį, kaip siūlė ir Komisija, yra
         tinkama priemonė raginant pastarąją valstybę imtis būtinų priemonių įvykdyti minėtą sprendimą Komisija prieš Portugaliją (šiuo klausimu žr. 2005 m. liepos 12 d. minėto Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 31 punktą; 2006 m. kovo 14 d. Sprendimo Komisija prie Prancūziją 21 punktą ir sprendimo Komisija prieš Italiją 33 punktą).

      38      Toliau, kalbant apie tokio baudos mokesčio apskaičiavimo metodiką, naudodamasis savo diskrecija Teisingumo Teismas turi nustatyti
         baudos mokestį taip, kad jis, pirma, atitiktų aplinkybes, ir, antra, būtų proporcingas nustatytam įsipareigojimų neįvykdymui
         bei atitinkamos valstybės narės mokumui (žr., be kita ko, minėto 2005 m. liepos 12 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 103 punktą ir 2006 m. kovo 14 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 61 punktą).

      39      Šiuo požiūriu pagrindiniai kriterijai, į kuriuos reikia atsižvelgti siekiant užtikrinti priverstinį baudos mokestį tam, kad
         Bendrijos teisė būtų taikoma vienodai ir veiksmingai, iš principo yra pažeidimo trukmė, jo sunkumas ir atitinkamos valstybės
         narės mokumas. Taikant šiuos kriterijus, pirmiausia reikia atsižvelgti į nevykdymo pasekmes privatiems ir viešiems interesams
         bei atitinkamos valstybės narės pareigų vykdymo skubumą (žr., be kita ko, minėto 2005 m. liepos 12 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 104 punktą ir 2006 m. kovo 14 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 62 punktą).

      40      Pirmiausia, kalbant apie pažeidimo sunkumą ir ypač apie minėto sprendimo Komisija prieš Portugaliją neįvykdymo pasekmes privatiems bei viešiems interesams, reikia priminti, kad, remiantis Direktyvos 89/665 trečia konstatuojamąja
         dalimi, Bendrijos konkurencijai skverbiantis į viešųjų pirkimų sritį būtina gerokai padidinti skaidrumo ir nediskriminavimo
         garantijas. Tam, kad dėl šio atvėrimo būtų pasiekta apčiuopiamų rezultatų, reikalingos veiksmingos ir neatidėliotinos teisių
         gynimo priemonės, taikytinos Bendrijos teisės viešųjų pirkimų srityje arba nacionalinių šią teisę įgyvendinančių taisyklių
         pažeidimo atveju.

      41      Šiuo tikslu minėtos direktyvos 1 straipsnio 1 dalis valstybėms narėms numato pareigą užtikrinti, kad neteisėti perkančiųjų
         organizacijų sprendimai būtų veiksmingai ir kuo greičiau peržiūrėti, o jos 2 straipsnio 1 dalies c punkte akcentuojama, jog
         svarbu numatyti nacionalines procedūras, užtikrinančias, kad dėl tokio pažeidimo nukentėjusiems asmenims būtų atlyginti nuostoliai.

      42      Portugalijos Respublikos Dekreto-įstatymo Nr. 48 051, kuris nuostolių subjektams atlyginimą sieja su įrodymų apie Portugalijos
         valstybės ar tam tikrų viešųjų subjektų kaltę ar apgaulę pateikimu, nepanaikinimas turi būti traktuojamas kaip rimtas, nes
         nors privatūs asmenys ir gali pareikšti ieškinius teismuose, vis dėlto tai, kaip nurodo ir generalinis advokatas savo išvados
         51 punkte, apsunkina tokių ieškinių pateikimą ir daro juos brangesnius, taip sudarant kliūtis visapusiškam Bendrijos politikos
         viešųjų pirkimų srityje poveikiui.

      43      Vis dėlto reikia konstatuoti, kad Komisijos pasiūlytas koeficientas, lygus 11 (skalė nuo 1 iki 20), šiuo atveju yra per daug
         griežtas, o koeficientas, lygus 4, atvirkščiai, labiau atitinka nagrinėjamo pažeidimo sunkumo laipsnį.

      44      Antra, kalbant apie pažeidimo trukmės koeficientą, negalima pritarti Komisijos pasiūlymui, kuriuo numatoma nustatyti koeficientą,
         lygų 1. Iš esmės iš bylos medžiagos išplaukia, kad šis koeficientas buvo apskaičiuotas remiantis laikotarpiu tarp minėto sprendimo
         Komisija prieš Portugaliją paskelbimo ir šio ieškinio pateikimo.

      45      Reikia priminti, kad pažeidimo trukmę būtina įvertinti atsižvelgiant į momentą, kada Teisingumo Teismas imasi vertinti faktines
         aplinkybes, o ne kada Komisija kreipiasi į jį (šiuo klausimu žr. minėto 2006 m. kovo 14 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 71 punktą).

      46      Šiuo atveju Portugalijos Respublikos pareigos įvykdyti minėtą sprendimą Komisija prieš Portugaliją neįvykdymas tęsiasi daugiau kaip trejus metus, turint omenyje ilgą laikotarpį nuo 2004 m. spalio 14 d., t. y. šio sprendimo
         paskelbimo datos.

      47      Šiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į pažeidimo trukmę, koeficientas, lygus 2 (skalė nuo 1 iki 3), būtų labiau tinkamas.

      48      Trečia, kalbant apie Komisijos pasiūlymą padauginti bazinę sumą iš koeficiento, grindžiamo atitinkamos valstybės narės bendruoju
         vidaus produktu ir Taryboje jos turimais balsais, pažymėtina, kad jis tinkamai atspindi šios valstybės narės mokumą, visiškai
         išsaugant protingą skirtumą tarp įvairių valstybių narių (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Komisija prieš Graikiją 88 punktą; Komisija prieš Ispaniją 59 punktą ir 2005 m. liepos 12 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 109 punktą).

      49      Tačiau šiuo atveju Komisijos pasiūlytas koeficientas, lygus 3,9, tinkamai neatspindi aplinkybių, kurios yra Portugalijos Respublikos
         mokumo vertinimo pagrindas, raidos, ypač dėl jos bendro vidaus produkto augimo. Todėl, kaip matyti iš 2005 m. pranešimo, šis
         koeficientas turi būti padidintas nuo 3,9 iki 4,04.

      50      Be to, bazinė suma, iš kurios dauginami koeficientai, turi būti 600 EUR, gaunama indeksuojant Komisijos to paties pranešimo
         15 punkte nustatytą 500 eurų sumą tam, kad būtų atsižvelgta į infliacijos pasikeitimą nuo 1997 m. pranešimo paskelbimo.

      51      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, bazinę 600 eurų sumą padauginus iš pažeidimo sunkumo koeficiento, lygaus 4, iš pažeidimo
         trukmės koeficiento, lygaus 2, ir aptariamos valstybės narės mokumo koeficiento, lygaus 4,04, gaunama 19 392 eurų suma už
         pavėluotą dieną. Ši suma turi būti laikoma tinkama baudos mokesčio tikslų, nurodytų šio sprendimo 35 punkte, atžvilgiu.

      52      Kalbant apie baudos periodiškumą, šioje byloje, kuri susijusi su Teisingumo Teismo sprendimo, įpareigojančio priimti teisės
         akto pakeitimą, vykdymu, reikia rinktis baudos mokestį, skaičiuojamą dienomis (šiuo klausimu žr. minėto 2006 m. kovo 14 d.
         Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 77 punktą).

      53      Galiausiai negalima pritarti Portugalijos Respublikos argumentams dėl Teisingumo Teismo galimybės šiuo atveju nustatyti baudos
         mokesčio sustabdymą pagal 2005 m. pranešimo 13.4 punktą. Iš tiesų, nepaisant aplinkybės, kad šis pranešimas, kaip buvo priminta
         šio sprendimo 34 punkte, negali įpareigoti Teisingumo Teismo, pakanka pažymėti, jog bet kuriuo atveju, priešingai nei reikalaujama
         minėtame 13.4 punkte, kad būtų nuspręsta taikyti tokį sustabdymą, minėto sprendimo Komisija prieš Portugaliją vykdymo priemonės nebuvo priimtos.

      54      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, Portugalijos Respublika turi būti įpareigota sumokėti Komisijai į Europos bendrijos nuosavų
         lėšų sąskaitą baudos mokestį, kurį sudaro 19 392 eurų už kiekvieną dieną, kurią vėluojama įvykdyti minėtą sprendimą Komisija prieš Portugaliją nuo šio sprendimo paskelbimo iki įvykdymo.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      55      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Komisija reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Portugalijos Respublikos, o pastaroji pralaimėjo
         bylą, ji turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Nepanaikinusi 1967 m. lapkričio 21 d. Dekreto-įstatymo Nr. 48 051, numatančio nuostolių atlyginimą dėl Bendrijos viešųjų pirkimų
            teisės ar ją perkeliančių nacionalinių teisės nuostatų pažeidimo nukentėjusiems asmenims tik įrodžius kaltę ar apgaulę, Portugalijos
            Respublika nepriėmė priemonių, būtinų siekiant įvykdyti 2004 m. spalio 14 d. Sprendimą Komisija prieš Portugaliją (C‑275/03), ir dėl to neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 228 straipsnio 1 dalį.
      2.      Įpareigoti Portugalijos Respubliką sumokėti Komisijai į Europos bendrijos nuosavų lėšų sąskaitą baudos mokestį, kurį sudaro
            19 392 eurų už kiekvieną dieną, kurią vėluojama įvykdyti minėtą 2004 m. spalio 14 d. Sprendimą Komisija prieš Portugaliją nuo šio sprendimo paskelbimo iki įvykdymo.
      3.      Priteisti iš Portugalijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: portugalų.


title: 2006 m. spalio 26 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Europos Bendrijų Komisija prieš Graikijos Respubliką.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - EB 28 ir 30 straipsniai - Laisvas prekių judėjimas - EB 43 straipsnis - Įsisteigimo laisvė - EB 49 straipsnis - Laisvė teikti paslaugas - Draudimas įrengti ir eksploatuoti elektrinius, elektromechaninius ir elektroninius žaidimus, už kurio pažeidimą numatytos baudžiamosios arba administracinės teisės sankcijos - Direktyva 98/34/EB - Techniniai standartai ir reglamentai - Elektriniams, elektromechaniniams ir elektroniniams žaidimams taikomi nacionalinės teisės aktai.#Byla C-65/05.

text:
      Byla C‑65/05
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Graikijos Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – EB 28 ir 30 straipsniai – Laisvas prekių judėjimas – EB 43 straipsnis – Įsisteigimo laisvė – EB 49 straipsnis – Laisvė teikti paslaugas – Draudimas įrengti ir eksploatuoti elektrinius, elektromechaninius ir elektroninius žaidimus, už kurio pažeidimą numatytos
         baudžiamosios arba administracinės sankcijos – Direktyva 98/34/EB – Techniniai standartai ir reglamentai – Elektriniams, elektromechaniniams ir elektroniniams žaidimams taikomi nacionalinės teisės aktai“

      Sprendimo santrauka
      1.        Laisvas prekių judėjimas – Kiekybiniai apribojimai – Lygiaverčio poveikio priemonės
      (EB 28 straipsnis)
      2.        Įsisteigimo laisvė – Laisvė teikti paslaugas – Apribojimai
      (EB 43 straipsnis ir EB 49 straipsnis)
      3.        Teisės aktų derinimas – Informacijos apie techninius standartus, reglamentus ir informacinės visuomenės paslaugų taisykles
            teikimo tvarka – Direktyva 98/34
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/34 1 straipsnio 11 punktas, 8 straipsnio 1 dalis ir 9 straipsnio 7 dalies pirma
            įtrauka)
      1.        Valstybės narės draudimas įrengti bet kokius elektrinius, elektromechaninius ir elektroninius žaidimus, įskaitant bet kokius
         kompiuterinius žaidimus, visose viešose ar privačiose vietose, išskyrus kazino, yra priemonė, savo poveikiu lygiavertė kiekybiniams
         apribojimams EB 28 straipsnio prasme, net jei ši priemonė nedraudžia atitinkamų gaminių importo ir išleidimo į rinką.

      Tokią nacionalinę priemonę gali pateisinti imperatyvūs viešojo intereso reikalavimai, kaip antai visuomenės dorovės apsauga
         ir viešosios tvarkos bei saugumo užtikrinimas, jei ji yra proporcinga siekiamiems tikslams. Todėl tokia priemonė yra nepateisinama
         tuo atveju, kai nacionalinės valdžios institucijos gali ne tik imtis kitų tinkamesnių ir mažiau laisvą prekių judėjimą ribojančių
         priemonių, bet ir užtikrinti jų tinkamą bei veiksmingą taikymą ir (arba) jų vykdymą, kad tikslas būtų pasiektas.

      (žr. 28, 38, 40–41 punktus)
      2.        Valstybės narės draudimas eksploatuoti elektrinius, elektromechaninius ir elektroninius žaidimus visose viešose ir privačiose
         vietose, išskyrus kazino ir, kiek tai susiję su kompiuteriais, interneto paslaugų teikimo įstaigas, yra laisvo paslaugų teikimo
         ir įsisteigimo laisvės ribojimas.

      Imperatyvūs bendrojo intereso reikalavimai, kaip antai visuomenės dorovės apsaugos ir viešosios tvarkos bei saugumo užtikrinimo,
         negali pateisinti šio ribojimo, jei nacionalinė priemonė yra neproporcinga siekiamiems tikslams.

      (žr. 50, 52–53, 55 punktus)
      3.        Nacionalinės teisės aktų nuostatos, draudžiančios eksploatuoti bet kokius elektrinius, elektromechaninius ir elektroninius
         žaidimus, įskaitant bet kokius kompiuterinius žaidimus, visose viešose ir privačiose vietose, išskyrus kazino, ir žaisti žaidimus
         interneto paslaugų teikimo įmonėse esančiais kompiuteriais bei reikalaujančios gauti specialų leidimą tokių įmonių veiklai
         vykdyti, turi būti kvalifikuojamos kaip techniniai reglamentai Direktyvos 98/34, nustatančios informacijos apie techninius
         standartus, reglamentus ir informacinės visuomenės paslaugų taisykles teikimo tvarką, su pakeitimais, padarytais Direktyva 98/48,
         1 straipsnio 11 punkto prasme.

      Todėl tokios nuostatos turi būti pateiktos Komisijai vadovaujantis Direktyvos 98/34 8 straipsnio 1 dalimi.
      Ši pareiga pateikti negali išnykti šios direktyvos 9 straipsnio 7 dalies pirmos įtraukos pagrindu dėl būtinybės priimti nacionalinės
         teisės aktą skubos tvarka, kad greitai ir nedelsiant būtų išspręsta dėl elektrinių, elektromechaninių bei elektroninių žaidimų
         eksploatacijos atsiradusi socialinė problema, taip išsaugant viešąją tvarką, jei nustatyta, kad atitinkamoje valstybėje neegzistuoja
         viena iš šio 9 straipsnio 7 dalyje numatytų situacijų.

      (žr. 61–62, 64–65 punktus)
TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS (antroji kolegija)
      2006 m. spalio 26 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – EB 28 ir 30 straipsniai – Laisvas prekių judėjimas – EB 43 straipsnis – Įsisteigimo laisvė – EB 49 straipsnis – Laisvė teikti paslaugas – Draudimas įrengti ir eksploatuoti elektrinius, elektromechaninius ir elektroninius žaidimus, už kurio pažeidimą numatytos
         baudžiamosios arba administracinės sankcijos – Direktyva 98/34/EB – Techniniai standartai ir reglamentai – Elektriniams, elektromechaniniams ir elektroniniams žaidimams taikomi nacionalinės teisės aktai“

      Byloje C‑65/05
      dėl 2005 m. vasario 10 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama M. Patakia, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Graikijos Respubliką, atstovaujamą A. Samoni-Rantou ir N. Dafniou, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai R. Schintgen, P. Kūris (pranešėjas), G. Arestis ir L. Bay Larsen,
      generalinis advokatas F. G. Jacobs,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad Įstatymo Nr. 3037/2002 (FEK A’ 174, 2002 7 30)
         2 straipsnio 1 dalyje, 3 dalies antrojoje pastraipoje, 4 ir 5 straipsniuose įtvirtinusi draudimą įrengti ir eksploatuoti bet
         kokius elektrinius, elektromechaninius ir elektroninius žaidimus, įskaitant pramoginius technikos žaidimus ir bet kokius kompiuterinius
         žaidimus, visose viešose ir privačiose patalpose, išskyrus kazino, Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 28,
         43 ir 49 straipsnius bei pagal 1998 m. birželio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/34/EB, nustatančios informacijos
         apie techninius standartus, reglamentus ir informacinės visuomenės paslaugų taisykles teikimo tvarką (OL L 204, p. 37), su
         pakeitimais, padarytais 1998 m. liepos 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 98/48/EB (OL L 217, p. 18, toliau – Direktyva 98/34),
         8 straipsnį.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisė
      2        Direktyvos 98/34 1 straipsnio 11 punkte nustatyta:

      „Šioje direktyvoje vartojamos sąvokos turi šią reikšmę:
      <…>
      11)      „Techninis reglamentas“ – techninės specifikacijos ir kiti reikalavimai arba paslaugų taisyklės, įskaitant atitinkamas administracines
         nuostatas, kurių būtina laikytis de jure ir de facto parduodant, teikiant paslaugą, steigiant paslaugų verslą arba naudojant valstybėje narėje ar didžiojoje jos dalyje, taip
         pat valstybių narių įstatymai ir kiti teisės aktai, išskyrus nurodytus 10 straipsnyje, draudžiantys gaminį gaminti, įvežti,
         parduoti ar naudoti, arba draudžiantys teikti paslaugą arba ja naudotis, arba steigti paslaugų teikėjo verslą.

      <…>“
      3        Direktyvos 98/34 8 straipsnio 1 dalies pirmoji pastraipa suformuluota taip:

      „Laikydamosi 10 straipsnio nuostatų, valstybės narės nedelsdamos pateikia Komisijai kiekvieno techninio reglamento projektą,
         išskyrus tuos atvejus, kai jis tik perima visą tarptautinio ar Europos standarto tekstą, kuomet užtenka pateikti informaciją
         apie atitinkamą standartą; jos taip pat pateikia Komisijai pagrindimą, kodėl būtina priimti tokį techninį reglamentą, jei
         priežastys nėra aiškios iš projekto.“

      4        Pagal Direktyvos 98/34 9 straipsnio 1–5 dalis valstybės narės privalo atidėti techninio reglamento priėmimą trims mėnesiams
         nuo tos dienos, kai Komisija gauna šios direktyvos 8 straipsnio 1 dalyje nurodytą pranešimą, jeigu Komisija ar kita valstybė
         narė pateikia išsamiai išdėstytą nuomonę, kad numatyta priemonė gali kliudyti laisvam prekių judėjimui, laisvei teikti paslaugas
         arba paslaugų teikėjų įsisteigimo laisvei vidaus rinkoje. Ši pareiga atidėti gali būti didesnės trukmės tam tikrais kitais,
         aiškiai minėtose nuostatose išvardytais atvejais.

      5        Direktyvos 98/34 9 straipsnio 7 dalis numato:

      „1–5 dalys netaikomos tais atvejais, kai:
      –        dėl skubių priežasčių, kurias lėmė rimtos ir nenumatytos aplinkybės, susijusios su visuomenės sveikatos apsauga ar sauga,
         gyvūnų apsauga ar augalų išsaugojimu, dėl paslaugų taisyklių, taip pat dėl viešosios tvarkos, ypač nepilnamečių apsaugos,
         valstybė narė per labai trumpą laiką privalo parengti techninius reglamentus, kad juos nedelsdama priimtų ir taikytų be jokių
         galimų konsultacijų,

      <…>
      8 straipsnyje nurodytame pranešime valstybė narė pagrindžia priemonių, kurių buvo imtasi, skubumą. Komisija kuo greičiau pateikia
         savo nuomonę dėl pranešimo. Ji imasi atitinkamų veiksmų, jeigu nurodyta tvarka taikoma neteisingai. Komisija nuolat informuoja
         Europos Parlamentą.“

       Nacionalinės teisės aktai
      6        Įstatymo Nr. 3037/2002 1 straipsnis „Žaidimų kategorijos“ suformuluotas taip:

      „Šiame įstatyme vartojamos sąvokos turi šią reikšmę:
      a)      „mechaninis žaidimas“: žaidimas, kuris veikia naudojant ir žaidėjo raumenų jėgą;
      b)      „elektrinis žaidimas“: žaidimas, kuris veikia naudojant elektrinius palaikymo mechanizmus;
      c)      „elektromechaninis žaidimas“: žaidimas, kuris veikia naudojant ir elektrinius palaikymo mechanizmus, ir žaidėjo raumenų jėgą;
      d)      „elektroninis žaidimas“: žaidimas, kuris veikia naudojant ne tik elektrinius, elektroninius ir kitus palaikymo mechanizmus,
         bet ir programinę įrangą (programą) bei ją vykdant;

      e)      „pramoginis technikos žaidimas“: žaidimas, kurio rezultatas priklauso tik nuo techninių ir protinių žaidėjo sugebėjimų ir
         kurio tikslas yra tik pramoginis.

      Pramoginių technikos žaidimų kategorijai taip pat priklauso ir žaidimai kortomis, kurie kvalifikuojami kaip „technikos žaidimai“
         pagal Karaliaus (kodifikuotojo) dekreto Nr. 29/1971 nuostatas.“ (Neoficialus vertimas)

      7        Šio įstatymo 2 straipsnio „Draudimas naudoti arba įrengti žaidimus“ 1 dalis numato:

      „Bendrai draudžiama naudoti 1 straipsnio b, c ir d punktuose numatytus žaidimus, įskaitant kompiuterinius žaidimus, viešose
         vietose, pavyzdžiui, viešbučiuose, kavinėse, bet kokios rūšies viešuoju interesu naudojamomis pripažintose asociacijų patalpose
         ir bet kurioje kitoje viešoje ir privačioje vietoje. Taip pat draudžiama įrengti šiuos žaidimus.“ (Neoficialus vertimas)

      8        To paties įstatymo 3 straipsnis „Interneto paslaugų teikimo įmonės“ nustato:

      „2 straipsnyje numatytas draudimas netaikomas kompiuterių diegimui ir eksploatacijai interneto paslaugų teikimo įstaigose.
         Tačiau draudžiama žaisti žaidimus naudojantis šiais kompiuteriais, nesvarbu, koks jų naudojimo metodas.

      Siekiant eksploatuoti interneto paslaugų teikimo įmonę, reikalingas specialus komunos, kurioje yra įstaiga, ir, jei ji eksploatuojama
         laive, išvykimo uosto administracijos leidimas. Pirmą kartą taikydama šią priemonę įmonė turi įsigyti šį leidimą per tris
         mėnesius nuo šio įstatymo įsigaliojimo.“ (Neoficialus vertimas)

      9        Pagal Įstatymo Nr. 3037/2002 4 straipsnio „Baudžiamosios teisės sankcijos“ formuluotę:

      „1.      Bet kuris asmuo, kuris eksploatuoja arba valdo centrus arba kitas 2 straipsnio 1 dalyje numatytas vietas, kuriuose naudojami
         arba įrengti pirmesniuose straipsniuose draudžiami žaidimai, baudžiamas mažiausiai trijų mėnesių laisvės atėmimu ir ne mažesne
         kaip 5000 eurų bauda. Asmenys, pakartotinai padare pažeidimą, baudžiami mažiausiai vienerių metų laisvės atėmimu ir nuo 25 000
         iki 75 000 eurų dydžio bauda. Be to, teismas konfiskuoja žaidimo mašinas.

      2.      Karaliaus kodifikuotojo dekreto Nr. 29/1971 7 straipsnio 1 dalies c punkto arba 7 straipsnio 3 ir 4 punkto nuostatos taikomos
         mutatis mutandis.“ (Neoficialus vertimas)

      10      Šio įstatymo 5 straipsnis „Administracinės teisės sankcijos“ nustato:

      „1. Be numatytų baudžiamosios teisės sankcijų, pirmesnių straipsnių nuostatomis draudžiamo žaidimo naudojimas ar įdiegimas
         užtraukia 10 000 eurų už žaidimą dydžio baudą ir galutinį leidimo vykdyti veiklą įmonei atšaukimą pagal 7 straipsnio nuostatas.

      2.      Bauda skiriama kompetentingos institucijos atsakingo darbuotojo, numatyto 6 straipsnio 1 dalyje, kuris nustato pažeidimą,
         sprendimu. Šiame sprendime aprašomas pažeidimas, nurodoma paskirta bauda ir pritaikyta nuostata. Kartu su sprendimu pažeidėjui
         pateikiama atitinkamo patikrinimo ataskaitos kopija.“ (Neoficialus vertimas)

      11      Galiausia Įstatymo Nr. 3037/2002 9 straipsnio 1 dalyje nurodoma, kad „šio įstatymo nuostatos neturi poveikio nei Įstatymo
         Nr. 2206/1994, nei kitoms, su kazino susijusioms, nuostatoms“. (Neoficialus vertimas)

       Ikiteisminė procedūra
      12      Gavusi skundus dėl nacionaliniu lygiu nustatyto draudimo įrengti ir eksploatuoti Graikijoje elektrinius, elektromechaninius
         ir elektroninius žaidimus, įskaitant pramoginius technikos žaidimus bei bet kokius kompiuterinius žaidimus, visose viešose
         arba privačiose vietose, išskyrus kazino, Komisija išnagrinėjo 2002 m. liepos 30 d. įsigaliojusį Įstatymą Nr. 3037/2002. Ji
         priėjo prie išvados, kad šis įstatymas nesuderinamas su Bendrijos teisės reikalavimais.

      13      2002 m. spalio 18 d. ir 2003 m. liepos 11 d. pateikusi oficialius pranešimus ir sudariusi Graikijos Respublikai galimybę pateikti
         savo pastabas, 2004 m. kovo 30 d. Komisija priėmė pagrįstą nuomonę.

      14      Kadangi Graikijos vyriausybės atsakymas į šią pagrįstą nuomonę Komisijos nepatenkino, ši, manydama, kad pažeidimas buvo tęsiamas,
         nusprendė pareikšti šį ieškinį.

       Dėl ieškinio
      15      Komisija nurodo tris kaltinimus savo ieškiniui pagrįsti. Pirma, ji teigia, kad EB 28 ir 30 straipsniai draudžia Įstatymu Nr. 3037/2002
         nustatytą elektrinių, elektromechaninių ir elektroninių žaidimų bendrą draudimą. Antra, ji remiasi šio įstatymo nesuderinamumu
         su Graikijos Respublikos įsipareigojimais pagal EB 43 ir 49 straipsnius. Trečia, Komisija kaltina šią valstybę narę nesilaikius
         Direktyvos 98/34 8 straipsnio 1 dalies pirmojoje pastraipoje numatytos informacijos teikimo tvarkos.

       Dėl pirmojo kaltinimo, susijusio su EB 28 ir 30 straipsnių pažeidimu
       Šalių argumentai
      16      Komisija teigia, kad nustatyti Įstatymo Nr. 3037/2002 2 straipsnio 1 dalyje numatytą draudimą įrengti bet kokius elektrinius,
         elektromechaninius ir elektroninius žaidimus, įskaitant pramoginius technikos žaidimus ir bet kokius kompiuterinius žaidimus,
         visose viešose arba privačiose vietose, išskyrus kazino, draudžia EB 28 straipsnis. Jos nuomone, šis įstatymas nepateisinamas
         tiek pagal EB 30 straipsnio nuostatas, tiek pagal Teisingumo Teismo pripažintus privalomuosius bendrojo intereso reikalavimus
         ir, be to, yra neproporcingas atsižvelgiant į viešojo intereso apsaugos tikslą.

      17      Ji teigia, kad Graikijos valdžios institucijos nenurodė aiškaus ryšio tarp šio draudimo ir šių institucijų siekiamos išspręsti
         problemos, nes analizuoja tik azartinių žaidimų aparatų nekontroliuojamo naudojimo neigiamas pasekmes. Šiomis aplinkybėmis
         Komisija nurodo, kad įmanoma įgyvendinti kitas kontrolės formas, pavyzdžiui, įrengti specialias apsaugos sistemas techninių
         ar pramoginių žaidimų aparatuose, kad būtų neįmanoma juos paversti azartiniais žaidimais.

      18      Graikijos Respublika pripažįsta, kad Įstatymas Nr. 3037/2002 gali sudaryti kliūčių Bendrijos vidaus prekybai elektriniais,
         elektromechaniniais bei elektroniniais žaidimais ir dėl to kelti pavojų EB 28 straipsnyje įtvirtintam laisvo prekių judėjimo
         principui.

      19      Vis dėlto ji teigia dar per ikiteisminę procedūrą nurodžiusi, kad toks bendras draudimas, lygiai taip pat taikomas tiek Graikijos,
         tiek užsienio ūkio subjektams, buvo pripažintas būtinu ir pateisinamu atsižvelgiant, pirma, į visuomenės dorovės apsaugos
         ir viešosios tvarkos užtikrinimo sumetimus, numatytus EB 30 straipsnyje, ir, antra, į vartotojų apsaugos ir socialinės tvarkos
         palaikymo sumetimus, Teisingumo Teismo praktikoje pripažintus privalomaisiais bendrojo intereso reikalavimais.

      20      Graikijos Respublika ypač teigia, kad dėl technologijų raidos Įstatyme Nr. 3037/2002 numatyti žaidimai yra lengvai paverčiami
         azartiniais žaidimais, kuriuos žaisti ne kazino vis dar yra neteisėta Graikijoje, ir kad tapo neįmanoma situaciją sukontroliuoti,
         dėl to atsirado rimtų socialinių problemų, pavyzdžiui, žaidėjų priklausomybė, didelių ekonominių išteklių iššvaistymas, lengvas
         ir neteisėtas su eksploatacija, diegimu ir prekyba elektroniniais žaidimais susijusių asmenų praturtėjimas, žaidėjų didelių
         pinigų sumų ir didelių mokestinių pajamų netekimas.

      21      Triplike ši valstybė narė teigia, kad konkrečios mažiau ribojančios priemonės, kurios, jos teigimu, buvo įgyvendintos laikotarpiu
         nuo 1996 m. iki 2000 m., t. y. prieš Įstatymu Nr. 3037/2002 visiškai uždraudžiant elektrinius, elektromechaninius ir elektroninius
         žaidimus, buvo pripažintos nepakankamomis, kad veiksmingai išspręstų šių žaidimų keliamas problemas, susijusias su žmogaus
         potraukiu azartiniams žaidimams.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      22      Pirmiausia reikia konstatuoti, kad skaitant Įstatymo Nr. 3037/2002 1 straipsnio nuostatas kartu su 2 straipsnio 1 dalies nuostatomis
         matyti, jog šiuo įstatymu nustatytas draudimas netaikomas 1 straipsnio e punkte paminėtiems pramoginiams technikos žaidimams.
         Todėl juos reikia pašalinti iš šio ieškinio dalyko.

      23      Dėl pirmojo Komisijos kaltinimo reikia priminti, kad „prekėmis“ reikia laikyti gaminius, kuriuos galima įvertinti pinigais
         ir kurie patys gali būti komercinių sandorių objektu (1968 m. gruodžio 10 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją, 7/68, Rink. p. 617, 626, ir 1999 m. spalio 21 d. Sprendimo Jägerskiöld, C‑97/98, Rink. p. I‑7319, 30 punktas).

      24      Kadangi šiuo atžvilgiu elektriniai, elektromechaniniai ir elektroniniai žaidimai, įskaitant kompiuterinius žaidimus, patys
         turi komercinę vertę ir gali būti komercinių sandorių objektu, importuojami ir už užmokestį pateikiami vartotojams, jie tenkina
         minėtus kriterijus ir yra prekės EB sutarties prasme.

      25      Taip pat svarbu priminti, kad laisvas prekių judėjimas yra vienas iš pagrindinių Sutarties principų (1997 m. gruodžio 9 d.
         Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑265/95, Rink. p. I‑6959, 24 punktas ir 2003 m. birželio 12 d. Sprendimo Schmidberger, C‑112/00, Rink. p. I‑5659, 51 punktas), kuris pasireiškia EB 28 straipsnyje įtvirtintu kiekybinių importo apribojimų ir
         visų lygiaverčio poveikio priemonių draudimu valstybių narių tarpusavio prekyboje.

      26      Nesant Bendrijos lygiu suderintų standartų žaidimų srityje, laisvą jų judėjimą užtikrina EB 28 ir 30 straipsniai.

      27      Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, bet kokie valstybių narių komercinės teisės aktai, galintys tiesiogiai ar
         netiesiogiai, iš tikrųjų ar potencialiai apriboti Bendrijos vidaus prekybą, laikytini priemone, savo poveikiu lygiaverte kiekybiniams
         apribojimams (žr. 2004 m. gruodžio 2 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, C‑41/02, Rink. p. I‑11375, 39 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      28      Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad toks nacionalinės teisės aktas kaip Įstatymas Nr. 3037/2002 yra priemonė, savo poveikiu
         lygiavertė kiekybiniams apribojimams EB 28 straipsnio prasme, net jei šis įstatymas nedraudžia atitinkamų gaminių importo
         ir išleidimo į rinką.

      29      Iš tiesų, pirma, minėto įstatymo 2 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas draudimas įrengti bet kokius elektrinius, elektromechaninius
         ir elektroninius žaidimus, įskaitant bet kokius kompiuterinius žaidimus, visose viešose ar privačiose vietose, išskyrus kazino,
         už kurio pažeidimą šio įstatymo 4 ir 5 straipsniuose numatytos baudžiamosios ir administracinės teisės sankcijos, nuo šio
         įstatymo įsigaliojimo datos, t. y. 2002 m. liepos 30 d., gali sumažinti tokių žaidimų importo iš kitų valstybių narių apimtis.

      30      Antra, iš bylos medžiagos matyti, kad tokių žaidimo aparatų, kokie paminėti pirmesniame punkte, importas, siekiant juos įrengti
         viešose ar privačiose vietose Graikijoje, išskyrus kazino, nutrūko įvedus šį draudimą, nors šie aparatai yra teisėtai gaminami
         ir pateikiami vartotojams kitose valstybėse narėse.

      31      Tačiau Teisingumo Teismas daug kartų yra nusprendęs, kad nacionalinės teisės aktas, kuris apriboja laisvą prekių judėjimą,
         nebūtinai yra draudžiamas Bendrijos teisės, jeigu jis gali būti pateisintas vienu iš EB 30 straipsnyje išvardytų bendrojo
         intereso pagrindų arba vienu iš Teisingumo Teismo praktikoje suformuluotų privalomųjų reikalavimų (žr. 2005 m. lapkričio 24 d.
         Sprendimo Schwarz, C‑366/04, Rink. p. I‑10139, 30 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      32      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad Graikijos Respublika mano, jog dėl Įstatymo Nr. 3037/2002 aiškinamajame rašte nurodytų
         priežasčių bendras draudimas įrengti bet kokius elektrinius, elektromechaninius ar elektroninius žaidimus, įskaitant bet kokius
         kompiuterinius žaidimus, buvo būtinas siekiant apsaugoti visuomenės dorovę ir užtikrinti viešąją tvarką bei saugumą. Ji ypač
         teigia, kad dėl technologijų raidos šie žaidimai lengvai paverčiami azartiniais žaidimais, bei pabrėžia, kad tapo neįmanoma
         situaciją sukontroliuoti, dėl to atsirado rimtų socialinių problemų, išvardytų šio sprendimo 20 punkte.

      33      Šiuo atžvilgiu svarbu priminti, kad iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog šie sumetimai, kurie turi būti
         nagrinėjami kartu, susiję su paslaugos gavėjų ir, bendriau paėmus, vartotojų bei socialinės tvarkos apsauga, t. y. tikslais,
         kurie jau buvo pripažinti galinčiais būti laikomi privalomaisiais bendrojo intereso reikalavimais (žr. šiuo klausimu 1994 m.
         kovo 24 d. Sprendimo Schindler, C‑275/92, Rink. p. I‑1039, 58 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką bei 1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Läärä ir kt., C‑124/97, Rink. p. I‑6067, 33 punktą).

      34      Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad, atsižvelgiant į EB 28 straipsnį bei sociokultūrinius ypatumus, šie sumetimai pateisina
         apribojimus, galinčius būti net loterijų ir kitų lošimų iš pinigų uždraudimu valstybės narės teritorijoje (žr. šiuo atžvilgiu
         minėto sprendimo Schindler 59 punktą).

      35      Iš tiesų minėtuose sprendimuose Schindler bei Läärä ir kt. Teisingumo Teismas pabrėžė, kad dorovės, religijos ar kultūros sumetimai, kuriuos visose valstybėse narėse iššaukia loterijos
         ir kiti lošimai iš pinigų, – nacionalinės teisės aktų leidėjams gali leisti apriboti arba net uždrausti lošimus iš pinigų,
         taip išvengiant, kad jie būtų individualių pajamų šaltinis. Teisingumo Teismas taip pat nurodė, kad atsižvelgiant į iš loterijų
         galimų gauti sumų dydį ir žaidėjų galimų laimėjimų dydį, visų pirma organizuojant jas stambiu mastu, loterijos kelia didelę
         nusikaltimų ir sukčiavimo riziką. Be to, jos skatina išlaidauti, o tai gali turėti žalingų individualių ir socialinių pasekmių
         (minėto sprendimo Schindler 60 punktas ir minėto sprendimo Läärä ir kt. 13 punktas).

      36      Vis dėlto ši byla skiriasi nuo dviejų bylų, kuriose priimti minėti sprendimai Schindler bei Läärä ir kt., nes neginčijama, kad ši byla susijusi su elektriniais, elektromechaniniais ir elektroniniais žaidimais, kurių požymiai nepanašūs
         į minėtose bylose nagrinėtų žaidimų požymius. Iš tiesų Įstatymo Nr. 3037/2002 2 straipsnio 1 dalimi draudžiami žaidimai nėra
         azartiniai, nes jų tikslas nėra tikimybė laimėti pinigų (žr. a contrario minėto sprendimo Läärä ir kt. 17 punktą).

      37      Darytina išvada, jog kadangi elektrinių, elektromechaninių ir elektroninių žaidimų negalima laikyti azartiniais žaidimais,
         priešingai nei mano Graikijos Respublika, negalima teigti, kad su azartiniais žaidimais susijusiuose minėtuose sprendimuose
         Schindler bei Läärä ir kt. Teisingumo Teismo patvirtintas aiškinimas perkeltinas elektriniams, elektromechaniniams ir elektroniniams žaidimams.

      38      Nors šios teismo praktikos negalima perkelti šiam atvejui, privalomieji bendrojo intereso reikalavimai, kuriais remiasi Graikijos
         Respublika, gali pateisinti laisvo prekių judėjimo apribojimą. Tačiau dar būtina, kad nagrinėjama nacionalinė priemonė būtų
         proporcinga siekiamiems tikslams.

      39      Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad Graikijos Respublika neįrodė, jog ėmėsi visų techninių ir organizacinių priemonių,
         kad pasiektų šios valstybės narės siekiamo tikslo Bendrijos vidaus prekybą mažiau ribojančiomis priemonėmis.

      40      Iš tikrųjų Graikijos valdžios institucijos galėjo ne tik imtis kitų tinkamesnių ir mažiau laisvą prekių judėjimą ribojančių
         priemonių, kaip kad Komisija siūlė per ikiteisminę procedūrą, bet ir užtikrinti jų tinkamą bei veiksmingą taikymą ir (arba)
         jų vykdymą, kad tikslas būtų pasiektas.

      41      Darytina išvada, kad Įstatymo Nr. 3037/2002 2 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas draudimas įrengti Graikijoje bet kokius elektrinius,
         elektromechaninius ir elektroninius žaidimus, įskaitant bet kokius kompiuterinius žaidimus, visose viešose ir privačiose vietose,
         išskyrus kazino, yra neproporcinga priemonė atsižvelgiant į siekiamus tikslus.

      42      Taigi Įstatymas Nr. 3037/2002 yra nesuderinamas su EB 28 straipsniu.

      43      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta pirmiau, pirmąjį Komisijos ieškinio kaltinimą reikia laikyti pagrįstu.

       Dėl antrojo kaltinimo, susijusio su EB 43 ir 49 straipsnių pažeidimu
      Šalių argumentai
      44      Komisija teigia, kad Įstatymo Nr. 3037/2002 2 straipsnio 1 dalis ir 3 straipsnis draudžia kitose valstybėse narėse įsteigtiems
         ūkio subjektams teikti savo paslaugas, susijusias su žaidimo aparatų pateikimu ir tiekimu į Graikijos rinką, nesvarbu, ar
         jie nori įsisteigti Graikijoje, ar paprasčiausiai joje teikti paslaugas iš įsteigimo valstybės narės. Kadangi tokių nuostatų
         būtinumas ir proporcingumas nepakankamai pagrįstas, jas draudžia EB 43 ir 49 straipsniai.

      45      Šiomis aplinkybėmis Komisija mano, kad Graikijos valdžios institucijos turėjo teikti prioritetą tikslingesnėms konkrečioms
         priemonėms, ribojančioms pramoginių žaidimų pavertimą azartiniais žaidimais arba užkertančioms jam kelią. Jos teigimu, tokios
         priemonės forma galėjo būti, pavyzdžiui, tikslingesnis draudimas, griežtesnė ir konkretesnė kontrolė ir (arba) griežtesnės
         bei veiksmingesnės sankcijos. Ji papildo, kad šios priemonės nebūtinai turėjo būti bendras draudimas, paveikiantis kitas ekonominės
         veiklos sritis, nesusijusias su azartiniais žaidimais.

      46      Graikijos Respublika teigia, kad pasiūlytosios priemonės yra nepakankamos, ir mano, kad radikalesnės priemonės, kurios buvo
         taikomos, atitiko privalomuosius bendrojo intereso reikalavimus siekiant numatyto tikslo ir buvo vienintelė veiksminga priemonė
         iškilusiai rimtai socialinei problemai išspręsti. Siekdama atmesti antrąjį kaltinimą ji nurodo argumentus, iš esmės identiškus
         tiems, kuriais ji rėmėsi ginčydama Komisijos kaltinimą dėl laisvo prekių judėjimo ribojimo.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      47      Pirmiausia reikia priminti, kad jei nėra Bendrijos lygiu suderintų standartų žaidimų srityje, valstybės narės iš principo
         išlieka kompetentingos nustatyti veiklos vykdymo šiame sektoriuje sąlygas. Tai nepaneigia to, kad įgyvendindamos savo kompetenciją
         jos privalo gerbti Sutartimi garantuojamas pagrindines laisves (žr. šiuo atžvilgiu 2000 m. spalio 3 d. Sprendimo Corsten, C‑58/98, Rink. p. I‑7919, 31 punktą ir 2006 m. sausio 26 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑514/03, Rink. p. I-963, 23 punktą).

      48      Pagal Teisingumo Teismo praktiką, EB 43 ir 49 straipsniai įpareigoja panaikinti įsisteigimo laisvės bei laisvės teikti paslaugas
         apribojimus, o tokiais apribojimais turi būti laikomos visos priemonės, kurios šių laisvių įgyvendinimą draudžia, riboja arba
         daro jį mažiau patrauklų (žr. 2002 m. sausio 15 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑439/99, Rink. p. I‑305, 22 punktą ir 2006 m. kovo 30 d. Sprendimo Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03, Rink. p. I–2941, 31 punktą).

      49      Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad nacionalinės priemonės, ribojančios naudojimąsi Sutartimi garantuojamomis pagrindinėmis
         laisvėmis, gali būti pateisinamos tik jeigu jos atitinka keturias sąlygas: taikomos nediskriminuojamai, tenkina privalomuosius
         bendrojo intereso reikalavimus, yra tinkamos numatyto tikslo pasiekimui užtikrinti ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti
         (2000 m. liepos 4 d. Sprendimo Haim, C‑424/97, Rink. p. I‑5123, 57 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

      50      Šiuo atžvilgiu iš Įstatymo Nr. 3037/2002 2 straipsnio 1 dalies matyti, kad to paties įstatymo 4 ir 5 straipsniuose nustatydamas
         baudžiamosios ir administracinės teisės sankcijas už pažeidimus, jis draudžia Graikijoje eksploatuoti elektrinius, elektromechaninius
         ir elektroninius žaidimus, visose viešose ir privačiose vietose, išskyrus kazino. Įstatymo Nr. 3037/2002 2 straipsnio 1 dalies
         nuostatos netaikomos interneto paslaugų teikimo įstaigose esantiems kompiuteriams, o pagal jo 3 straipsnį draudžiama žaisti
         žaidimus naudojant šiuos kompiuterius.

      51      Įsisteigimo laisvės atveju toks nacionalinės teisės aktas gali apsunkinti ir netgi visiškai užkirsti kelią kitų valstybių
         narių ūkio subjektams pasinaudoti savo teise įsisteigti Graikijoje siekiant teikti nagrinėjamas paslaugas.

      52      Tokiomis aplinkybėmis toks draudimas yra įsisteigimo laisvės ribojimas.

      53      Laisvės teikti paslaugas atžvilgiu iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, pirma, kad žaidimo aparatų eksploatacija, neatsižvelgiant
         į tai, ar ji yra atskiriama, ar neatskiriama nuo veiklos, susijusios su tokių aparatų gamyba, importu ir platinimu, turi būti
         kvalifikuojama kaip paslaugų teikimas Sutarties nuostatų prasme ir, antra, kad nacionalinės teisės aktas, leidžiantis eksploatuoti
         ir žaisti tik kazino patalpose, yra laisvės teikti paslaugas ribojimas (šiuo atžvilgiu žr. 2003 m. lapkričio 11 d. Sprendimo
         Anomar ir kt., C‑6/01, Rink. p. I‑8621, 56 ir 75 punktus).

      54      Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, ypač dėl informacinės visuomenės paslaugų, kad EB 49 straipsnis taikomas paslaugoms,
         kurias vienoje valstybėje narėje įsteigtas paslaugų teikėjas internetu (taigi – nepersikeldamas) teikia kitoje valstybėje
         narėje įsteigtiems paslaugų gavėjams, nes bet koks jo veiklos ribojimas yra laisvės teikti paslaugas ribojimas (2003 m. lapkričio
         6 d. Sprendimo Gambelli ir kt., C‑243/01, Rink. p. I‑13031, 54 punktas).

      55      Vadovaujantis tais pačiais motyvais, kaip ir paminėtieji šio sprendimo 36–41 punktuose, Graikijos Respublikos argumentus,
         kuriais ji remiasi siekdama pateisinti įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas ribojimus, reikia atmesti.

      56      Iš to darytina išvada, kad Įstatymą Nr. 3037/2002 draudžia ir EB 43 bei 49 straipsniai.

      57      Tokiomis aplinkybėmis reikia laikyti, kad antrasis Komisijos ieškinio kaltinimas yra pagrįstas.

       Dėl trečiojo kaltinimo, susijusio su Direktyvos 98/34 pažeidimu
       Šalių argumentai
      58      Komisija kaltina Graikijos Respubliką, kad, rengdama Įstatymą Nr. 3037/2002, kurio 2 straipsnio 1 dalyje ir 3 straipsnyje
         pateikiami su gaminiais susiję techniniai reglamentai Direktyvos 98/34 1 straipsnio 11 punkto prasme, ši nepateikusi šio įstatymo
         projekto pažeisdama šios direktyvos, nustatančios informacijos apie techninius standartus, reglamentus ir informacinės visuomenės
         paslaugų taisykles teikimo tvarką, 8 straipsnio 1 dalies pirmosios pastraipos reikalavimus.

      59      Atsiliepime į ieškinį ši valstybė narė pripažįsta, kad panašu, jog Graikijos valdžios institucijos nesilaikė informacijos
         teikimo tvarkos rengdamos Įstatymu Nr. 3037/2002 turėjusiu tapti projektą, ir nurodo, kad šis pažeidimas buvo padarytas per
         klaidą, o ne sąmoningai. Jos teigimu, šis pažeidimas atsirado dėl skubaus poreikio greitai ir nedelsiant spręsti socialinę
         problemą, taip išsaugant viešąją tvarką.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      60      Reikia pabrėžti, kad Teisingumo Teismas jau nusprendė, jog tokios nuostatos kaip Direktyvos 98/34 8 straipsnio 1 dalis įpareigoja
         valstybes nares nedelsiant pateikti Komisijai kiekvieno techninio reglamento projektą (2005 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Komisija prieš Portugaliją, C‑500/03, Rink. p. I‑0000, 39 punktas, o šiai direktyvai analogiškų nuostatų atžvilgiu – 1993 m. rugpjūčio 2 d. Sprendimo
         Komisija prieš Italiją, C‑139/92, Rink. p. I‑4707, 3 punktas bei 1996 m. sausio 11 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, C‑273/94, Rink. p. I‑31, 15 punktas).

      61      Tokios priemonės, kokios numatytos Įstatymo Nr. 3037/2002 2 straipsnio 1 dalyje ir 3 straipsnyje, kiek jos draudžia eksploatuoti
         bet kokius elektrinius, elektromechaninius ir elektroninius žaidimus, įskaitant bet kokius kompiuterinius žaidimus, visose
         viešose ir privačiose vietose, išskyrus kazino, ir žaisti žaidimus interneto paslaugų teikimo įmonėse esančiais kompiuteriais
         bei reikalauja gauti specialų leidimą tokių įmonių veiklai vykdyti, turi būti kvalifikuojamos kaip techniniai reglamentai
         Direktyvos 98/34 1 straipsnio 11 punkto prasme (žr. šiuo atžvilgiu 2005 m. balandžio 21 d. Sprendimą Lindberg, C‑267/03, Rink. p. I‑3247).

      62      Tokiomis aplinkybėmis Graikijos Respublika privalėjo pateikti tokių techninių reglamentų projektą taikydama Direktyvos 98/34
         8 straipsnio 1 dalies pirmąją pastraipą (žr. ypač minėto sprendimo Komisija prieš Portugaliją 40 punktą).

      63      Tačiau šioje byloje neginčijama, kad toks pateikimas nebuvo atliktas.

      64      Šio įpareigojimo negali paneigti poreikis priimti Įstatymą Nr. 3037/2002 skubos tvarka, kad greitai ir nedelsiant būtų išspręsta
         dėl elektrinių, elektromechaninių bei elektroninių žaidimų eksploatacijos atsiradusi socialinė problema, taip išsaugant viešąją
         tvarką.

      65      Iš tiesų Graikijos Respublika negali remtis Direktyvos 98/34 9 straipsnio 7 dalies pirmoje įtraukoje numatyta išimtimi, nes
         neginčijama, kad šio įstatymo priėmimo dieną Graikijoje nebuvo šia nuostata numatytos padėties.

      66      Todėl reikia konstatuoti, kad priėmusi Įstatymą Nr. 3037/2002, prieš tai jo projekto nepateikusi Komisijai, Graikijos Respublika
         neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 98/34 8 straipsnio 1 dalies pirmąją pastraipą.

      67      Todėl trečiasis Komisijos ieškinyje nurodytas kaltinimas taip pat yra pagrįstas.

      68      Iš viso to, kas išdėstyta pirmiau, darytina išvada, kad Įstatymo Nr. 3037/2002 2 straipsnio 1 dalyje ir 3 straipsnyje įtvirtinusi
         draudimą, kurį pažeidus to paties įstatymo 4 ir 5 straipsniuose numatytos baudžiamosios ir administracinės teisės sankcijos,
         įrengti ir eksploatuoti bet kokius elektrinius, elektromechaninius bei elektroninius žaidimus, įskaitant bet kokius kompiuterinius
         žaidimus, visose viešose arba privačiose vietose, išskyrus kazino, Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 28,
         43 ir 49 straipsnius bei Direktyvos 98/34 8 straipsnį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      69      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
         šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Graikijos Respublika pralaimėjo bylą, ši turi jas
         padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Įstatymo Nr. 3037/2002 2 straipsnio 1 dalyje ir 3 straipsnyje įtvirtinusi draudimą, kurį pažeidus to paties įstatymo 4 ir
            5 straipsniuose numatytos baudžiamosios ir administracinės teisės sankcijos, įrengti ir eksploatuoti bet kokius elektrinius,
            elektromechaninius bei elektroninius žaidimus, įskaitant bet kokius kompiuterinius žaidimus, visose viešose arba privačiose
            vietose, išskyrus kazino, Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 28, 43 ir 49 straipsnius bei 1998 m. birželio
            22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/34/EB, nustatančios informacijos apie techninius standartus, reglamentus
            ir informacinės visuomenės paslaugų taisykles teikimo tvarką, su pakeitimais, padarytais 1998 m. liepos 20 d. Europos Parlamento
            ir Tarybos direktyva 98/48/EB, 8 straipsnį.
      2.      Priteisti iš Graikijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: graikų.


1978 m. gegužės 25 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # A. Racke prieš Hauptzollamt Mainz. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht Rheinland-Pfalz - Vokietija. # Piniginės kompensacinės sumos. # Byla 136/77.


2016 m. lapkričio 23 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#Europos Komisija prieš Prancūzijos Respubliką.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 91/271/EEB – Miesto nuotekų valymas – 4 straipsnio 1 ir 3 dalys – Antrinis arba jam prilygstantis valymas.#Byla C-314/15.


2016 m. balandžio 27 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Niagara Bottling LLC prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą.#Europos Sąjungos prekių ženklas – Europos Sąjungoje galiojanti tarptautinė registracija – Žodinis prekių ženklas NIAGARA – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktai.#Byla T-89/15.


title: 2009 m. rugsėjo 10 d. Tarnautojų teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Joachim Behmer prieš Europos Parlamentą. # Viešoji tarnyba - Pareigūnai - Pareigų paaukštinimas. # Byla F-124/07.

text:
      TARNAUTOJŲ TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2009 m. rugsėjo 10 d.
      Byla F‑124/07
      Joachim Behmer
      prieš
      Europos Parlamentą
      „Viešoji tarnyba – Pareigūnai – Pareigų paaukštinimas – 2006 m. pareigų paaukštinimo procedūra – Pareigų paaukštinimo procedūros taisyklių teisėtumas – Konsultavimasis su Pareigūnų tarnybos nuostatų komitetu – Nuopelnų balų skyrimo procedūra Parlamente – Nuopelnų palyginimas – Personalo atstovų diskriminacija“
      Dalykas: Pagal EB 236 ir AE 152 straipsnius pareikštas ieškinys, kuriuo J. Behmer prašo panaikinti Parlamento sprendimą skirti jam
         du nuopelnų balus už 2005 metus ir sprendimą nepaaukštinti jo pareigų paskiriant į AD 13 lygį per 2006 m. pareigų paaukštinimo
         procedūrą.

      Sprendimas: Atmesti ieškinį. Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Santrauka
      1.      Pareigūnai – Vertinimas – Vertinimo ataskaita – Parengimas – Pareigūnai, vykdantys darbuotojų atstovavimo funkcijas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 43 straipsnis, II priedo 1 straipsnio šešta pastraipa)
      2.      Pareigūnai – Pareigų paaukštinimas – Sprendimas skirti nuopelnų balų – Pareiga motyvuoti – Apimtis
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 45 straipsnis)
      3.      Pareigūnai – Pareigų paaukštinimas – Nuopelnų palyginimas – Nuopelnų balai, kuriuos skiria tik tarnybos vietos generalinis
            direktoratas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 45 straipsnis)
      4.      Pareigūnai – Pareigūnų tarnybos nuostatai – Bendrosios įgyvendinimo nuostatos – Pareiga paskelbti tokias nuostatas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 45 straipsnis ir 110 straipsnio 1 dalis)
      5.      Prieštaravimas dėl teisėtumo – Apimtis – Aktai, dėl kurių gali būti pareikštas prieštaravimas dėl teisėtumo – Priemonės, kurios
            buvo panaikintos faktinių aplinkybių atsiradimo momentu – Netaikymas
      (EB 241 straipsnis)
      6.      Pareigūnai – Pareigų paaukštinimas – Kriterijai – Nuopelnai – Atsižvelgimas į stažą – Papildomas kriterijus
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 45 straipsnis)
      7.      Pareigūnai – Pareigų paaukštinimas – Procedūra
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 45 straipsnis)
      8.      Pareigūnai – Pareigų paaukštinimas – Nuopelnų palyginimas – Būdai – Pareiga palyginti visus pareigūnus, kurių pareigos gali
            būti paaukštinamos – Nebuvimas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 45 straipsnis)
      1.      Nors pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų II priedo 1 straipsnio šeštos pastraipos pirmą sakinį personalo atstovų funkcijos laikomos
         pareigūno įprastos tarnybos dalimi, vien tokių funkcijų vykdymo nepakanka pareigūnui skirtinų nuopelnų balų skaičiaus padidinimui
         pagrįsti. Aplinkybė, kad nebuvo atsižvelgta į personalo atstovavimo funkcijas, pati savaime nėra diskriminacija arba diskriminacijos
         prielaida.

      (žr. 50, 51 ir 165 punktus)
      Nuoroda:
      Tarnautojų teismo praktika: 2007 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Diomede Basili prieš Komisiją, F‑108/06, Rink. VT p. I‑A‑1‑0000 ir II‑A‑1‑0000, 37 punktas.

      2.      Tik tuomet, kai Ataskaitų komitetas konstatuoja konkrečias aplinkybes, kuriomis remiantis abejojama siūlymų skirti nuopelnų
         balų teisėtumu arba pagrįstumu, sprendimas skirti nuopelnų balų, kuriuo, nepatikslinant motyvų, nukrypstama nuo Ataskaitų
         komiteto nuomonės, turi būti panaikintas.

      (žr. 60 punktą)
      Nuoroda:
      Pirmosios instancijos teismo praktika: 2006 m. gegužės 16 d. Sprendimo Magone prieš Komisiją, T‑73/05, Rink. VT p. I‑A‑2‑107 ir II‑A‑2‑485, 54 punktas.

      3.      Pagal Europos Parlamento nustatytą nuopelnų balų skyrimo tvarką skiriant nuopelnų balus pareigūno nuopelnai palyginami gali
         būti tik pareigūno tarnybos vietos generaliniame direktorate, todėl kiekvienas direktorato arba tarnybos pareigūnas, kurio
         pareigos gali būti paaukštintos, dėl riboto nuopelnų balų skaičiaus varžosi su visais kitais savo direktorato arba tarnybos
         pareigūnais, nesvarbu prie kokio lygio arba prie kokios pareigų grupės direktorate ar tarnyboje jie priskirti.

      (žr. 64 punktą)
      Nuoroda:
      Tarnautojų teismo praktika: 2008 m. spalio 8 d. Sprendimo Barbin prieš Parlamentą, F‑44/07, Rink. VT p. I‑A‑1‑0000 ir II‑A‑1‑0000, 43 ir 44 punktai.

      4.      Bendrijos institucija privalo priimti įgyvendinimo priemones, kaip numatyta Pareigūnų tarnybos nuostatų 110 straipsnio 1 dalyje,
         pasitarusi su Pareigūnų tarnybos nuostatų komitetu ir Personalo komitetu, tik tuo atveju, kai nuostata yra privalomojo pobūdžio
         arba kai Pareigūnų tarnybos nuostatų tekstas toks neaiškus arba netikslus, kad kyla abejonių dėl tinkamo jų taikymo.

      Dėl pareigų paaukštinimo procedūros taisyklių priėmimo reikia konstatuoti, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų 45 straipsnyje
         nereikalaujama priimti bendrųjų įgyvendinimo nuostatų, kaip tai suprantama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 110 straipsnio
         1 dalį. Be to, nenustatyta, jog šio 45 straipsnio tekstas yra toks neaiškus ir netikslus, kad būtina priimti bendrąsias įgyvendinimo
         nuostatas siekiant išvengti netinkamo jo taikymo.

      (žr. 91 ir 92 punktus)
      Nuoroda:
      Teisingumo Teismo praktika: 1965 m. kovo 31 d. Sprendimas Rauch prieš Komisiją, 16/64, Rink. p. 179, 193; 1965 m. kovo 31 d. Sprendimas Vandevyvere prieš Parlamentą, 23/64, Rink. p. 205, 215; 1965 m. liepos 8 d. Sprendimas Prakash prieš Komisiją, 19/63 ir 65/63, Rink. p. 677, 695.

      Pirmosios instancijos teismo praktika: 1997 m. liepos 9 d. Sprendimo Echauz Brigaldi ir kt. prieš Komisiją, T‑156/95, Rink. VT p. I‑A‑171 ir II‑509, 53 punktas.

      5.      Prieštaravimo dėl teisėtumo apimtis turi būti ribojama tiek, kiek tai būtina išspręsti ginčą; todėl, pirma, bendro pobūdžio
         aktas, kurio teisėtumas yra ginčijamas, turi būti tiesiogiai arba netiesiogiai taikomas klausimui, dėl kurio pareikštas ieškinys,
         ir, antra, individualus sprendimas ir nagrinėjamas bendro pobūdžio aktas turi būti tiesiogiai teisiškai susiję.

      Taigi ieškovui neturėtų būti naudinga panaikinti priemones, kurios nebebuvo taikytinos faktinių aplinkybių atsiradimo momentu.
         Todėl kaip nepriimtiną reikia atmesti prieštaravimą dėl teisėtumo, pareikštą dėl priemonių, panaikintų iki ieškinio pareiškimo.

      (žr. 95 ir 96 punktus)
      Nuoroda:
      Pirmosios instancijos teismo praktika: 1993 m. spalio 26 d. Sprendimo Reinarz prieš Komisiją, T‑6/92 ir T‑52/92, Rink. p. II‑1047, 57 punktas; 1998 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo De Persio prieš Komisiją, T‑23/96, Rink. VT p. I‑A‑483 ir II‑1413, 54 punktas.

      6.      Tarp Pareigūnų tarnybos nuostatų 45 straipsnyje išvardytų kriterijų, kurie yra lemiami paaukštinant pareigas, nenurodytas
         tarnybos stažas, todėl šis kriterijus taikomas tik kaip papildomas. Vadinasi, Europos Parlamento vidaus teisės nuostata, pagal
         kurią nuopelnų palyginimas apima pareigūnų nuopelnų po paskutinio jų pareigų paaukštinimo pastovumo analizę, turi būti aiškinama
         neviršijant Pareigūnų tarnybos nuostatų 45 straipsniu ir kitomis Parlamente galiojančiomis vidaus teisės normomis nustatytų
         ribų. Todėl tarnybos stažas nėra pagrindinis pareigų paaukštinimo kriterijus ir administracija gali nuspręsti į jį atsižvelgti
         siekdama atskirti kandidatus. Vis dėlto į jį atsižvelgiama per kitus elementus, numatytus įgyvendinimo priemonėse, pagal kurias
         administracija neprivalo atsižvelgti į visą pareigūno profesinę patirtį.

      (žr. 106, 110, 141 ir 142 punktus)
      Nuoroda:
      Pirmosios instancijos teismo praktika: 2003 m. balandžio 9 d. Sprendimo Tejada Fernández prieš Komisiją, T‑134/02, Rink. VT p. I‑A‑125 ir II‑609, 42 punktas ir jame nurodyta teismo praktika.

      7.      Dėl Paskyrimų tarnybos nustatytos pareigų paaukštinimo tvarkos reikia pažymėti, kad Patariamojo pareigų paaukštinimo komiteto
         rekomendacijos yra tik vienas iš pareigų paaukštinimo procedūros etapų ir jos nėra privalomos administracijai. Taigi, kai
         procedūra užbaigiama sprendimu nepaaukštinti pareigūno pareigų, aplinkybė, kad pateikdamas rekomendacijas komitetas neturėjo
         galutinio sprendimo dėl nuopelnų balų skyrimo minėtam pareigūnui, nėra svarbi, jeigu minėta tarnyba apie šį galutinį sprendimą
         žinojo priimdama sprendimus dėl pareigų paaukštinimo.

      (žr. 132 ir 133 punktus)
      8.      Nei Pareigūnų tarybos nuostatų 45 straipsnyje, nei Europos Parlamento priimtose vidaus priemonėse nereikalaujama, kad Patariamasis
         pareigų paaukštinimo komitetas lygintų visų pareigūnų, kurių pareigos gali būti paaukštinamos, nuopelnus. Todėl minėtas komitetas
         neprivalo nagrinėti vertinimo ataskaitų ir glaustos informacijos apie visus pareigūnus, tačiau turi turėti šiuos dokumentus,
         kad prireikus galėtų jais remtis.

      Kadangi Pareigų paaukštinimo komitetas neprivalo lyginti visų pareigūnų, savo darbus jis gali grįsti tik generalinių direktoratų
         parengtais pareigūnų, kurių pareigas rekomenduojama paaukštinti, sąrašais. Taip yra juo labiau todėl, kad rengdami rekomendacijas
         generaliniai direktoratai palygino nuopelnus, taigi komitetas gali jomis remtis, kad žinotų, kokie pareigūnų nuopelnai buvo
         palyginti.

      (žr. 140 ir 146 punktus)