title: 2010 m. spalio 6 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Europos Komisija prieš Belgijos Karalystę.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 2002/22/EB (Universaliųjų paslaugų direktyva) - Elektroniniai ryšiai - Tinklai ir paslaugos - 12 straipsnis - Įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas sąnaudų apskaičiavimas - Socialinis universaliųjų paslaugų komponentas - 13 straipsnis - Įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas finansavimas - Pripažinimas, kad egzistuoja nepagrįstai didelė prievolė.#Byla C-222/08.

text:
      Byla C‑222/08
      Europos Komisija
      prieš
      Belgijos Karalystę
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 2002/22/EB (Universaliųjų paslaugų direktyva) – Elektroniniai ryšiai – Tinklai ir paslaugos – 12 straipsnis – Įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas sąnaudų apskaičiavimas – Socialinis universaliųjų paslaugų komponentas – 13 straipsnis – Įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas finansavimas – Nepagrįstai didelės prievolės buvimo nustatymas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Teisės aktų derinimas – Telekomunikacijų sritis – Universaliosios paslaugos ir paslaugų gavėjų teisės – Direktyva 2002/22
            – Įpareigojimai teikti universaliąsias paslaugas, įskaitant įpareigojimus teikti socialines paslaugas – Sąnaudų apskaičiavimas
            – Nepagrįstai didelė prievolė
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/22 12 straipsnio 1 dalis ir IV priedas)
      2.        Teisės aktų derinimas – Telekomunikacijų sritis – Universaliosios paslaugos ir paslaugų gavėjų teisės – Direktyva 2002/22
            – Įpareigojimai teikti universaliąsias paslaugas, įskaitant įpareigojimus teikti socialines paslaugas – Sąnaudų apskaičiavimas
            – Nepagrįstai didelė prievolė
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/22 21 konstatuojamoji dalis)
      3.        Teisės aktų derinimas – Telekomunikacijų sritis – Universaliosios paslaugos ir paslaugų gavėjų teisės – Direktyva 2002/22
            – Įpareigojimai teikti universaliąsias paslaugas, įskaitant įpareigojimus teikti socialines paslaugas – Sąnaudų apskaičiavimas
            – Nepagrįstai didelė prievolė
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/22 13 straipsnio 1 dalis)
      4.        Teisės aktų derinimas – Telekomunikacijų sritis – Universaliosios paslaugos ir paslaugų gavėjų teisės – Direktyva 2002/22
            – Įpareigojimai teikti universaliąsias paslaugas, įskaitant įpareigojimus teikti socialines paslaugas – Sąnaudų apskaičiavimas
            – Nepagrįstai didelė prievolė
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/22 12 straipsnio 1 dalis ir IV priedas)
      1.        Direktyvos 2002/22 dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis,
         12 straipsnio 1 dalies antros pastraipos ir IV priedo nuostatose nustatomos taisyklės, pagal kurias turi būti apskaičiuojamos
         universaliųjų paslaugų teikimo grynosios sąnaudos tais atvejais, kai nacionalinės reguliavimo institucijos konstatuoja, kad
         toks teikimas gali būti nepagrįstai didelė prievolė. Tačiau nei iš minėto 12 straipsnio 1 dalies, nei iš kurios nors kitos
         šios direktyvos nuostatos neišplaukia, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas būtų ketinęs pats nustatyti sąlygas, kurioms esant
         tokios reguliavimo institucijos turėtų iš anksto manyti, jog toks teikimas gali būti nepagrįstai didelė prievolė. Esant tokioms
         aplinkybėms, nustatydama sąlygas, pagal kurias turi būti nusprendžiama, ar minėta prievolė yra nepagrįstai didelė, valstybė
         narė nepažeidžia įsipareigojimų pagal šios direktyvos 12 straipsnį.

      (žr. 44–45 punktus)
      2.        Iš Direktyvos 2002/22 dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis,
         21 konstatuojamosios dalies matyti, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas ketino susieti grynųjų sąnaudų, kurios įmonei gali
         susidaryti dėl universaliųjų paslaugų teikimo, padengimo mechanizmus su per didelės prievolės šiai įmonei buvimu. Šiomis aplinkybėmis
         manydamas, kad universaliųjų paslaugų teikimo grynosios sąnaudos visoms atitinkamoms įmonėms nebūtinai yra per didelė prievolė,
         jis ketino atmesti galimybę, jog bet kokios universaliųjų paslaugų teikimo grynosios sąnaudos automatiškai suteikia teisę
         į kompensaciją. Tokiomis aplinkybėmis nepagrįstai didelė prievolė, kurios buvimą turi pripažinti nacionalinė reguliavimo institucija
         prieš skirdama bet kokią kompensaciją, yra prievolė, kuri kiekvienai atitinkamai įmonei yra per didelė, kad ši įmonė galėtų
         ją įvykdyti, atsižvelgiant į visus jos rodiklius, visų pirma įrangos lygį, ekonominę ir finansinę situaciją bei užimamą rinkos
         dalį.

      (žr. 49 punktą)
      3.        Jeigu nacionalinė reguliavimo institucija konstatuoja, kad vienai ar kelioms universaliųjų paslaugų teikėjomis paskirtoms
         įmonėms tenka nepagrįstai didelė prievolė, ir jei bent viena iš šių įmonių paprašo už tai kompensacijos, valstybė narė turi
         taikyti šiuo tikslu reikalingus mechanizmus, numatytus Direktyvos 2002/22 dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių,
         susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis, 13 straipsnio 1 dalies a punkte, pagal kurį ši kompensacija, be to,
         turi būti susieta su pagal šios direktyvos 12 straipsnį apskaičiuotomis grynosiomis sąnaudomis.

      Todėl pagal Direktyvos 2002/22 13 straipsnio 1 dalį tenkančių įsipareigojimų neįvykdo valstybė narė, kuri bendrai ir remdamasi
         universaliųjų paslaugų teikėjo, kuris anksčiau buvo vienintelis šių paslaugų teikėjas, grynųjų sąnaudų apskaičiavimu, konkrečiai
         neįvertinusi grynųjų sąnaudų, tenkančių kiekvienam atitinkamam operatoriui dėl universaliųjų paslaugų tiekimo, ir visų tokio
         operatoriaus rodiklių, pavyzdžiui, jo įrangos lygio ar ekonominės ir finansinės situacijos, pripažįsta, kad visoms įmonėms,
         kurios nuo šiol turi teikti šias paslaugas, dėl tokio teikimo iš tiesų tenka nepagrįstai didelė prievolė.

      (žr. 51, 86 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
      4.        Įsipareigojimų pagal Direktyvos 2002/22 dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių
         tinklais ir paslaugomis, 12 straipsnio 1 dalį neįvykdo valstybė narė, kuri nenumato, kad apskaičiuojant socialinio universaliųjų
         paslaugų komponento teikimo grynąsias sąnaudas turi būti atsižvelgiama į komercinę naudą, įskaitant nematerialią naudą, kurią
         gauna įmonės, turinčios tokio teikimo įpareigojimą.

      Iš Direktyvos 2002/22 12 straipsnio 1 dalies antros pastraipos a punkto ir IV priedo nuostatų matyti, kad universaliųjų paslaugų
         teikimo grynųjų sąnaudų apskaičiavimas turi apimti naudą, įskaitant nematerialią naudą, kurią atitinkamas operatorius gauna
         dėl tokio teikimo. Kadangi šios nuostatos priklauso suderintai reguliavimo sistemai, kurią siekiama sukurti minėta direktyva,
         nustatydamos sąlygas, pagal kurias turi būti apskaičiuojamos universaliųjų paslaugų teikimo grynosios sąnaudos, valstybės
         narės turi atsižvelgti į šią naudą.

      (žr. 84, 86 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2010 m. spalio 6 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 2002/22/EB (Universaliųjų paslaugų direktyva) – Elektroniniai ryšiai – Tinklai ir paslaugos – 12 straipsnis – Įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas sąnaudų apskaičiavimas – Socialinis universaliųjų paslaugų komponentas – 13 straipsnis – Įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas finansavimas – Nepagrįstai didelės prievolės buvimo nustatymas“
      Byloje C‑222/08
      dėl 2008 m. gegužės 22 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Komisija, atstovaujama H. van Vliet ir A. Nijenhuis, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Belgijos Karalystę, atstovaujamą T. Materne ir M. Jacobs, padedamų avocat S. Depré,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J.‑C. Bonichot (pranešėjas), teisėjai C. Toader, K. Schiemann, P. Kūris ir L. Bay Larsen,
      generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. kovo 17 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2010 m. birželio 22 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad nevisiškai perkėlusi 2002 m. kovo 7 d. Europos
         Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių
         ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų paslaugų direktyva) (OL L 108, p. 51; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
         13 sk., 29 t., p. 367), 12 straipsnio 1 dalį, 13 straipsnio 1 dalį ir IV priedo A dalį Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų
         pagal šią direktyvą ir EB 249 straipsnį.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
       Direktyva 2002/22
      2        Direktyvos 2002/22 ketvirtoje konstatuojamojoje dalyje nurodoma, kad „teikiant universaliąsias paslaugas (tai yra apibrėžtą
         minimalų paslaugų rinkinį visiems galutiniams paslaugų gavėjams prieinama kaina), kai kurios paslaugos kai kuriems galutiniams
         paslaugų gavėjams gali būti teikiamos skirtingomis nei rinkos kainomis. Tačiau kompensuojant įmonėms, paskirtoms teikti tokias
         paslaugas tokiomis aplinkybėmis, neturi būti iškraipoma konkurencija, jei paskirtosioms įmonėms kompensuojamos specifinės
         grynosios sąnaudos ir jei grynosios sąnaudos susigrąžinamos konkurencijos atžvilgiu neutraliu būdu“.

      3        Remiantis Direktyvos 2002/22 aštuoniolikta konstatuojamąja dalimi:

      „Tais atvejais, kai įrodoma, kad nuostolinga vykdyti universaliųjų paslaugų įpareigojimus arba kad grynosios sąnaudos viršija
         įprastas komercines normas, valstybės narės prireikus turėtų nustatyti tokių įpareigojimų grynųjų sąnaudų finansavimo mechanizmus.
         <…>“

      4        Direktyvos 2002/22 21 konstatuojamoji dalis suformuluota taip:

      „Kai universaliosios paslaugos įpareigojimas įmonei yra nesąžininga prievolė, tikslinga valstybėms narėms leisti nustatyti
         veiksmingus grynųjų sąnaudų susigrąžinimo mechanizmus. <...>“

      5        Remiantis Direktyvos 2002/22 3 straipsniu „Universaliųjų paslaugų prieinamumas“:

      „1.      Valstybės narės užtikrina, kad jų teritorijoje, nepriklausomai nuo geografinės vietos ir atsižvelgiant į konkrečias nacionalines
         sąlygas, prieinama kaina visiems galutiniams paslaugų gavėjams būtų prieinamos nurodytos kokybės šioje direktyvoje nustatytos
         paslaugos.

      2.      Valstybės narės, laikydamosi objektyvumo, skaidrumo, proporcingumo ir nediskriminavimo principų, nustato veiksmingiausią ir
         tinkamiausią būdą, kuris užtikrintų universaliųjų paslaugų įgyvendinimą. Jos stengiasi kuo labiau mažinti rinkos iškraipymus,
         ypač siekia, kad kainos ir kitos paslaugų teikimo sąlygos nesiskirtų nuo įprastų komercinių sąlygų, kartu saugodamos visuomenės
         interesus.“

      6        Direktyvos 2002/22 8 straipsnyje „Įmonių paskyrimas“ nurodyta:

      „1.      Valstybės narės gali paskirti vieną ar kelias įmones universaliųjų paslaugų teikimui <...> užtikrinti <...>
      2.      Skirdamos įmones universaliosioms paslaugoms teikti visoje teritorijoje ar jos dalyje, valstybės narės taiko veiksmingą, objektyvų,
         skaidrų ir nediskriminacinį mechanizmą, kad a priori gali būti paskirta bet kuri įmonė. Paskyrimo metodai užtikrina, kad universaliosios paslaugos bus teikiamos ekonominiu požiūriu
         efektyviai, ir jie gali būti naudojami kaip priemonė universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynosioms sąnaudoms nustatyti pagal
         12 straipsnį.“

      7        Direktyvos 2002/22 9 straipsnyje „Tarifų prieinamumas“ numatyta:

      „1.      Nacionalinės reguliavimo institucijos kontroliuoja 4, 5, 6 ir 7 straipsniuose nurodytų universaliųjų paslaugų įpareigojimų,
         kuriuos vykdo paskirtosios įmonės, mažmeninių tarifų pasikeitimus ir lygį, lygindamos su nacionalinėmis vartotojų kainomis
         ir pajamomis [Nacionalinės reguliavimo institucijos stebi paslaugų, kurioms pagal 4, 5, 6 ir 7 straipsnius taikomi įpareigojimai
         teikti universaliąsias paslaugas ir kurias teikia paskirtosios įmonės, mažmeninių tarifų pokyčius ir lygį, pirmiausia nacionalinių
         vartotojų kainų ir pajamų atžvilgiu].

      2.      Valstybės narės, atsižvelgdamos į nacionalines sąlygas, gali reikalauti, kad paskirtosios įmonės vartotojams pateiktų tarifų
         pasirinkimo galimybes ar paketus, kurie skiriasi nuo įprastomis komercinėmis sąlygomis taikomų tarifų, visų pirma siekdamos
         užtikrinti, kad mažas pajamas ar specialius socialinius poreikius turintys asmenys galėtų naudotis viešai prieinama telefono
         ryšio paslauga.

      <...>“
      8        Direktyvos 2002/22 12 straipsnio „Įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas sąnaudų apskaičiavimas“ 1 dalyje nurodyta:

      „Kai nacionalinės reguliavimo institucijos mano, kad 3–10 straipsniuose nurodytų universaliųjų paslaugų teikimas paskirtosioms
         įmonėms gali būti nepagrįstai didelė prievolė, jos apskaičiuoja universaliųjų paslaugų teikimo grynąsias sąnaudas.

      Tuo tikslu nacionalinės reguliavimo institucijos:
      a)      pagal IV priedo A dalį apskaičiuoja universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynąsias sąnaudas atsižvelgdamos į rinkos naudą,
         kurią gauna įmonė, paskirta teikti universaliąsias paslaugas; arba

      b)      pasinaudoja universaliųjų paslaugų teikimo grynosiomis sąnaudomis, kurios yra nustatytos taikant skyrimo mechanizmą pagal
         8 straipsnio 2 dalį.“

      9        Remiantis Direktyvos 2002/22 13 straipsniu „Įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas finansavimas“:

      „1.      Kai, remdamosi 12 straipsnyje nurodytu grynųjų sąnaudų apskaičiavimu, nacionalinės reguliavimo institucijos nustato, kad įmonei
         universaliosios paslaugos įpareigojimai yra nepagrįstai didelė prievolė, valstybės narės paskirtosios įmonės prašymu nusprendžia:

      a)      pradėti skaidriai taikyti tai įmonei nustatytų grynųjų sąnaudų kompensavimo iš viešųjų lėšų mechanizmą ir (arba)
      b)      paskirstyti universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynąsias sąnaudas elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų teikėjams.
      <...>“
      10      Direktyvos 2002/22 IV priedo A dalyje aprašomas būdas, kaip turi būti apskaičiuojamos įpareigojimų teikti universaliąsias
         paslaugas grynosios sąnaudos:

      „Universaliųjų paslaugų įpareigojimai – tai valstybės narės reikalaujamos iš įmonės paslaugos, susijusios su tinklo ar paslaugos
         teikimu visoje nurodytoje geografinėje teritorijoje, įskaitant prireikus vidutines kainas toje geografinėje teritorijoje už
         tos paslaugos teikimą ar specialius galimus tarifus vartotojams, turintiems mažas pajamas ar specialių socialinių poreikių.

      Nacionalinės reguliavimo institucijos privalo apsvarstyti visas priemones, kurios užtikrintų įmonių (paskirtų ar nepaskirtų)
         paskatas ekonomiškai vykdyti universaliųjų paslaugų įpareigojimus. Universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynosios sąnaudos
         – tai [skirtumas tarp] paskirtosios įmonės grynosios sąnaudos [grynųjų sąnaudų], kai ji dirba teikdama universaliąsias paslaugas,
         ir jos grynosios sąnaudos [grynųjų sąnaudų], kai ji dirba tokių paslaugų neteikdama. Ši taisyklė taikoma nepriklausomai nuo
         to, ar tam tikroje valstybėje narėje tinklas yra iki galo išplėtotas, ar jis dar plėtojamas ir plečiamas. Reikia atkreipti
         dėmesį į tai, kad būtų teisingai apskaičiuotos sąnaudos, kurių paskirtoji įmonė būtų nusprendusi vengti, jei jai nebūtų nustatyti
         universaliųjų paslaugų įpareigojimai. Apskaičiuojant grynąsias sąnaudas, reikia įvertinti ir naudą, įskaitant nematerialią
         naudą, kurią gauna universaliųjų paslaugų operatorius.

      <...>“
      11      Remdamosi Direktyvos 2002/22 38 straipsniu, valstybės narės turėjo priimti įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję
         ne vėliau kaip iki 2003 m. liepos 24 d., įgyvendina šią direktyvą, apie tai nedelsdamos pranešti Komisijai ir taikyti šias
         nuostatas nuo 2003 m. liepos 25 dienos.

       Nacionalinės teisės aktai
      12      2005 m. birželio 20 d. Belgijos Karalystė priėmė Elektroninių ryšių įstatymą (2005 m. birželio 20 d. Moniteur belge, p. 28070, toliau – 2005 m. birželio 13 d. įstatymas), kuris vėliau buvo pakeistas 2007 m. balandžio 25 d. Įstatymu dėl įvairių
         nuostatų (IV) (2007 m. gegužės 8 d. Moniteur belge, p. 25103, toliau – 2007 m. balandžio 25 d. įstatymas).

      13      2005 m. birželio 13 d. įstatymo, iš dalies pakeisto 2007 m. balandžio 25 d. įstatymu, 74 straipsnis suformuluotas taip:

      „Socialinį universaliųjų paslaugų komponentą sudaro specialūs tarifai, kuriuos tam tikroms vartotojų kategorijoms taiko visi
         operatoriai, siūlantys vartotojams viešojo telefono ryšio paslaugas.

      Pirmoje pastraipoje nurodytos vartotojų kategorijos, tarifai ir tokių tarifų suteikimo procedūra nustatyti priede.
      [Belgijos pašto paslaugų ir telekomunikacijų] Institutas (toliau – Institutas) kasmet pateikia [už klausimus, susijusius su
         elektroniniais ryšiais, atsakingam] ministrui ataskaitą apie santykinę operatorių dalį atsižvelgiant į bendrą socialiai remtinų
         vartotojų skaičių, palyginti su jų užimama rinkos dalimi, kuri nustatoma remiantis apyvarta viešojo telefono ryšio paslaugų
         rinkoje.

      Įsteigiamas universaliųjų paslaugų teikimo taikant socialinius tarifus fondas, iš kurio kompensuojama socialinius tarifus
         taikantiems teikėjams, šiuo tikslu Institutui pateikusiems paraiškas. Šis fondas turi teisinį subjektiškumą ir yra valdomas
         Instituto.

      Institutui pateikus savo poziciją, Karalius įsakymu, kuris aptariamas Ministrų taryboje, nustato šio mechanizmo veikimo būdą.
      Jeigu paaiškėja, kad operatoriaus suteiktų tarifų nuolaidų skaičius yra mažesnis nei tarifų nuolaidų skaičius, atitinkantis
         jo dalį bendroje viešojo telefono ryšio paslaugų rinkos apyvartoje, jis turi kompensuoti šį skirtumą.

      Jeigu paaiškėja, kad operatoriaus suteiktų tarifų nuolaidų skaičius yra didesnis nei tarifų nuolaidų skaičius, atitinkantis
         jo dalį bendroje viešojo telefono ryšio paslaugų rinkos apyvartoje, šis operatorius gauna šio skirtumo dydžio kompensaciją.

      Ankstesnėse pastraipose paminėtos kompensacijos yra mokėtinos nedelsiant. Faktiškai kompensuojama per fondą tada, kai tik
         jis pradeda veikti, tačiau vėliausiai per metus nuo šio straipsnio įsigaliojimo.

      Institutas pagal priede apibrėžtą metodą apskaičiuoja grynąsias sąnaudas visiems socialinius tarifus taikantiems operatoriams,
         kurie šiuo tikslu Institutui pateikė paraiškas.

      Institutas gali nustatyti sąnaudų ir kompensacijų apskaičiavimo sąlygas neperžengdamas šiuo įstatymu ir jo priedu nustatytų
         ribų.“

      14      2005 m. birželio 13 d. įstatymo priedo 45a straipsnyje, įterptame 2007 m. balandžio 25 d. įstatymo 200 straipsniu, apibrėžiamas
         metodas, taikomas apskaičiuojant socialinių tarifų grynąsias sąnaudas. Šiame 45a straipsnyje nurodoma:

      „Socialinių universaliųjų paslaugų tarifų grynosios sąnaudos yra pajamų, kurias socialinius tarifus taikantis teikėjas gautų
         įprastomis ekonominėmis sąlygomis, ir pajamų, kurias jis gauna taikydamas šiame įstatyme numatytas nuolaidas asmenims, kuriems
         taikomi socialiniai tarifai, skirtumas.

      Pirmaisiais penkeriais metais nuo šio įstatymo įsigaliojimo kompensacijos, kurias prireikus gauna istoriniai socialinius tarifus
         taikantys paslaugų teikėjai, sumažinamos Instituto nustatytu procentiniu dydžiu.

      Ankstesnėje pastraipoje minėtas procentinis dydis nustatomas remiantis netiesiogine nauda. Institutas atsižvelgia į skaičiavimus,
         kuriuos jau atliko nustatydamas istorinio, socialinius tarifus taikančio paslaugų teikėjo grynąsias sąnaudas.“

      15      2007 m. balandžio 25 d. įstatymo 202 straipsnyje nurodoma:

      „2005 m. birželio 13 d. <...> įstatymo 74 straipsnio [aštuntoje] pastraipoje esanti frazė „ankstesnėse pastraipose paminėtos
         kompensacijos yra mokėtinos nedelsiant“ turi būti aiškinama taip:

      Rengdamas 2005 m. birželio 13 d. <...> įstatymą pagal direktyvoje [2002/22] numatytas sąlygas, remiantis atitinkama istorinio
         universaliųjų paslaugų teikėjo paraiška ir Institutui nustačius grynąsias universaliųjų paslaugų teikimo sąnaudas, įstatymų
         leidėjas, kaip nacionalinė reguliavimo institucija, įvertino nepagrįstai didelį prievolės pobūdį. Šiuo klausimu įstatymų leidėjas,
         kaip, be to, nustatė Valstybės taryba, manė, kad jeigu atsižvelgiama į bet kokią netiesioginę naudą, įskaitant nematerialią
         naudą, kuri gali būti gaunama teikiant šias paslaugas, kiekviena deficitinė situacija, susidaranti remiantis grynųjų sąnaudų
         apskaičiavimu, faktiškai yra nepagrįstai didelė prievolė.“

       Ikiteisminė procedūra ir procesas Teisingumo Teisme
      16      2005 m. birželio 24 d. gavusi 2005 m. birželio 13 d. įstatymo, kuriuo Belgijos Karalystė priėmė Direktyvą 2002/22 perkeliančias
         priemones, tekstą, Komisija 2006 m. lapkričio 15 d. oficialiame pranešime išreiškė abejonių dėl tam tikrų šio įstatymo aspektų
         atitikties minėtos direktyvos 12 straipsnio 1 daliai ir 13 straipsnio 1 daliai.

      17      Savo 2007 m. vasario 16 d. atsakyme Belgijos Karalystė nurodė, kad šis įstatymas bus pakeistas; pakeitimai buvo padaryti 2007 m.
         balandžio 25 d. įstatymu.

      18      Tuomet Komisija atsisakė kai kurių savo kaltinimų. Tačiau buvo palikti du kaltinimai, būtent, pirma, kaltinimas, susijęs su
         nuostatos, numatančios, kad nacionalinė reguliavimo institucija nagrinėja klausimą, ar įpareigojimas pasiūlyti socialinius
         tarifus yra nepagrįstai didelė prievolė, nebuvimu Belgijos teisės aktuose, ir, antra, kaltinimas, susijęs su tokios reguliavimo
         institucijos atliekamu grynųjų sąnaudų, susijusių su socialinių tarifų taikymu, apskaičiavimo būdu.

      19      2007 m. birželio 29 d. Komisija priėmė pagrįstą nuomonę ir nurodė Belgijos Karalystei per du mėnesius nuo šios nuomonės gavimo
         imtis būtinų priemonių, kad į Direktyvą 2002/22 būtų tinkamai atsižvelgta.

      20      2007 m. rugpjūčio 1 d. laišku Belgijos Karalystė pateikė prašymą pratęsti terminą, tačiau Komisija jį atmetė motyvuodama tuo,
         kad šiuo klausimu numatytos sąlygos nėra įvykdytos.

      21      Manydama, kad Belgijos Karalystės pateikta informacija yra nepatenkinama, Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

       Dėl ieškinio
       Dėl pirmojo kaltinimo, susijusio su sąlygomis, leidžiančiomis nustatyti, ar įpareigojimas taikyti socialinius tarifus yra
            nepagrįstai didelė prievolė
       Šalių argumentai
      22      Komisijos teigimu, Direktyvos 2002/22 12 straipsnio 1 dalimi ir 13 straipsnio 1 dalimi nacionalinė reguliavimo institucija
         įpareigojama išnagrinėti įmonėms, paskirtoms teikti universaliąsias paslaugas, dėl šio teikimo tenkančios prievolės pobūdį.

      23      Komisija nurodo, kad priimdamas 2005 m. birželio 13 d. įstatymo 74 straipsnį su pakeitimais, padarytais 2007 m. balandžio
         25 d. įstatymu, Belgijos įstatymų leidėjas manė, kad bet kokios grynosios sąnaudos, atsirandančios dėl įpareigojimo taikyti
         socialinius tarifus, atitinkamoms įmonėms yra nepagrįstai didelė prievolė, kuri bet kuriuo atveju turi suteikti teisę į kompensaciją.
         Paskui buvo įsteigtas universaliųjų paslaugų teikimo taikant socialinius tarifus fondas, į kurį operatoriai moka įmokas ir
         kurio paskirtis – mokėti kompensacijas minėtoms įmonėms.

      24      Be klausimo, ar įstatymų leidėjas pats gali būti nacionalinė reguliavimo institucija, Komisija teigia, kad Direktyva 2002/22
         nustatoma pareiga, apskaičiuojant universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynąsias sąnaudas ir finansavimą, atlikti konkretų
         galbūt nepagrįstai didelio prievolės pobūdžio patikrinimą. Todėl tai, kad vertinama šiuo atžvilgiu priimant įstatymą, kuriuo
         siekiama nustatyti su universaliosiomis paslaugomis susijusias taisykles, yra nesuderinama su Direktyva 2002/22, nes tai prilygsta
         bendram ir abstrakčiam a priori pripažinimui, kad prievolė nepagrįstai didelė.

      25      Komisija priduria, kad pasirinktas metodas neatitinka Direktyva 2002/22 nustatytų sąlygų, nes nei Belgijos įstatymų leidėjas,
         nei Institutas niekada tinkamai nenagrinėjo, ar universaliųjų paslaugų teikimas atitinkamiems operatoriams yra nepagrįstai
         didelė prievolė.

      26      Dėl universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynųjų sąnaudų apskaičiavimo, kurį 2002 m. lapkričio 26 d. atliko Institutas, Komisija
         tvirtina: kadangi 2005 m. birželio 13 d. įstatymas buvo priimtas tik praėjus dviejiem su puse metų po to, kai Institutas pateikė
         savo nuomonę, tie skaičiavimai buvo pasenę ir neatitiko faktinės situacijos. Iš tiesų, nors minėtu įstatymu nustatyti universaliųjų
         paslaugų įpareigojimai visiems operatoriams, Instituto nuomonė dėl bendrovei Belgacom (toliau – Belgacom) tenkančių sąnaudų buvo susijusi tik su prognozėmis 2003 metams, kai ši bendrovė buvo vienintelė, turėjusi įpareigojimą taikyti
         socialinius tarifus. Dėl to ši nuomonė negali būti grindžiama tinkamu grynųjų sąnaudų apskaičiavimu, kurio pagrindu Belgijos
         Karalystė galėjo manyti, kad dėl 2005 m. birželio 13 d. įstatymo priėmimo visiems operatoriams atsirastų nepagrįstai didelė
         prievolė.

      27      Komisija daro išvadą, kad Belgijos sistema neskatina laikytis Teisingumo Teismo praktikoje įtvirtintų rentabilumo, veiksmingumo,
         objektyvumo, nediskriminavimo ir minimalaus konkurencijos iškraipymo principų, ir nurodo šiuo klausimu 2008 m. birželio 19 d.
         Sprendimą Komisija prieš Prancūziją (C‑220/07, 31 punktas).

      28      Komisija dar atkreipia dėmesį į tai, kad Instituto kompetencija, kaip ji apibrėžta Belgijos teisės aktuose, yra per daug siaura,
         nes nenumatyta, kad jis gali pripažinti, jog dėl universaliųjų paslaugų teikimo atsiranda nepagrįstai didelė prievolė.

      29      Galiausiai Komisija išreiškia nusistebėjimą dėl to, kad Belgijos įstatymų leidėjas veikė kaip nacionalinė reguliavimo institucija
         vieninteliu telekomunikacijų direktyvų aspektu – vertindamas dėl universaliųjų paslaugų teikimo atsirandančios nepagrįstai
         didelės prievolės buvimą, nors 2005 m. birželio 13 d. įstatyme nebuvo nagrinėjama ši situacija, apie kurią, be to, priešingai
         nei numato 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų
         bendrosios reguliavimo sistemos (Pagrindų direktyva) (OL L 108, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t.,
         p. 349, toliau – Pagrindų direktyva) 3 straipsnio 4 dalies reikalavimai, nebuvo skelbiama šia prasme, ir nors Belgijos konstitucine
         teise pagrįstais argumentais negali būti veiksmingai remiamasi.

      30      Remdamasi institucinės autonomijos principu, EB 249 straipsniu, taip pat Direktyvos 2002/21 vienuolikta konstatuojamąja dalimi
         ir 2 bei 3 straipsniais, Belgijos Karalystė tvirtina, kad niekas nedraudžia, jog remdamasis savo konstitucine sistema Belgijos
         parlamentas veiktų kaip nacionalinė reguliavimo institucija, kad pripažintų dėl universaliųjų paslaugų teikimo atsirandančios
         nepagrįstai didelės prievolės buvimą.

      31      Belgijos Karalystės teigimu, įstatymų leidybos keliu nustatant, kaip reikia suprasti nepagrįstai didelę prievolę, išvengiama
         nevienodo įvairių operatorių, kurie visi nuo šiol turi taikyti socialinius tarifus ir dėl to patiria nuostolių, nes šie tarifai
         yra mažesni už normalią kainą, vertinimo. Taigi visos grynosios sąnaudos, kurių priverstos patirti teikti universaliąsias
         paslaugas paskirtosios įmonės kaip šių paslaugų teikėjos, turi būti laikomos nepagrįstai didele prievole, ir dėl to jas reikia
         kompensuoti.

      32      Belgijos Karalystė paaiškina, kad nacionalinei reguliavimo institucijai priskirtos funkcijos, susijusios su socialinių universaliųjų
         paslaugų teikimu, buvo paskirstytos tarp įstatymų leidėjo ir Instituto, kuris, būdamas vykdančiąja institucija, pagal įstatymu
         nustatytus kriterijus nustato kiekvieno operatoriaus teisę į kompensaciją.

      33      Belgijos Karalystė pažymi, kad tokia liberalizuota specifinių socialinių universaliųjų paslaugų sistema, kokia nagrinėjama
         šiuo atveju, kai visi operatoriai yra paskirti šių paslaugų teikėjais, prisideda prie nuolatinės konkurencijos tarp operatorių
         ir suteikia vartotojams didelės naudos.

      34      Kaip nurodo Belgijos Karalystė, vis dėlto geram tokios sistemos veikimui reikia, kad visi operatoriai turėtų garantijas, susijusias
         su galimybe gauti kompensaciją. Šiuo tikslu numatyta kompensacija padengia teisėtų nuolaidų, kurias jie privalėjo suteikti
         tam, kad patenkintų socialinių abonentų poreikius, sumą tiek, kiek proporciniu atžvilgiu viršijama atitinkama jų užimama rinkos
         dalis. Taip apibrėžtos grynosios sąnaudos atitinka tai, kas Direktyvos 2002/22 IV priedo A dalies trečioje pastraipoje vadinama
         „sąnaudomis, priskiriamomis <...> konkretiems galutiniams paslaugų gavėjams ar jų grupėms, kurie gali būti aptarnaujami tik
         <...> tokiomis sąnaudomis, kurios viršija įprastas komercines normas“.

      35      Dėl Komisijos argumento, jog Belgijos teisės aktuose nenumatomas galbūt nepagrįstai didelio prievolės, išplaukiančios iš universaliųjų
         paslaugų įpareigojimų, pobūdžio patikrinimas, Belgijos Karalystė nurodo, kad įstatymų leidėjas manė, jog prievolė yra nepagrįstai
         didelė, jeigu patiriamos grynosios sąnaudos ir pateikiama finansavimo paraiška. Bet koks kitas nepagrįstai didelio prievolės
         pobūdžio vertinimas Belgijos sistemos atveju reikštų konkurencijos tarp atitinkamų įmonių iškraipymą, nes nors joms visoms
         tenka tokie patys įpareigojimai, teisę prašyti kompensacijos turi tik kai kurios jų.

      36      Be to, prieš priimant sprendimą dėl nepagrįstai didelio šios prievolės pobūdžio Institutas pagal Direktyvos 2002/22 IV priedo
         A dalį apskaičiavo grynąsias sąnaudas, susidarančias dėl socialinių universaliųjų paslaugų teikimo. Šis skaičiavimas pirmą
         kartą buvo atliktas 2002 m., vėliau aktualizuotas 2005 m., atsižvelgiant, be kita ko, į galimą komercinį pranašumą, kurį Belgacom galėjo turėti dėl tuo metu turėto monopolio.

      37      Dėl Direktyvos 2002/22 12 straipsnio 2 dalyje įtvirtinto skaidrumo reikalavimo Belgijos Karalystė pažymi, kad galutinis sprendimas
         dėl grynųjų sąnaudų apskaičiavimo buvo paskelbtas 2005 m. gegužės 18 d. Instituto interneto svetainėje.

      38      Be to, įstatymų leidėjo įsikišimas buvo būtinas dėl konstitucinių reikalavimų, nes nustatyta kompensacijų operatoriams tvarka
         turi būti laikoma mokesčių sistema.

      39      Direktyva 2002/22 nustatoma pareiga atlikti vienintelį galbūt nepagrįstai didelio prievolės pobūdžio įvertinimą, kuris vėliau
         lemtų bendro finansavimo mechanizmo, koks nurodytas šios direktyvos 13 straipsnio 2 dalyje, nustatymą. Belgijos Karalystės
         teigimu, Komisija nepagrįstai neatsižvelgė į esminį skirtumą, kuris yra tarp, pirma, grynųjų sąnaudų apskaičiavimo priimant
         sprendimą dėl galbūt nepagrįstai didelio prievolės pobūdžio ir kompensavimo mechanizmą numatantį sprendimą, kuris buvo vienkartinis
         veiksmas, atliktas priimant 2005 m. birželio 13 d. įstatymą, ir, antra, grynųjų sąnaudų apskaičiavimo pagal šio įstatymo priedo
         45a straipsnį, kuris yra kasmet kompensacijos pervedimo visiems atitinkamiems operatoriams tikslais atliekama operacija.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      40      Pirmiausia primintina, kad Direktyva 2002/22 siekiama sukurti suderintą reguliavimo sistemą, kuri elektroninių ryšių sektoriuje
         užtikrintų universaliųjų paslaugų, t. y. apibrėžto minimalaus paslaugų rinkinio teikimą visiems galutiniams paslaugų gavėjams
         už prieinamą kainą. Remiantis šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalimi, vienas iš šios direktyvos tikslų yra visoje Europos bendrijoje
         užtikrinti geros kokybės viešai prieinamas paslaugas veiksmingos konkurencijos ir laisvo pasirinkimo sąlygomis (minėto Sprendimo
         Komisija prieš Prancūziją 28 punktas).

      41      Remdamosi šios direktyvos 3 straipsnio 2 dalimi valstybės narės, laikydamosi objektyvumo, skaidrumo, proporcingumo ir nediskriminavimo
         principų, nustato veiksmingiausią ir tinkamiausią būdą, kuris užtikrintų universaliųjų paslaugų įgyvendinimą, ir stengiasi
         kuo labiau mažinti rinkos iškraipymus, kartu saugodamos visuomenės interesus (minėto Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 29 punktas).

      42      Kaip nurodoma Direktyvos 2002/22 ketvirtoje konstatuojamojoje dalyje, teikiant universaliąsias paslaugas, kai kurios paslaugos
         kai kuriems galutiniams paslaugų gavėjams gali būti teikiamos skirtingomis nei rinkos kainomis. Dėl šios priežasties Bendrijos
         teisės aktų leidėjas numatė, kaip matyti iš tos pačios direktyvos aštuonioliktos konstatuojamosios dalies, jog tais atvejais,
         kai įrodoma, kad nuostolinga vykdyti universaliųjų paslaugų įpareigojimus arba kad grynosios sąnaudos viršija įprastas komercines
         normas, valstybės narės prireikus turėtų nustatyti tokių įpareigojimų grynųjų sąnaudų finansavimo mechanizmus.

      43      Taigi, remiantis Direktyvos 2002/22 12 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa, kai nacionalinės reguliavimo institucijos mano,
         kad šios direktyvos 3–10 straipsniuose nurodytų universaliųjų paslaugų teikimas paskirtosioms įmonėms gali būti nepagrįstai
         didelė prievolė, jos turi apskaičiuoti universaliųjų paslaugų teikimo grynąsias sąnaudas.

      44      Reikia konstatuoti, kad nors Direktyvos 2002/22 12 straipsnio 1 dalies antros pastraipos ir IV priedo nuostatose ir nustatomos
         taisyklės, pagal kurias turi būti apskaičiuojamos universaliųjų paslaugų teikimo grynosios sąnaudos tais atvejais, kai nacionalinės
         reguliavimo institucijos konstatavo, jog toks teikimas gali būti nepagrįstai didelė prievolė, nei iš minėto 12 straipsnio
         1 dalies, nei iš kurios nors kitos šios direktyvos nuostatos neišplaukia, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas būtų ketinęs
         pats nustatyti sąlygas, kurioms esant tokios reguliavimo institucijos turėtų iš anksto manyti, jog toks teikimas gali būti
         nepagrįstai didelė prievolė.

      45      Esant tokioms aplinkybėms, nustačiusi sąlygas, pagal kurias turi būti nusprendžiama, ar minėta prievolė yra nepagrįstai didelė,
         Belgijos Karalystė nepažeidė įsipareigojimų pagal šios direktyvos 12 straipsnį.

      46      Tačiau iš Direktyvos 2002/22 13 straipsnio nuostatų matyti, kad tik remdamosi šios direktyvos 12 straipsnyje nurodytu universaliųjų
         paslaugų teikimo grynųjų sąnaudų apskaičiavimu nacionalinės reguliavimo institucijos gali konstatuoti, jog įmonei, paskirtai
         teikti universaliąsias paslaugas, tenka iš tiesų nepagrįstai didelė prievolė ir kad valstybės narės tokios įmonės prašymu
         turi priimti sprendimą patvirtinti šių sąnaudų kompensavimo sąlygas.

      47      Remiantis Direktyvos 2002/22 12 straipsnio 1 dalies antros pastraipos a punkto ir šios direktyvos IV priedo nuostatomis, toks
         apskaičiavimas turi būti atliekamas kiekvienai iš teikti universaliąsias paslaugas paskirtų įmonių.

      48      Kadangi išvada, jog šių paslaugų teikimas yra nepagrįstai didelė prievolė vienai ar kelioms iš šių įmonių, yra pirminė sąlyga
         tam, kad valstybės narės taikytų šiai ar šioms įmonėms tenkančių sąnaudų kompensavimo mechanizmus, reikia nustatyti, kaip
         turi būti suprantama „nepagrįstai didelė prievolė“, nes ši sąvoka Direktyvoje 2002/22 neapibrėžta.

      49      Šiuo atžvilgiu iš Direktyvos 2002/22 21 konstatuojamosios dalies matyti, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas ketino susieti
         grynųjų sąnaudų, kurios įmonei gali susidaryti dėl universaliųjų paslaugų teikimo, padengimo mechanizmus su per didelės prievolės
         šiai įmonei buvimu. Šiomis aplinkybėmis manydamas, kad universaliųjų paslaugų teikimo grynosios sąnaudos visoms atitinkamoms
         įmonėms nebūtinai yra per didelė prievolė, jis ketino atmesti galimybę, jog bet kokios universaliųjų paslaugų teikimo grynosios
         sąnaudos automatiškai suteikia teisę į kompensaciją. Tokiomis aplinkybėmis nepagrįstai didelė prievolė, kurios buvimą turi
         pripažinti nacionalinė reguliavimo institucija prieš skirdama bet kokią kompensaciją, yra prievolė, kuri kiekvienai atitinkamai
         įmonei yra per didelė, kad ši įmonė galėtų ją įvykdyti, atsižvelgiant į visus jos rodiklius, visų pirma įrangos lygį, ekonominę
         ir finansinę situaciją bei užimamą rinkos dalį.

      50      Nors Direktyvoje 2002/22 nesant paaiškinimo šiuo klausimu nacionalinė reguliavimo institucija turi bendrai ir objektyviai
         nustatyti kriterijus, leidžiančius nustatyti ribas, kurias viršijus, atsižvelgiant į ankstesniame punkte nurodytus požymius,
         prievolė gali būti laikoma per didele, pripažinti, jog prievolė teikti universaliąsias paslaugas yra nepagrįstai didelė, ši
         reguliavimo institucija minėtos direktyvos 13 straipsnio taikymo tikslais galėtų tik jei konkrečiai išanalizuotų kiekvienos
         atitinkamos įmonės situaciją atsižvelgdama į šiuos kriterijus.

      51      Jeigu nacionalinė reguliavimo institucija konstatuoja, kad vienai ar kelioms universaliųjų paslaugų teikėjomis paskirtoms
         įmonėms tenka nepagrįstai didelė prievolė, ir jei bent viena iš šių įmonių paprašo už tai kompensacijos, valstybė narė turi
         taikyti šiuo tikslu reikalingus mechanizmus, numatytus Direktyvos 2002/22 13 straipsnio 1 dalies a punkte, pagal kurį ši kompensacija,
         be to, turi būti susieta su pagal šios direktyvos 12 straipsnį apskaičiuotomis grynosiomis sąnaudomis.

      52      Iš viso to, kas pasakyta, išplaukia, kad valstybės narės, laikydamosi iš Direktyvos 2002/22 išplaukiančių įsipareigojimų,
         negali pripažinti, jog universaliųjų paslaugų teikimas iš tiesų yra nepagrįstai didelė kompensuotina prievolė, tenkanti visoms
         įmonėms, kurios privalo teikti šias paslaugas, prieš tai neapskaičiavusios grynųjų sąnaudų ir neįvertinusios, ar šios sąnaudos
         minėtai įmonei yra per didelė prievolė. Be to, jos negali priimti kompensavimo tvarkos, pagal kurią kompensacija nebūtų susieta
         su šiomis grynosiomis sąnaudomis.

      53      Pirmojo ieškinio pagrindo pagrįstumą reikia įvertinti atsižvelgiant būtent į šiuos motyvus.

      54      Iš 2005 m. birželio 13 d. įstatymo 74 straipsnio, išaiškinto 2007 m. balandžio 25 d. įstatyme, išplaukia, jog tam, kad būtų
         galima daryti išvadą, jog socialinio universaliųjų paslaugų komponento teikimas yra nepagrįstai didelė prievolė, Belgijos
         įstatymų leidėjas manė, kad jeigu apskaičiuojant šių paslaugų grynąsias sąnaudas buvo atsižvelgta į bet kokią netiesioginę
         naudą, įskaitant nematerialią naudą, kuri gali būti gaunama teikiant šias paslaugas, „kiekviena deficitinė situacija, susidaranti
         remiantis grynųjų sąnaudų apskaičiavimu, <...> yra nepagrįstai didelė prievolė“. Iš to paties 74 straipsnio matyti, jog minėtas
         įstatymų leidėjas nusprendė, kad jeigu paaiškėja, jog operatoriaus suteiktų tarifų nuolaidų skaičius yra didesnis nei tarifų
         nuolaidų skaičius, atitinkantis jo dalį bendroje viešojo telefono ryšio paslaugų rinkos apyvartoje, šis operatorius gauna
         kompensaciją, kurios dydis nustatomas atsižvelgiant į šį skirtumą.

      55      Taigi 2005 m. priimdamas sprendimą dėl nepagrįstai didelio prievolės teikiant universaliąsias paslaugas taikyti socialinius
         tarifus pobūdžio Belgijos įstatymų leidėjas rėmėsi Instituto 2002 m. Nuomone dėl istoriniam operatoriui – Belgacom SA – tenkančių sąnaudų ir susijusia su 2003 metų prognozėmis.

      56      Kaip matyti iš šio sprendimo 44 punkte padarytos išvados, nors 2005 m. birželio 13 d. įstatymu nuo šiol visi telekomunikacijų
         paslaugų operatoriai įpareigojami siūlyti socialinius tarifus, niekas nedraudžia nacionalinei reguliavimo institucijai remiantis
         minėtais duomenimis vertinti, kad universaliųjų paslaugų teikimo sąnaudos „gali“ būti nepagrįstai didelė prievolė Direktyvos
         2002/22 12 straipsnio prasme.

      57      Tačiau neatrodo, kad nepagrįstai didelės prievolės nustatymo, suteikiančio teisę gauti kompensaciją, sąlygos, kokios numatytos
         minėtame įstatyme, atitiktų Direktyvos 2002/22 13 straipsnyje įtvirtintus reikalavimus.

      58      Iš tiesų, pirma, manydamas, kad kiekviena deficitinė situacija, susidaranti apskaičiuojant grynąsias sąnaudas, yra „nepagrįstai
         didelė prievolė“, Belgijos įstatymų leidėjas iškart suteikė teisę į kompensaciją operatoriams, kurių atveju dėl jiems nustatytų
         įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas tenkančios grynosios sąnaudos vis dėlto nėra per didelė prievolė, nors iš to,
         kas nurodyta šio sprendimo 49 punkte, matyti, kad jei deficitinė situacija yra prievolė, ji nebūtinai yra per didelė visiems
         operatoriams.

      59      Antra, šio per didelio prievolės, susijusios su universaliųjų paslaugų teikimu, pobūdžio vertinimas suponuoja tai, kad reikia
         konkrečiai įvertinti ir grynąsias sąnaudas, tenkančias kiekvienam atitinkamam operatoriui dėl tokio tiekimo, ir visus tokio
         operatoriaus rodiklius, pavyzdžiui, jo įrangos lygį, ekonominę ir finansinę situaciją bei užimamą rinkos dalį, kaip tai matyti
         iš šio sprendimo 47 ir 49 punktų. Tačiau Belgijos Karalystė neįrodė ir iš jokių Teisingumo Teismui pateiktų bylos dokumentų
         neišplaukia, kad Belgijos įstatymų leidėjas, priimdamas sprendimą, jog universaliųjų paslaugų teikimas yra nepagrįstai didelė
         prievolė, nagrinėjamu atveju būtų atsižvelgęs į visus šiuos rodiklius.

      60      Trečia, numatant, kad bet kokios sąnaudos, tenkančios dėl to, jog operatoriaus suteiktų tarifų nuolaidų skaičius proporciniu
         atžvilgiu viršija jo užimamą rinkos dalį, automatiškai turi būti kompensuojamos, 2005 m. birželio 13 d. įstatymu nustatomas
         mechanizmas, kuris reiškia kompensaciją be sąsajos su universaliųjų paslaugų teikimo grynosiomis sąnaudomis, kaip jos buvo
         apskaičiuotos taikant Direktyvos 2002/22 12 straipsnį.

      61      Iš to, kas pasakyta, matyti, kad pirmasis Komisijos kaltinimas tiek, kiek jis grindžiamas Direktyvos 2002/22 13 straipsnyje
         įtvirtintų įsipareigojimų nesilaikymu, yra pagrįstas.

       Dėl antrojo kaltinimo, susijusio su universaliųjų paslaugų teikimo grynųjų sąnaudų apskaičiavimu
       Šalių argumentai
      62      Antrajame kaltinime Komisija teigia, pirma: kadangi, remiantis Belgijos teisės aktais, universaliųjų paslaugų teikimo grynųjų
         sąnaudų apskaičiavimas grindžiamas hipotetiniais nuostoliais, kurių suma lygi sumai, atitinkančiai suteiktų tarifų nuolaidų
         skaičių, proporciniu atžvilgiu viršijantį atitinkamo operatoriaus užimamą rinkos dalį, neatsižvelgiama į realias sąnaudas,
         kurių įmonė iš tiesų būtų vengusi, jeigu jai nebūtų nustatyti universaliųjų paslaugų įpareigojimai. Toks požiūris prieštarauja
         ir Direktyvos 2002/22 12 straipsniui, ir iš jos IV priedo A dalies išplaukiančiam įsipareigojimui.

      63      Antra, Komisijos teigimu, Belgijos teisės aktuose numatytame apskaičiavimo būde neatsižvelgiama į komercinę naudą, kurią gauna
         paskirtoji įmonė, nors Direktyva 2002/22 nustatoma, kad apskaičiuojant grynąsias sąnaudas turi būti atsižvelgiama į naudą,
         kurią gali duoti universaliųjų paslaugų teikimas, įskaitant nematerialią naudą.

      64      Be to, Komisija dar tvirtina, kad Belgijos Karalystė klaidingai manė, jog sąvokos „pajamos“ ir „sąnaudos“ yra sinonimai. Tačiau
         tai, kad teikėjas gauna mažiau pajamų, nes turi pasiūlyti socialinį tarifą, yra aspektas, nesusijęs su klausimu, kokios papildomos
         sąnaudos jam tenka dėl universaliųjų paslaugų įpareigojimo.

      65      Iš tiesų šiam teikėjui tenkančios realios papildomos sąnaudos, t. y. sąnaudos, kurių jis išvengtų, jei nebūtų įpareigotas
         pasiūlyti socialinio tarifo, nebūtinai atitinka nuolaidų, kurias jis turi suteikti, dydį. Šios sąnaudos priklauso, pirma,
         nuo atitinkamo operatoriaus sąnaudų struktūros, kuri savo ruožtu priklauso nuo jo teikiamų paslaugų tipo, ir, antra, nuo šio
         operatoriaus situacijos savo klientų atžvilgiu. Taigi gali būti didelis skirtumas tarp papildomų sąnaudų, tenkančių istoriniam
         operatoriui dėl to, kad jis ir toliau teikia tam tikriems socialiniams klientams paslaugas fiksuoto ryšio linija, įrengta
         prieš daugelį metų, ir papildomų sąnaudų, tenkančių naujam operatoriui, kuris prijungia prie savo tinklo naujus socialinius
         klientus.

      66      Galiausiai dėl komercinės naudos apskaičiavimo Komisija mano, kad teiginys, jog operatoriai iš principo negauna jokios netiesioginės
         komercinės naudos, nepagrindžiamas jokiu aiškiu įrodymu. Kadangi Institutas niekuomet neatliko grynųjų sąnaudų apskaičiavimo
         (su Belgacom susiję 2002 m. atlikti skaičiavimai turi būti laikomi pasenusiais ir netinkamais), jokiu būdu negalima daryti išvados, kad
         įpareigojimas pasiūlyti socialinius tarifus nesuteikia komercinės naudos jokiam operatoriui.

      67      Nurodžiusi, kad apskaičiavimo metodas visiškai atitinka Direktyvos 2002/22 reikalavimus, Belgijos Karalystė paaiškina, jog
         Belgijos sistemoje universaliųjų paslaugų teikimo grynosios sąnaudos atitinka skirtumą tarp pajamų, kurias universaliųjų paslaugų
         teikėjas gautų įprastomis komercinėmis sąlygomis, ir pajamų, kurias jis gauna pritaikius nuolaidas, numatytas įstatymuose
         asmenims, kuriems taikomas socialinis tarifas.

      68      Vieninteliai finansiniai nuostoliai, kurių operatorius galėjo išvengti, jeigu jam nebūtų nustatyti universaliųjų paslaugų
         įpareigojimai, yra privalomos tarifų nuolaidos. Iš tiesų, jei neatsižvelgiama į taikomo tarifo tipą, operatoriai siūlo tą
         pačią paslaugą visiems esamiems abonentams.

      69      Jeigu kiekvienas viešojo telefono ryšio operatorius yra įpareigotas teikti vartotojams universaliąsias paslaugas, netiesioginė
         komercinė nauda operatoriui negali būti identifikuota. Bet kuriuo atveju galima nauda būtų potencialiai vienoda visiems operatoriams.

      70      Be to, kaip teigia atsakove esanti valstybė narė, nors išvada, kad istorinis operatorius turėjo didelį komercinį pranašumą,
         palyginti su kitais operatoriais, pateisino 2007 m. balandžio 25 d. įstatymo 200 straipsniu įterpto 2005 m. birželio 13 d.
         įstatymo priedo 45a straipsnio, kuriuo buvo nustatytas šio istorinio operatoriaus gaunamos kompensacijos sumažinimo mechanizmas,
         priėmimą, šis mechanizmas nereiškia pripažinimo, kad toks pranašumas galėjo egzistuoti ir kitų operatorių atveju.

      71      Belgijos Karalystė tvirtina, kad, atsižvelgiant į Direktyvos 2002/22 IV priedo tekstą, apskaičiuojant grynąsias sąnaudas gali
         būti atsižvelgiama į dvi sąnaudų rūšis, būtent į nuostolius, susidariusius dėl to, kad universaliųjų paslaugų sąnaudų nepadengia
         pajamos, ir į sąnaudas, kurias lemia skirtumai, palyginti su įprastomis komercinėmis sąlygomis.

      72      Todėl Belgijos įstatymų leidėjo įtvirtintas požiūris, kad grynosiomis sąnaudomis laikomos nuolaidos, palyginti su įprastomis
         komercinėmis sąlygomis, kurias socialinių universaliųjų paslaugų teikėjai turi suteikti socialiniams abonentams, atitinka
         Direktyvos 2002/22 IV priedo A dalies tekstą. Kaip nurodo Belgijos Karalystė, priešingas sprendimas liberalizuotoje Belgijos
         sistemoje lemtų konkurencijos tarp telekomunikacijų paslaugas teikiančių įmonių iškraipymą, nes jos visos būtų priverstos
         teikti socialines nuolaidas, tačiau gautų skirtingas kompensacijas.

      73      Dėl komercinės naudos patikrinimo Belgijos Karalystė nurodo, pirma, kad Belgacom grynosios sąnaudos buvo apskaičiuotos atsižvelgiant į komercinį pranašumą, kurį ši įmonė galėjo turėti iš universaliųjų paslaugų
         teikimo dėl tuo metu šioje srityje turėto monopolio, ir, antra, kad po universaliųjų paslaugų liberalizavimo kasmetinės grynosios
         sąnaudos apskaičiuojamos nustatant kompensacijos, mokėtinos kiekvienam prašymą dėl kompensacijos pateikusiam operatoriui,
         dydį. Liberalizuotos Belgijos sistemos analizė parodo, kad netiesioginė komercinė nauda, kurią operatoriai gali gauti iš socialinių
         nuolaidų suteikimo, yra potencialiai vienoda visiems operatoriams.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      74      Pirmiausia primintina, kad pagal Direktyvos 2002/22 IV priedo A dalies nuostatas universaliųjų paslaugų teikimo grynosios
         sąnaudos – tai skirtumas tarp paskirtosios įmonės grynųjų sąnaudų, kai ji dirba teikdama universaliąsias paslaugas, ir jos
         grynųjų sąnaudų, kai ji dirba tokių paslaugų neteikdama. Remiantis tomis pačiomis nuostatomis, šiuo atžvilgiu reikia teisingai
         apskaičiuoti sąnaudas, kurių paskirtoji įmonė nesant universaliųjų paslaugų įpareigojimų būtų nusprendusi vengti, jei būtų
         turėjusi pasirinkimą nevykdyti šių įpareigojimų, ir įvertinti naudą, įskaitant nematerialią naudą, universaliųjų paslaugų
         operatoriui.

      75      Be to, remiantis 2005 m. birželio 13 d. įstatymo priedo 45a straipsniu, socialinio universaliųjų paslaugų komponento grynosios
         sąnaudos yra pajamų, kurias operatorius gautų įprastomis ekonominėmis sąlygomis, ir pajamų, kurias jis gauna taikydamas tame
         įstatyme numatytas nuolaidas asmenims, kuriems taikomi socialiniai tarifai, skirtumas.

      76      Pirmoje pateikto kaltinimo dalyje Komisija teigia, kad nagrinėjamuose teisės aktuose numatytame apskaičiavime neatsižvelgiama
         į realias sąnaudas, kurių paskirtoji įmonė būtų nusprendusi vengti, jeigu jai nebūtų nustatyti universaliųjų paslaugų įpareigojimai.

      77      Pažymėtina, kad ši kaltinimo dalis susijusi su Direktyva 2002/22 nustatytomis universaliųjų paslaugų įpareigojimo grynųjų
         sąnaudų apskaičiavimo sąlygomis, pagal kurias turi būti atsižvelgiama į papildomas sąnaudas, tekusias paskirtajai įmonei būtent
         dėl šių universaliųjų paslaugų įpareigojimų. Dėl to ši dalis yra pagrįsta, tik jei nagrinėjamas apskaičiavimo metodas būtinai
         atmestų galimybę atsižvelgti į šias papildomas sąnaudas.

      78      Šiuo atžvilgiu, nors ir aišku, kad 2005 m. birželio 13 d. įstatymu nustatytas paslaugų teikimo taikant socialinius tarifus
         grynųjų sąnaudų apskaičiavimo metodas skiriasi nuo metodo, taikomo kitiems universaliųjų paslaugų komponentams, pavyzdžiui,
         „fiksuotam geografiniam komponentui“, galimybės naudotis taksofono paslaugomis sudarymui arba informacijos apie abonentus
         teikimui, kurių atveju aiškiai numatyta, kad reikia atsižvelgti į „išvengtas sąnaudas“, vien šios aplinkybės nepakanka padaryti
         išvadą, kad paslaugų teikimo taikant socialinius tarifus grynųjų sąnaudų apskaičiavimas pažeidžia Direktyvos 2002/22 reikalavimus.

      79      Be to, Teisingumo Teismui perduotos bylos dokumentai neleidžia laikyti netiksliu Belgijos Karalystės teiginio, kad privalomos
         tarifų nuolaidos yra tik tie finansiniai nuostoliai, kurių operatorius galėtų išvengti, jei neturėtų įpareigojimo teikti paslaugas
         taikant socialinius tarifus, nes jei neatsižvelgiama į taikomo tarifo tipą, operatoriai esamam abonentui siūlo tą pačią paslaugą.
         Iš tiesų iš šių dokumentų matyti, kad, neatsižvelgiant į atitinkamą šių įvairių operatorių situaciją, pats įvairių paslaugų,
         kurias kiekvienas jų teikia savo abonentams, turinys, taigi ir su šiuo turiniu susijusių sąnaudų struktūra, nepakeičiami vien
         dėl to, kad kai kurie iš šių abonentų gali pretenduoti į socialinius tarifus.

      80      Todėl Komisija neįrodė, kad nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose, numatančiuose, jog socialinio universaliųjų paslaugų
         komponento grynosios sąnaudos yra pajamų, kurias teikėjas, teikiantis paslaugas taikydamas socialinius tarifus, gautų įprastomis
         ekonominėmis sąlygomis, ir pajamų, kurias jis iš tiesų gauna taikydamas tame įstatyme numatytas tarifų nuolaidas asmenims,
         kuriems taikomi socialiniai tarifai, skirtumas, neatsižvelgiama į sąnaudas, kurių įmonės, paskirtos teikti universaliąsias
         paslaugas, būtų nusprendusios vengti, jeigu joms nebūtų nustatyti šių paslaugų įpareigojimai.

      81      Todėl antrojo kaltinimo pirma dalis turi būti atmesta.

      82      Šio kaltinimo antra dalis susijusi su tuo, kad nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose numatytame apskaičiavime neatsižvelgiama
         į komercinę naudą, įskaitant nematerialią naudą, kurią atitinkamos įmonės gauna dėl paslaugų teikimo taikant socialinius tarifus.

      83      Belgijos Karalystė tvirtina: kadangi įpareigojimas teikti paslaugas taikant socialinius tarifus tenka visiems Belgijos teritorijoje
         veikiantiems operatoriams, komercinė nauda iš principo yra potencialiai vienoda visiems šiems operatoriams. Taip teigdama
         ji neginčija, kad nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose neatsižvelgiama į galimą komercinę naudą iš paslaugų teikimo
         taikant socialinius tarifus.

      84      Tačiau iš Direktyvos 2002/22 12 straipsnio 1 dalies antros pastraipos a punkto ir IV priedo nuostatų matyti, kad universaliųjų
         paslaugų teikimo grynųjų sąnaudų apskaičiavimas turi apimti naudą, įskaitant nematerialią naudą, kurią atitinkamas operatorius
         gauna dėl tokio teikimo. Kadangi šios nuostatos priklauso suderintai reguliavimo sistemai, kurią siekiama sukurti Direktyva 2002/22,
         nustatydamos sąlygas, pagal kurias turi būti apskaičiuojamos universaliųjų paslaugų teikimo grynosios sąnaudos, valstybės
         narės turi atsižvelgti į šią naudą.

      85      Esant tokioms aplinkybėms konstatuotina, kad antrojo kaltinimo antra dalis yra pagrįsta.

      86      Atsižvelgiant į visus pateiktus argumentus reikia konstatuoti, kad Belgijos Karalystė:

      –        pirma, nenumačiusi, kad apskaičiuojant socialinio universaliųjų paslaugų komponento teikimo grynąsias sąnaudas turi būti atsižvelgiama
         į komercinę naudą, įskaitant nematerialią naudą, kurią gauna įmonės, turinčios tokio teikimo įpareigojimą, ir,

      –        antra, bendrai ir remdamasi universaliųjų paslaugų teikėjo, kuris anksčiau buvo vienintelis šių paslaugų teikėjas, grynųjų
         sąnaudų apskaičiavimu pripažinusi, kad visoms įmonėms, kurios nuo šiol turi teikti šias paslaugas, dėl tokio teikimo iš tiesų
         tenka nepagrįstai didelė prievolė, ir konkrečiai neįvertinusi grynųjų sąnaudų, tenkančių kiekvienam atitinkamam operatoriui
         dėl universaliųjų paslaugų tiekimo, ir visų tokio operatoriaus rodiklių, pavyzdžiui, jo įrangos lygio ar jo ekonominės ir
         finansinės situacijos,

      neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 2002/22 12 straipsnio 1 dalį ir 13 straipsnio 1 dalį.
       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      87      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
         šalis to reikalavo. Pagal to paties reglamento 69 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama,
         o dalis atmetama, Teisingumo Teismas gali paskirstyti bylinėjimosi išlaidas šalims arba nuspręsti, kad kiekviena šalis padengia
         savo bylinėjimosi išlaidas.

      88      Kadangi nagrinėjamu atveju kai kurie Komisijos reikalavimai nebuvo patenkinti, Belgijos Karalystė turi padengti du trečdalius,
         o Komisija – trečdalį bylinėjimosi išlaidų.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Belgijos Karalystė:
      –        pirma, nenumačiusi, kad apskaičiuojant socialinio universaliųjų paslaugų komponento teikimo grynąsias sąnaudas turi būti atsižvelgiama
            į komercinę naudą, įskaitant nematerialią naudą, kurią gauna įmonės, turinčios tokio teikimo įpareigojimą, ir,
      –        antra, bendrai ir remdamasi universaliųjų paslaugų teikėjo, kuris anksčiau buvo vienintelis šių paslaugų teikėjas, grynųjų
            sąnaudų apskaičiavimu pripažinusi, kad visoms įmonėms, kurios nuo šiol turi teikti šias paslaugas, dėl tokio teikimo iš tiesų
            tenka nepagrįstai didelė prievolė, ir konkrečiai neįvertinusi grynųjų sąnaudų, tenkančių kiekvienam atitinkamam operatoriui
            dėl universaliųjų paslaugų tiekimo, ir visų tokio operatoriaus rodiklių, pavyzdžiui, jo įrangos lygio ar jo ekonominės ir
            finansinės situacijos,
      neįvykdė įsipareigojimų pagal 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų
            ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų paslaugų direktyva), 12 straipsnio
            1 dalį ir 13 straipsnio 1 dalį.
      2.      Atmesti likusią ieškinio dalį.
      3.      Priteisti iš Belgijos Karalystės du trečdalius bylinėjimosi išlaidų. Priteisti iš Europos Komisijos trečdalį bylinėjimosi
            išlaidų.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


2000 m. vasario 15 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Prancūzijos Respubliką. # Socialinė apsauga. # Byla C-34/98.


title: 2012 m. liepos 19 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Ahmed Mahamdia prieš Alžyro Liaudies Demokratinę Respubliką.#Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose – Reglamentas (EB) Nr. 44/2001 – Jurisdikcija, susijusi su individualiomis darbo sutartimis – Su trečiosios valstybės ambasada sudaryta sutartis – Valstybės darbdavės imunitetas – „Agentūros, filialo ar kitokio padalinio“ sąvoka, kaip tai suprantama pagal 18 straipsnio 2 dalį – Susitarimo, pagal kurį jurisdikcija suteikiama trečiosios valstybės teismams, suderinamumas su 21 straipsniu.#Byla C‑154/11.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. liepos 19 d. (
            *1
         )
      „Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose — Reglamentas (EB) Nr. 44/2001 — Jurisdikcija, susijusi su individualiomis darbo sutartimis — Su trečiosios valstybės ambasada sudaryta sutartis — Valstybės darbdavės imunitetas — „Agentūros, filialo ar kitokio padalinio“ sąvoka, kaip tai suprantama pagal 18 straipsnio 2 dalį — Susitarimo, pagal kurį jurisdikcija suteikiama trečiosios valstybės teismams, suderinamumas su 21 straipsniu“
      Byloje C-154/11
      dėl Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg (Vokietija) 2011 m. kovo 23 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2011 m. kovo 29 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Ahmed Mahamdia

      prieš

         Alžyro Liaudies Demokratinę Respubliką

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai A. Tizzano, K. Lenaerts, J.-C. Bonichot, teisėjai A. Rosas, R. Silva de Lapuerta, E. Levits, A. Ó Caoimh, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Arabadjiev, C. Toader (pranešėja) ir C. G. Fernlund,
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      kancleris A. Calot Escobar,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               Alžyro Liaudies Demokratinės Respublikos, atstovaujamos Rechtsanwalt B. Blankenhorn,

               —

               Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos S. Centeno Huerta,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos M. Wilderspin ir A.-M. Rouchaud-Joët,

               —

               Šveicarijos Konfederacijos, atstovaujamos D. Klingele,

         susipažinęs su 2012 m. gegužės 24 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42) 18 straipsnio 2 dalies ir 21 straipsnio aiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant A. Mahamdia, Alžyro Liaudies Demokratinės Respublikos ambasados Berlyne (Vokietija) darbuotojo, ir jo darbdavės ginčą.

         Teisinis pagrindas

         Tarptautinė teisė

      Vienos konvencija

               3

               Pagal 1961 m. balandžio 18 d. Vienoje pasirašytos Vienos konvencijos dėl diplomatinių santykių 3 straipsnio 1 dalį:
               „Diplomatinės atstovybės funkcijos inter alia yra šios:

                        a)

                        atstovavimas atstovaujamajai valstybei priimančiojoje valstybėje;

                        b)

                        atstovaujamosios valstybės ir jos piliečių interesų gynimas priimančiojoje valstybėje laikantis tarptautinės teisės normų;

                        c)

                        derybos su priimančiosios valstybės vyriausybe;

                        d)

                        informacijos apie sąlygas bei įvykius priimančiojoje valstybėje rinkimas teisėtomis priemonėmis ir šios informacijos perdavimas atstovaujamosios valstybės vyriausybei;

                        e)

                        draugiškų santykių tarp atstovaujamosios ir priimančiosios valstybių skatinimas bei jų ekonominių, kultūrinių ir mokslinių ryšių plėtojimas.“

         Sąjungos teisė

      Reglamentas Nr. 44/2001

               4

               Reglamento Nr. 44/2001 2 konstatuojamosios dalies tekstas yra toks:
               „Tam tikri skirtumai tarp jurisdikciją ir teismo sprendimų pripažinimą reglamentuojančių nacionalinių taisyklių trukdo patikimai veikti vidaus rinkai. Nuostatos dėl jurisdikcijos kolizinių normų civilinėse ir komercinėse bylose suvienodinimo ir formalumų supaprastinimo, siekiant užtikrinti greitą ir paprastą teismo priimtų sprendimų valstybėse narėse, kurios privalo laikytis šio reglamento, pripažinimą ir vykdymą, yra labai svarbios.“

               5

               Šio reglamento 8 ir 9 konstatuojamosios dalys dėl nuostatų, taikomų atsakovams, nuolat gyvenantiems trečiojoje valstybėje, suformuluotos taip:

                        „(8)

                        Bylos, kurioms taikomas šis reglamentas, ir jo laikytis privalančių valstybių narių teritorijos turi būti susijusios. Atitinkamai bendros jurisdikcijos taisyklės iš principo turėtų būti taikomos tada, kai atsakovo nuolatinė gyvenamoji vieta yra vienoje minėtų valstybių narių.

                        (9)

                        Valstybėje narėje negyvenančiam atsakovui apskritai yra taikomos nacionalinės jurisdikcijos taisyklės, galiojančios valstybės narės, kurioje veikia teismas, teritorijoje, o atsakovas, gyvenantis valstybėje narėje, kuriai šis reglamentas netaikomas, turi laikytis [1968 m. rugsėjo 27 d. konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, 1972, p. 32) su pakeitimais, padarytais Konvencijomis dėl naujų valstybių narių prisijungimo prie minėtos konvencijos (toliau – Briuselio konvencija)].“

               6

               Šio reglamento 13 konstatuojamoji dalis dėl visų pirma jurisdikcijos taisyklių individualių darbo sutarčių srityje suformuluota taip:
               „Kalbant apie draudimo, vartotojų ir darbo sutartis, silpnesniąją šalį turėtų ginti palankesnės tokios šalies interesams jurisdikcijos taisyklės nei bendrosios taisyklės.“

               7

               Reglamento Nr. 44/2001 1 straipsnio 1 dalyje jo ratione materiae taikymo sritis apibrėžiama taip:
               „Šis reglamentas taikomas civilinėse ir komercinėse bylose, neatsižvelgiant į teismo pobūdį. Jis ypač netaikomas mokesčių, muitinių arba administracinėms byloms.“

               8

               Kiek tai susiję su ieškiniais, pareikštais prieš trečiojoje valstybėje nuolat gyvenantį asmenį, šio reglamento 4 straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „Jeigu atsakovo nuolatinė gyvenamoji vieta yra ne valstybėje narėje, kiekvienos valstybės narės teismų jurisdikciją pagal 22 ir 23 straipsnius nustato tos valstybės narės teisė [teismų jurisdikcija kiekvienoje valstybėje narėje nustatoma pagal tos valstybės narės teisę, nebent būtų taikytinos 22 ir 23 straipsnių nuostatos].“

               9

               Šio reglamento 5 straipsnio 5 punkte nustatyta, kad valstybėje narėje nuolat gyvenančiam asmeniui byla kitoje valstybėje narėje gali būti iškelta „ginčo, susijusio su filialo, agentūros arba kitokio įmonės padalinio veikla“ atveju „vietos, kurioje veikia toks filialas, agentūra arba kitoks įmonės padalinys, teismuose“.

               10

               Reglamento Nr. 44/2001 II skyriaus 5 skirsnyje, kurį sudaro 18–21 straipsniai, nurodytos jurisdikcijos taisyklės, susijusios su ginčais dėl individualių darbo sutarčių.

               11

               Reglamento Nr. 44/2001 18 straipsnis suformuluotas taip:
               „1.   Bylose, susijusiose su individualiomis darbo sutartimis, jurisdikcija nustatoma vadovaujantis šiuo skirsniu, nepažeidžiant 4 straipsnio ir 5 straipsnio 5 punkto.
               2.   Jeigu darbuotojas sudaro individualią darbo sutartį su darbdaviu, kuris minėtoje valstybėje narėje nuolat negyvena, bet vienoje valstybių narių turi filialą, agentūrą arba kitokį įmonės padalinį, visuose su minėto filialo, agentūros arba įmonės padalinio veikla susijusiuose ginčuose laikoma, kad darbdavio nuolatinė gyvenamoji vieta yra toje valstybėje narėje.“

               12

               Šio reglamento 19 straipsnyje numatyta:
               „Valstybėje narėje nuolat gyvenančiam darbdaviui bylą galima iškelti:

                        1)

                        valstybės narės, kurioje yra jo nuolatinė buvimo vieta, teismuose arba

                        2)

                        kitoje valstybėje narėje:

                                 a)

                                 darbuotojo darbo vietos teismuose arba paskutinės tokios darbo vietos teismuose; arba

                                 b)

                                 jeigu darbuotojo darbo vieta yra arba buvo ne [vienoje] kurioje nors šalyje, [tos vietos], kurioje yra arba buvo darbuotoją įdarbinusi įmonė, teismuose.“

               13

               Šio reglamento 21 straipsnis suformuluotas taip:
               „Šio skirsnio nuostatų galima nesilaikyti tik pagal susitarimą, kuris:

                        1)

                        sudaromas po to, kai kyla ginčas; arba

                        2)

                        leidžia darbuotojui iškelti bylą teismuose, kituose, nei nurodyti šioje dalyje [šiame skirsnyje].“

         Vokietijos teisė

               14

               Vokietijos Federacinės Respublikos Konstitucijos (Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland) 25 straipsnyje nurodyta:
               „Bendrosios tarptautinės teisės normos yra sudėtinė federalinės teisės dalis. Jos viršesnės už įstatymus ir federalinėje teritorijoje gyvenantiems asmenims tiesiogiai sukuria teises ir pareigas.“

               15

               1975 m. gegužės 9 d. paskelbtos redakcijos Teismų santvarkos įstatymo (Gerichtsverfassungsgesetz) 18 straipsnyje numatyta:
               „Šio įstatymo galiojimo teritorijoje įsteigtų diplomatinių atstovybių nariams, jų šeimų nariams ir asmeniniams namų ūkio darbuotojams pagal 1961 m. balandžio 18 d. Vienos konvenciją dėl diplomatinių santykių Vokietijos teismų jurisdikcija netaikoma. <...>“

               16

               Teismų santvarkos įstatymo 20 straipsnis yra toks:
               „1.   Vokietijos teismų jurisdikcija taip pat netaikoma kitų valstybių atstovams ir juos lydintiems asmenims, kurie Vokietijos Federacinės Respublikos kvietimu apsistoja [Vokietijoje ir patenka] į šio įstatymo taikymo sritį.
               2.   Be to, Vokietijos teismų jurisdikcija netaikoma ir kitiems nei 1 dalyje ir 18 bei 19 straipsniuose nurodytiems asmenims, jeigu jie pagal bendrąsias tarptautinės teisės normas, remiantis tarptautinės teisės susitarimais ar kitomis teisės normomis, nuo jos yra atleisti.“

               17

               2005 m. gruodžio 5 d. paskelbtos redakcijos Vokietijos civilinio proceso kodekso (Zivilprozessordnung) 38 straipsnio „Leidžiamos susitarimų sąlygos dėl jurisdikcijos“ 2 dalyje nustatyta:
               „Be to, dėl pirmosios instancijos teismo jurisdikcijos galima susitarti, jei bent vienos sutarties šalies atžvilgiu Vokietijos teismai neturi bendrosios jurisdikcijos. Susitarimas turi būti sudarytas raštu, o jei sudaromas žodžiu, jis turi būti patvirtintas raštu. <...>“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               18

               A. Mahamdia, Alžyro ir Vokietijos pilietis, gyvena Vokietijoje. 2002 m. rugsėjo 1 d. jis su Alžyro Liaudies Demokratinės Respublikos užsienio reikalų ministerija sudarė darbo sutartį vienų metų laikotarpiui, kuris gali būti atnaujintas, dirbti vairuotoju šios valstybės ambasadoje Berlyne.

               19

               Šioje prancūzų kalba surašytoje sutartyje nurodyta sąlyga dėl jurisdikcijos, kuri suformuluota taip:
               „VI. Ginčų sprendimas
               Skirtingų nuomonių ar ginčų dėl šios sutarties atveju jurisdikcija priklauso tik Alžyro teismams.“

               20

               Remiantis nutartimi dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, vykdydamas savo pareigas A. Mahamdia turėjo vežioti lankytojus, darbuotojus ir, kaip pavaduojantis vairuotojas, taip pat ambasadorių. Be to, jis turėjo nuvežti ambasados korespondenciją Vokietijos subjektams ir į paštą. Diplomatinį paštą paimdavo ir perduodavo kitas darbuotojas, kurį vežiodavo A. Mahamdia. Iš šios nutarties taip pat matyti, kad šalys vis dėlto nesutaria, ar jis taip pat teikė vertėjo žodžiu paslaugas.

               21

               2007 m. rugpjūčio 9 d. A. Mahamdia pareiškė ieškinį Alžyro Liaudies Demokratinei Respublikai Arbeitsgericht Berlin, prašydamas apmokėti viršvalandžius, tariamai dirbtus 2005–2007 m.

               22

               2007 m. rugpjūčio 29 d. ambasados laikinojo reikalų patikėtinio laišku A. Mahamdia atleistas iš darbo nuo 2007 m. rugsėjo 30 d.

               23

               Tada ieškovas prie pagrindinio savo ieškinio pateikė papildomą ieškinį Arbeitsgericht Berlin, kuriuo, pirma, ginčijo jo darbo sutarties nutraukimo teisėtumą ir, antra, prašė skirti kompensaciją dėl pranešimo apie atleidimą iš darbo ir išlaikyti jo darbo santykius iki ginčo pabaigos.

               24

               Vykstant procesui dėl atleidimo iš darbo Alžyro Liaudies Demokratinė Respublika pareiškė prieštaravimą dėl Vokietijos teismų jurisdikcijos, remdamasi tarptautinėmis normomis dėl imuniteto nuo jurisdikcijos ir darbo sutartyje esančia sąlyga dėl jurisdikcijos.

               25

               2008 m. liepos 2 d. sprendimu Arbeitsgericht Berlin pripažino pagrįstu šį prieštaravimą, todėl atmetė A. Mahamdia ieškinį. Šis teismas nusprendė, kad pagal tarptautinės teisės normas valstybės naudojasi imunitetu nuo jurisdikcijos, vykdydamos savo suverenius įgaliojimus, ir kad ieškovo veikla, kuri turėjo funkcinį ryšį su ambasados diplomatine veikla, nepatenka į Vokietijos teismų jurisdikciją.

               26

               Ieškovas pagrindinėje byloje pateikė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg, kuris 2009 m. sausio 14 d. sprendimu iš dalies panaikino Arbeitsgericht Berlin sprendimą.

               27

               Jis pažymėjo, kad ieškovas buvo ambasados vairuotojas, jo veikla nesusijusi su valstybės atsakovės viešosios valdžios įgyvendinimu, tačiau yra pagalbinė veikla šios valstybės suvereniteto įgyvendinimo atžvilgiu. Todėl šiame ginče Alžyro Liaudies Demokratinė Respublika neturi imuniteto. Be to, jis nusprendė, kad Vokietijos teismai turi jurisdikciją nagrinėti šį ginčą, nes ambasada yra „padalinys“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 44/2001 18 straipsnio 2 dalį. Todėl šio reglamento 19 straipsnyje nustatytos taisyklės yra taikytinos. Šiuo atžvilgiu jis pažymėjo, kad nors tiesa, jog „padalinys“ paprastai yra komercinės veiklos vykdymo vieta, Reglamento Nr. 44/2001 18 straipsnio 2 dalis taikytina ambasadai, nes, pirma, šiame reglamente nėra jokios nuostatos, pagal kurią valstybių diplomatinės atstovybės nepatektų į jo taikymo sritį, ir, antra, ambasada turi savo vadovybę, kuri savarankiškai sudaro sutartis, įskaitant sutartis civilinėje srityje, kaip antai darbo sutartys.

               28

                  Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg taip pat netaikė nagrinėjamoje darbo sutartyje numatytos sąlygos dėl jurisdikcijos. Jis nusprendė, kad ji neatitinka Reglamento Nr. 44/2001 21 straipsnyje nustatytų sąlygų, nes sudaryta prieš kylant ginčui ir pagal ją darbuotojas gali kreiptis tik į Alžyro teismus.

               29

               Alžyro Liaudies Demokratinė Respublika pateikė kasacinį skundą Bundesarbeitsgericht, remdamasi imunitetu nuo jurisdikcijos, kuris jai turėtų būti taikomas, ir šia sąlyga dėl jurisdikcijos.

               30

               2010 m. liepos 1 d. sprendimu Bundesarbeitsgericht panaikino ginčijamą sprendimą ir grąžino bylą nagrinėti iš naujo Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg. Bundesarbeitsgericht, be kita ko, nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui įvertinti ieškovo pagrindinėje byloje veiklą, remiantis pateiktais įrodymais, visų pirma susijusiais su vertimo žodžiu pareigomis, siekiant nustatyti, ar ji gali būti laikoma suvereniomis valstybės atsakovės pagrindinėje byloje funkcijomis. Be to, jeigu atlikus tyrimą paaiškėtų, kad ši valstybė nesinaudoja imunitetu nuo jurisdikcijos, jis nurodė Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg nustatyti teismą, turintį jurisdikciją nagrinėti ginčą pagrindinėje byloje, visų pirma atsižvelgiant į Reglamento Nr. 44/2001 18 straipsnio 2 dalį ir Europos konvencijos dėl valstybių imuniteto, parengtos Europos Taryboje ir pateiktos pasirašyti valstybėms Bazelyje 1972 m. gegužės 16 d., 7 straipsnį.

               31

               Kiek tai susiję su pagrindinėje byloje nagrinėjamai sutarčiai taikytina teise, Bundesarbeitsgericht nusprendė, kad apeliacinis teismas turi išsiaiškinti, ar, nesant aiškaus šalių pasirinkimo, jos netiesiogiai pripažino Alžyro teisę sutarčiai taikytina teise. Šiuo atžvilgiu rodikliai gali būti tokios aplinkybės, kaip antai sutarties kalba, ieškovo kilmė ar jo veiklos pobūdis.

               32

               Savo nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg laikosi nuomonės, kad pagal Vokietijos Federacinės Respublikos Konstitucijos 25 straipsnį valstybės gali remtis imunitetu nuo jurisdikcijos tik ginčuose, susijusiuose su jų suvereniteto įgyvendinimu. Taigi pagal Bundesarbeitsgericht praktiką ginčai darbo teisės srityje tarp ambasados darbuotojų ir atitinkamos valstybės priklauso Vokietijos teismų jurisdikcijai, jeigu darbuotojas jį įdarbinusios valstybės naudai nevykdė veiklos, susijusios su šios valstybės suvereniomis funkcijomis.

               33

               Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas „preziumuoja“, kad A. Mahamdia nevykdė tokios veiklos, nes Alžyro Liaudies Demokratinė Respublika neįrodė, kad jis prisidėjo prie šių funkcijų vykdymo.

               34

               Be to, šis teismas mano, kad Vokietijos teismų jurisdikcija kyla iš Reglamento Nr. 44/2001 18 ir 19 straipsnių, tačiau taikant šiuos straipsnius reikia nustatyti, ar ambasada yra „filialas, agentūra ar kitoks padalinys“, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 18 straipsnio 2 dalį. Iš tiesų tik tokiu atveju Alžyro Liaudies Demokratinė Respublika galėtų būti laikoma nuolat įsikūrusia valstybėje narėje darbdave.

               35

               Be to, šiuo atveju pagal Reglamento Nr. 44/2001 21 straipsnio 2 punktą pagrindinėje byloje nagrinėjamoje sutartyje nurodyta sąlyga dėl jurisdikcijos iš esmės negali būti taikoma siekiant išvengti Vokietijos teismų jurisdikcijos.

               36

               Remdamasis šiais argumentais Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar valstybėje narėje esanti valstybės, kuriai netaikomas Reglamentas Nr. 44/2001 <...>, ambasada yra „filialas, agentūra arba kitoks padalinys“, kaip tai suprantama pagal šio reglamento <...> 18 straipsnio 2 dalį?

                        2.

                        Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar sąlyga dėl jurisdikcijos, dėl kurios susitarta iki ginčo atsiradimo, galima pagrįsti teismo jurisdikciją ne pagal Reglamentą Nr. 44/2001, jei dėl šios sąlygos dėl jurisdikcijos būtų netaikoma jurisdikcija pagal Reglamento Nr. 44/2001 18 ir 19 straipsnius?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo klausimo

               37

               Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 44/2001 18 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad ambasada yra „padalinys“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, ir ar todėl šis reglamentas taikomas nustatant teismą, turintį jurisdikciją nagrinėti ieškinį prieš trečiąją valstybę, pateiktą jos ambasados valstybėje narėje darbuotojo.

               38

               Visų pirma pažymėtina, kad Reglamentas Nr. 44/2001, kuriame įtvirtintos valstybių narių teismų jurisdikcijos nustatymo taisyklės, taikomas bet kokiems ginčams civilinėse ir komercinėse bylose, išskyrus aiškiai šiame reglamente nurodytas tam tikras bylas. Kaip matyti iš šio sprendimo 10 punkto, reglamento II skyriaus 5 skirsnyje, kurį sudaro 18–21 straipsniai, nurodytos jurisdikcijos dėl ginčų, susijusių su individualiomis darbo sutartimis, jurisdikcijos taisyklės.

               39

               Kiek tai susiję su Reglamento Nr. 44/2001 teritorine taikymo sritimi, iš jo 2 konstatuojamosios dalies ir 2006 m. vasario 7 d. Nuomonės 1/03 (Rink. p. I-1145, 143 punktas) matyti, kad šiuo reglamentu siekiama suvienodinti valstybių narių jurisdikcijos taisykles tiek ginčams Sąjungos viduje, tiek ginčams, turintiems užsienio elementą, siekiant panaikinti kliūtis veikti vidaus rinkai, galinčias atsirasti dėl nacionalinės teisės aktų skirtumų šioje srityje.

               40

               Reglamente Nr. 44/2001, konkrečiai kalbant, jo II skyriuje, kuriame yra 18 straipsnis, pateikiamos taisyklės, sudarančios bendrą sistemą, kurios taikomos ne tik santykiams tarp skirtingų valstybių narių, tačiau taip pat santykiams tarp valstybės narės ir trečiosios valstybės (žr. minėtos Nuomonės 1/03 144 punktą).

               41

               Visų pirma šio reglamento 18 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad jeigu darbuotojas sudaro individualią darbo sutartį su darbdaviu, kuris Europos Sąjungos teritorijoje nuolat negyvena, bet vienoje valstybių narių turi filialą, agentūrą arba kitokį padalinį, nustatant jurisdikciją turintį teismą laikoma, kad šio darbdavio nuolatinė gyvenamoji vieta yra toje valstybėje.

               42

               Siekiant užtikrinti visišką šio reglamento ir, be kita ko, jo 18 straipsnio veiksmingumą, jame nurodytos teisinės sąvokos turi būti aiškinamos savarankiškai ir toks aiškinimas turi būti bendras visose valstybėse (šiuo klausimu, kalbant apie Briuselio konvencijos aiškinimą, žr., be kita ko, 1978 m lapkričio 22 d. Sprendimo Somafer, 33/78, Rink. p. 2183, 8 punktą).

               43

               Visų pirma, siekiant nustatyti požymius, apibūdinančius „filialo“, „agentūros“ ir „kitokio padalinio“ sąvokas, nurodytas Reglamento Nr. 44/2001 18 straipsnio 2 dalyje, reglamento tekste nesant patikslinimo, reikia atsižvelgti į šios nuostatos tikslą.

               44

               Dėl ginčų, susijusių su darbo sutartimis, Reglamento Nr. 44/2001 II skyriaus 5 skirsnyje yra nurodytos taisyklės, kuriomis, kaip matyti iš šio reglamento 13 konstatuojamosios dalies, siekiama apsaugoti silpnesniąją sutarties šalį šios šalies interesams palankesnėmis jurisdikcijos taisyklėmis (šiuo klausimu žr. 2008 m. gegužės 22 d. Sprendimo Glaxosmithkline ir Laboratoires Glaxosmithkline, C-462/06, Rink. p. I-3965, 17 punktą).

               45

               Jomis, be kita ko, darbuotojui leidžiama savo darbdaviui iškelti bylą teisme, kuris, jo manymu, yra arčiausiai jo interesų centro, jam pripažįstant galimybę kreiptis į teismą, esantį valstybėje, kurioje jis nuolat gyvena, arba valstybėje, kurioje įprastai atliko savo darbą, arba valstybėje, kurioje yra darbdavio padalinys. Šio skirsnio nuostatomis taip pat apribojama darbdavio, kuris kelia bylą darbuotojui, galimybė pasirinkti teismą ir galimybė nukrypti nuo šiame reglamente nustatytų jurisdikcijos taisyklių.

               46

               Taigi, kaip matyti iš Teisingumo Teismo praktikos dėl Briuselio konvencijoje nustatytų jurisdikcijos taisyklių darbo sutarčių srityje (žr. 1982 m. gegužės 26 d. Sprendimo Ivenel, 133/81, Rink. p. 1891, 14 punktą; 1993 m. liepos 13 d. Sprendimo Mulox IBC, C-125/92, Rink. p. I-4075, 18 punktą; 1997 m. sausio 9 d. Sprendimo Rutten, C-383/95, Rink. p. I-57, 22 punktą ir 2003 m. balandžio 10 d. Sprendimo Pugliese, C-437/00, Rink. p. I-3573, 18 punktą), Reglamento Nr. 44/2001 II skyriaus 5 skirsnio nuostatos turi būti aiškinamos atsižvelgiant į siekį užtikrinti tinkamą darbuotojo, kaip silpnesniosios sutarties šalies, apsaugą.

               47

               Be to, siekiant užtikrinti tęstinumą tarp šio reglamento ir Briuselio konvencijos, jame nurodytas „filialo“, „agentūros“ ir „kitokio padalinio“ sąvokas reikia aiškinti pagal Teisingumo Teismo praktikoje dėl Briuselio konvencijos 5 straipsnio 5 punkto, kuriame vartojamos tos pačios sąvokos ir nurodytos specialiosios jurisdikcijos taisyklės dėl ginčų, susijusių su įmonės antrinės buveinės veikla, nurodytus kriterijus. Be to, ši nuostata pažodžiui perkelta į Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 5 punktą.

               48

               Aiškindamas šias „filialo“, „agentūros“ ir „kitokio padalinio“ sąvokas Teisingumo Teismas išskyrė du kriterijus, pagal kuriuos nustatoma, ar ieškinys, susijęs su vienos iš šių padalinių kategorijų veikla, susijęs su valstybe nare. Pirma, „filialo“, „agentūros“ ir „kitokio padalinio“ sąvoka leidžia teigti, kad yra operacijų centras, kuris yra pastovaus pobūdžio pagrindinės įmonės pratęsimas. Šis centras privalo turėti vadovybę ir būti materialiai aprūpintas, kad galėtų derėtis su trečiaisiais asmenimis, kuriems dėl to nereiktų kreiptis tiesiogiai į pagrindinę įmonę (žr. 1981 m. kovo 18 d. Sprendimo Blanckaert & Willems, 139/80, Rink. p. I-819, 11 punktą). Antra, ginčas turi būti susijęs arba su veiksmais, susijusiais su šių subjektų veikla, arba su jų prisiimtais įsipareigojimais pagrindinės įmonės vardu, kai šie įsipareigojimai turi būti įvykdyti valstybėje, kurioje jie yra (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Somafer 13 punktą).

               49

               Pagrindinėje byloje visų pirma reikia priminti, kad ambasados funkcijos, kaip matyti iš Vienos konvencijos dėl diplomatinių santykių 3 straipsnio, iš esmės yra atstovauti atstovaujamajai valstybei, ginti jos interesus ir skatinti santykius su priimančiąja valstybe. Vykdydama šias funkcijas ambasada, kaip bet kuris kitas viešasis subjektas, gali veikti iure gestionis ir įgyti civilinio pobūdžio teises ir pareigas, be kita ko, sudariusi privatinės teisės sutartis. Taip yra, kai ji sudaro darbo sutartis su asmenimis, kurie neatlieka pareigų, susijusių su viešosios valdžios įgyvendinimu.

               50

               Dėl pirmojo kriterijaus, nurodyto šio sprendimo 48 punkte, reikia pažymėti, kad ambasada gali būti laikoma operacijų centru, kuris veikia pastoviai ir kuris padeda identifikuoti valstybę, kurios institucija ji yra, ir jai atstovauti.

               51

               Dėl antrojo kriterijaus, nurodyto pirma minėtame sprendimo punkte, akivaizdu, kad ginčo pagrindinėje byloje dalykas, t. y. ginčas darbo santykių srityje, turi pakankamą ryšį su atitinkamos ambasados veikla, kiek tai susiję su jos darbuotojų valdymu.

               52

               Todėl, kalbant apie valstybės vardu ambasados sudarytas darbo sutartis, ji yra „padalinys“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 44/2001 18 straipsnio 2 dalį, jeigu darbuotojų, su kuriais ji sudarė šias sutartis, pareigos susijusios su valdymo veikla, kurią ambasada vykdo priimančiojoje valstybėje.

               53

               Vokietijos teismuose ir šiame procese dėl prejudicinio sprendimo pateiktose pastabose Alžyro Liaudies Demokratinė Respublika tvirtina, kad pripažįstant priimančiosios valstybės, kurioje yra ambasada, teismo jurisdikciją būtų pažeistos paprotinės tarptautinės teisės normos dėl imuniteto nuo jurisdikcijos ir kad, atsižvelgiant į šias normas, Reglamentas Nr. 44/2001, ypač jo 18 straipsnis, netaikytinas ginčui, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje.

               54

               Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad pagal visuotinai pripažintus tarptautinės teisės principus imuniteto nuo jurisdikcijos srityje nėra galimybės iškelti bylą prieš valstybę kitos valstybės teisme vykstant ginčui, kaip antai nagrinėjamasis pagrindinėje byloje. Toks valstybių imunitetas nuo jurisdikcijos įtvirtintas tarptautinėje teisėje ir pagrįstas principu par in parem non habet imperium, pagal kurį valstybei negali būti taikoma kitos valstybės jurisdikcija.

               55

               Tačiau, kaip generalinis advokatas pažymėjo išvados 17–23 punktuose, pagal dabartinę tarptautinę praktiką šis imunitetas nėra absoliutus, bet visuotinai pripažįstamas, kai ginčas susijęs su iure imperii atliktais suvereniais veiksmais. Tačiau jis gali būti netaikomas, jei teisminis ieškinys susijęs su iure gestionis atliktais veiksmais, kurie nesusiję su viešosios valdžios įgyvendinimu.

               56

               Todėl, atsižvelgiant į šio paprotinės tarptautinės teisės principo dėl valstybių imuniteto nuo jurisdikcijos turinį, reikia manyti, kad juo nedraudžiama Reglamentą Nr. 44/2001 taikyti ginčui, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kuriame darbuotojas prašo sumokėti kompensaciją ir ginčija jo su valstybe sudarytos darbo sutarties nutraukimą, jeigu bylą nagrinėjantis teismas konstatuoja, kad šio darbuotojo atliktos pareigos nesusijusios su viešosios valdžios įgyvendinimu arba jeigu dėl teisminio proceso nekyla grėsmė kliudyti valstybės saugumo interesams. Remdamasis šia išvada, ginčą nagrinėjantis teismas, kaip antai pagrindinėje byloje, taip pat gali nuspręsti, kad šis ginčas patenka į materialinę Reglamento Nr. 44/2001 taikymo sritį.

               57

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 44/2001 18 straipsnio 2 dalis aiškintina taip, jog trečiosios valstybės ambasada, esanti valstybės narės teritorijoje, yra „padalinys“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, kilus ginčui dėl darbo sutarties, kurią ji sudarė atstovaujamosios valstybės vardu, kai darbuotojo atliekamos pareigos nesusijusios su viešosios valdžios įgyvendinimu. Konkretų darbuotojo atliekamų pareigų pobūdį turi nustatyti bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas.

         Dėl antrojo klausimo

               58

               Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 44/2001 21 straipsnio 2 punktą reikia aiškinti taip, kad susitarimas dėl jurisdikcijos, sudarytas prieš kylant ginčui, patenka į šios nuostatos taikymo sritį, kai šiuo susitarimu pripažįstama išimtinė teismo, kuris nepatenka į šio reglamento taikymo sritį, jurisdikcija, ir paneigiama jurisdikcija, pagrįsta šio reglamento 18 ir 19 straipsnių specialiosiomis taisyklėmis.

               59

               Alžyro Liaudies Demokratinės Respublikos nuomone, šiuo 21 straipsniu nedraudžiama darbo sutartyje numatyta sąlyga sutarties šalims priskirti jurisdikciją trečiosios valstybės teismui nagrinėti ginčus, susijusius su šia sutartimi. Nagrinėjamu atveju dėl šio pasirinkimo darbuotojo situacija nėra nepalanki ir šis pasirinkimas atitinka sutarties šalių valią, kad būtų taikoma tos pačios valstybės teisė.

               60

               Kaip matyti iš Reglamento Nr. 44/2001 13 konstatuojamosios dalies, šiomis specialiosiomis II skyriaus 5 skirsnio taisyklėmis siekiama užtikrinti tinkamą darbuotojo apsaugą. Pagal Teisingumo Teismo praktiką, primintą šio sprendimo 46 punkte, aiškinant šias taisykles turi būti atsižvelgta į šį tikslą.

               61

               Reglamento Nr. 44/2001 21 straipsniu apribojama darbo sutarties šalių galimybė sudaryti susitarimą dėl jurisdikcijos. Taigi toks susitarimas turi būti sudarytas po to, kai kyla ginčas, arba, jei jis sudarytas anksčiau, juo darbuotojui turi būti leidžiama iškelti bylą kituose teismuose, ne tik tuose, kuriems jurisdikcija suteikiama pagal šias taisykles.

               62

               Atsižvelgiant į Reglamento Nr. 44/2001 21 straipsnio tikslą, ši sąlyga, kaip pažymėjo generalinis advokatas išvados 58 ir 59 punktuose, turi būti suprantama taip, kad tokiu susitarimu, sudarytu prieš atsirandant ginčui, turi būti suteikiama jurisdikcija nagrinėti darbuotojo pareikštą ieškinį kitiems teismams, ne tik tiems, kurie numatyti Reglamento Nr. 44/2001 18 ir 19 straipsniuose. Todėl šiuo susitarimu turi būti ne panaikinama pastarųjų teismų jurisdikcija, o išplečiama darbuotojo galimybė pasirinkti tarp kelių turinčių jurisdikciją teismų.

               63

               Be to, iš Reglamento Nr. 44/2001 21 straipsnio formuluotės matyti, kad susitarimais dėl jurisdikcijos darbuotojui gali būti „leidžiama“ iškelti bylą kituose teismuose nei nurodytieji jo 18 ir 19 straipsniuose. Darytina išvada, kad ši nuostata negali būti aiškinama taip, kad sąlyga dėl jurisdikcijos galėtų būti taikoma išimtinai ir taip būtų uždrausta darbuotojui iškelti bylą teismuose, turinčiuose jurisdikciją pagal šiuos 18 ir 19 straipsnius.

               64

               Tikslas apsaugoti darbuotoją, kaip silpnesniąją sutarties šalį, primintas šio sprendimo 44 ir 46 punktuose, nebūtų pasiektas, jei siekiant užtikrinti šią apsaugą šiuose 18 ir 19 straipsniuose numatytų teismų jurisdikcija galėtų būti panaikinama sąlyga dėl jurisdikcijos, dėl kurios susitarta prieš kylant ginčui.

               65

               Be to, nei iš Reglamento Nr. 44/2001 21 straipsnio turinio, nei tikslo nematyti, kad tokiu susitarimu jurisdikcija negalėtų būti suteikiama trečiosios valstybės teismams, su sąlyga, kad juo nepaneigiama remiantis reglamento straipsniais pripažįstama jurisdikcija.

               66

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 44/2001 21 straipsnio 2 dalis aiškintina taip, kad prieš kylant ginčui sudarytas susitarimas dėl jurisdikcijos patenka į šios nuostatos taikymo sritį, kiek juo darbuotojui suteikiama galimybė pradėti bylą ne tik paprastai pagal šio reglamento 18 ir 19 straipsnių specialiąsias taisykles jurisdikciją turinčiuose teismuose, bet ir kituose teismuose, įskaitant prireikus už Sąjungos ribų esančius teismus.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               67

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo 18 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad trečiosios valstybės ambasada, esanti valstybės narės teritorijoje, yra „padalinys“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, kilus ginčui dėl darbo sutarties, kurią ji sudarė atstovaujamosios valstybės vardu, kai darbuotojo atliekamos pareigos nesusijusios su viešosios valdžios įgyvendinimu. Konkretų darbuotojo atliekamų pareigų pobūdį turi nustatyti bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas.

                           2.

                           Reglamento Nr. 44/2001 21 straipsnio 2 punktą reikia aiškinti taip, kad prieš kylant ginčui sudarytas susitarimas dėl jurisdikcijos patenka į šios nuostatos taikymo sritį, kiek juo darbuotojui suteikiama galimybė pradėti bylą ne tik paprastai pagal šio reglamento 18 ir 19 straipsnių specialiąsias taisykles jurisdikciją turinčiuose teismuose, bet ir kituose teismuose, įskaitant prireikus už Sąjungos ribų esančius teismus.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


1961 m. birželio 1 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Gabriel Simon prieš Europos Bendrijų Teisingumo Teismą. # Byla 15-60.