title: 2006 m. lapkričio 9 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Belgijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - EB 49 ir EB 50 straipsniai - Laisvas paslaugų teikimas - Veikla statybų sektoriuje - Kova su mokesčių vengimu statybų sektoriuje - Nacionaliniai teisės aktai, įpareigojantys iš Belgijoje neregistruotiems kontrahentams priklausančių sumų išskaičiuoti 15 % - Nacionaliniai teisės aktai nustatantys solidarią atsakomybę už Belgijoje neregistruotų kontrahentų mokesčių skolas. # Byla C-433/04.

text:
      Byla C‑433/04
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Belgijos Karalystę
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – EB 49 ir EB 50 straipsniai – Laisvė teikti paslaugas – Veikla statybos sektoriuje – Kova su mokesčių vengimu statybos sektoriuje – Nacionalinės teisės aktai, įpareigojantys iš Belgijoje neregistruotiems kontrahentams mokėtinų sumų išskaičiuoti 15 % – Nacionalinės teisės aktai, nustatantys solidarią atsakomybę už Belgijoje neregistruotų kontrahentų mokesčių skolas“
      Sprendimo santrauka
      Laisvė teikti paslaugas – Apribojimai – Mokesčių teisės aktai
      (EB 49 ir EB 50 straipsniai)
      Įpareigodama užsakovus ir rangovus, kurie sudaro sutartis su užsienio kontrahentais, neregistruotais tos valstybės narės institucijose,
         išskaičiuoti 15 % sumos už atliktus darbus ir įpareigodama pačius užsakovus ir rangovus solidariai atsakyti už tokių kontrahentų
         mokesčių skolas, valstybė narė nevykdo įsipareigojimų pagal EB 49 ir EB 50 straipsnius.

      Iš tiesų, pareiga išskaičiuoti ir solidari atsakomybė, net jei jos taikomos vienodai neregistruoto paslaugų teikėjo atveju,
         nepaisant to, ar jis įsisteigęs aptariamoje valstybėje narėje, ar kitoje valstybėje narėje, yra paslaugų teikimo laisvės apribojimas,
         nes jos gali atgrasinti paslaugų teikėjus, neįregistruotus ir neįsisteigusius minėtoje valstybėje narėje, teikti paslaugas
         šios valstybės narės rinkoje arba atgrasinti užsakovus ir rangovus naudotis minėtų paslaugų teikėjų paslaugomis.

      Būtinybė kovoti su mokesčių vengimu negali pateisinti pareigos išskaičiuoti ir solidarios atsakomybės taikymo bendrais ir
         prevenciniais tikslais visiems atitinkamoje valstybėje narėje neįsteigtiems ir neįregistruotiems paslaugų teikėjams, kai dalis
         jų iš esmės nėra mokesčių, avansinių mokėjimų ir rinkliavų, kurių išieškojimą šiomis priemonėmis siekiama užsitikrinti, mokėtojai
         ir kai yra mažiau ribojančių priemonių, užtikrinančių mokesčių, kurių mokėtojais tokie paslaugų teikėjai tam tikrais atvejais
         gali būti, išieškojimą.

      (žr. 30–32, 36–37, 42 ir rezoliucinės dalies 1 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. lapkričio 9 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – EB 49 ir EB 50 straipsniai – Laisvas paslaugų teikimas – Veikla statybos sektoriuje – Kova su mokesčių vengimu statybos sektoriuje – Nacionaliniai teisės aktai, įpareigojantys iš Belgijoje neregistruotiems kontrahentams mokėtinų sumų išskaičiuoti 15 % – Nacionalinės teisės aktai, nustatantys solidarią atsakomybę už Belgijoje neregistruotų kontrahentų mokesčių skolas“
      Byloje C‑433/04
      dėl 2004 m. spalio 8 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama D. Triantafyllou, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Belgijos Karalystę, atstovaujamą E. Dominkovits, padedamos advokato B. van de Walle de Ghelcke,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai J. N. Cunha Rodrigues ir E. Levits (pranešėjas),
      generalinis advokatas A. Tizzano,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      susipažinęs su 2006 m. balandžio 6 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad, įpareigodama užsakovus ir rangovus, kurie sudaro
         sutartis su Belgijoje neregistruotais užsienio kontrahentais, išskaičiuoti 15 % sumos už atliktus darbus (toliau − atskaitos
         pareiga) ir įpareigodama pačius užsakovus ir rangovus solidariai atsakyti už šių kontrahentų mokesčių skolas (toliau − solidari
         atsakomybė), Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 49 ir EB 50 straipsnius.

       Nacionalinė teisė
      2        Belgijos 1992 m. Pajamų mokesčio kodekso, suderinto 1992 m. balandžio 10 d. Karaliaus nutarimu (1992 m. liepos 30 d. Moniteur belge priedas), iš dalies pakeisto 1998 m. gruodžio 26 d. Karaliaus nutarimu, nustatančiu priemones, skirtas priimti teisės aktus,
         reglamentuojančius solidarią atsakomybę už socialines ir mokesčių skolas taikant 1996 m. liepos 26 d. Įstatymo dėl socialinės
         apsaugos modernizavimo ir pensijų teisinių sistemų patikimumo užtikrinimo 43 straipsnį (1998 m. gruodžio 31 d. Moniteur belge, p. 42140, toliau − PMK 92), VII antraštinėje dalyje, reglamentuojančioje mokesčių nustatymą ir išieškojimą, yra VIII skyrius
         „Mokesčių išieškojimas“, kuriame yra II skirsnis „Veikla, dėl kurios reikia sudaryti sutartis su registruotais rangovais“.

      3        Skirsnyje numatytos įvairios veiklos statybos srityje rūšys, nustatytos Karaliaus nutarimu remiantis PMK 92 400 straipsnio
         1 dalimi.

      4        PMK 92 402 straipsnyje numatyta:

      „1. Užsakovas, kuris 400 straipsnio 1 dalyje numatytiems darbams atlikti sudaro sutartį su rangovu, kuris sutarties sudarymo
         metu nėra registruotas, yra solidariai atsakingas už kontrahento mokesčių skolas.

      2. Rangovas, kuris 400 straipsnio 1 dalyje numatytiems darbams atlikti sudaro sutartį su subrangovu, kuris sutarties sudarymo
         metu nėra registruotas, solidariai atsako už pastarojo mokesčių skolas.

      <…>
      5. Solidari atsakomybė yra ribojama 35 proc. bendros neregistruotam rangovui ar subrangovui pavestų atlikti darbų kainos,
         neskaičiuojant pridėtinės vertės mokesčio.

      Atsakomybė taikoma pagrindiniam mokėjimui, padidėjimui, išlaidoms ir palūkanoms, nepaisant jų atsiradimo momento:
      1) visų tiesioginių mokesčių ir pajamų mokesčiui prilygintų mokesčių skolų, susijusių su mokestiniu laikotarpiu, kuriuo aptariami
         darbai buvo atlikti, ar su ankstesniais mokestiniais laikotarpiais;

      2) visų skolų, susijusių su išskaičiavimais už darbų atlikimo ir ankstesnius laikotarpius;
      3) užsienio kilmės mokesčių skolų, kurioms išieškoti reikalaujama suteikti pagalbą pagal tarptautinę sutartį.
      <…>“
      5        PMK 92 403 straipsnis skelbia:

      „1. Užsakovas, kuris sumoka visą 400 straipsnio 1 dalyje numatytų darbų kainą ar jos dalį mokėjimo momentu neregistruotam
         rangovui, mokėdamas privalo išskaityti ir Karaliaus paskirtam pareigūnui pagal jo nustatytas taisykles pervesti 15 % sumos,
         kurią jis yra skolingas, neskaičiuojant pridėtinės vertės mokesčio.

      2. Rangovas, kuris sumoka visą 400 straipsnio 1 dalyje numatytų darbų kainą ar jos dalį subrangovui, mokėdamas privalo išskaityti
         ir Karaliaus paskirtam pareigūnui pagal jo nustatytas taisykles pervesti 15 % sumos, kurią jis yra skolingas, neskaičiuojant
         pridėtinės vertės mokesčio.

      Tačiau rangovas pagal Karaliaus nustatytas sąlygas ir taisykles yra atleidžiamas nuo pirmojoje pastraipoje numatytos pareigos
         išskaičiuoti mokesčius ir juos pervesti, jei mokėjimo metu subrangovas yra registruotas kaip rangovas.

      3. Esant reikalui, sumos, pervestos įgyvendinant šį straipsnį yra išskaičiuojamos iš sumos, už kurią užsakovas ir rangovas
         yra atsakingi remiantis 402 straipsniu.“

      6        PMK 92 404 straipsnis numato, kad, jei nebuvo atliktas 403 straipsnyje numatytas išskaičiavimas, skiriama dvigubo dydžio bauda
         užsakovui arba, esant šio kodekso 403 straipsnio 2 dalyje numatytai sąlygai, rangovui.

      7        PMK 92 406 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Suma, pervesta įgyvendinant 403 straipsnį, yra pirmiausia skirta padengti mokesčių skolas, numatytas 402 straipsnyje, baudas
         ir, galiausiai, pridėtinės vertės mokesčio skolas.“

      8        PMK 92 407 straipsnis daro 402 ir 403 straipsnių taikymo išimtį užsakovui, jei jis yra fizinis asmuo, kuris darbus užsako
         tik savo asmeniniams poreikiams tenkinti.

      9        Veiklos rūšys, numatytos PMK 92 400 straipsnio 1 dalyje, yra skelbiamos 1998 m. gruodžio 26 d. Karaliaus nutarimo dėl PMK
         92 400, 401, 403, 404 ir 406 straipsnių ir dėl 1969 m. birželio 27 d. Įstatymo, kuriuo peržiūrimas 1944 m. gruodžio 28 d.
         Įstatyminis dekretas dėl darbuotojų socialinės apsaugos, 30a straipsnio įgyvendinimo (1998 m. gruodžio 31 d. Moniteur belge, p. 42147) 1 straipsnyje. Šio straipsnio 1 dalyje numatytos šios veiklos rūšys:

      „1. Darbai, susiję su nekilnojamuoju turtu. Darbams, susijusiems su nekilnojamuoju turtu, priskiriami: visi viso ar dalies
         iš prigimties nekilnojamojo daikto statybos, perdarymo, užbaigimo, įrengimo, remonto, priežiūros, valymo ir griovimo darbai
         bei visi veiksmai, susiję su kilnojamojo daikto tiekimu ir jų padėjimu nekilnojamame daikte taip, kad šis kilnojamasis daiktas
         tampa iš prigimties nekilnojamuoju daiktu;

      2. Visi veiksmai, nors ir nenumatyti 1‑oje dalyje, pasireiškiantys kaip tiekimas ir pritvirtinimas prie pastato:
      a) visos ar dalies centrinio šildymo ar vėdinimo sistemos, įskaitant boilerius, rezervuarus ir prie katilų ar radiatorių pritvirtintų
         reguliavimo bei kontrolės prietaisų;

      b) visos ar dalies pastato sanitarinės sistemos, o apskritai visus prietaisus, įrengtus naudoti sanitariniams ar higienos
         tikslams, prijungtus prie vandens ar kanalizacijos vamzdžių;

      c) visų ar dalies pastato elektros tinklų, išskyrus apšvietimo prietaisus ir lempas;
      d) visos ar dalies elektros skambučio, gaisro nustatymo ir apsaugos nuo vagysčių, vidaus telefono sistemos;
      e) virtuvėje ar vonios kambaryje įrengtų spintų, kriauklių, kriauklių spintelių, garų rinktuvų, ventiliatorių ir aeratorių;
      f) pastato išorėje įrengtų langinių, žaliuzių ir stoginių;
      3. Visi veiksmai, nors ir nenumatyti 1‑oje dalyje, pasireiškiantys kaip sienų ar grindų dangos, kuri yra fiksuojama arba kurią
         reikia tik apkarpyti pagal norimo padengti paviršiaus plotą, tiekimas ar įrengimas pastate;

      4. Daiktų, numatytų 2 arba 3 dalyje, tvirtinimo, įrengimo, taisymo, priežiūros ir valymo darbai;
      5. Darbuotojų suteikimas vykdyti šiame straipsnyje numatytą veiklą.“
      10      Šio Karaliaus nutarimo 23 straipsnis, iš dalies keičiantis 1993 m. rugpjūčio 27 d. Karaliaus nutarimą dėl PMK 92 įgyvendinimo,
         nustatė taisykles, pagal kurias pagal PMK 92 403 straipsnį išskaičiuotos sumos gali būti grąžintos. Pagal šį 23 straipsnį,
         jei išskaičiuotos sumos neskiriamos mokesčių skoloms padengti, jos prašančiam asmeniui yra grąžinamos per trumpiausią laikotarpį
         ir ne vėliau kaip per šešis mėnesius skaičiuojant nuo prašymo grąžinti tinkamo pateikimo.

       Ikiteisminė procedūra
      11      2001 m. vasario 13 d. oficialiu įspėjimu ir po to 2001 m. spalio 23 d. pagrįsta nuomone Komisija informavo Belgijos Karalystę,
         kad ji mano, jog nacionaliniai teisės aktai, susiję su pareiga išskaičiuoti ir solidaria atsakomybe, nėra suderinami su EB 49
         ir EB 50 straipsniais. Šia nuomone pastaroji valstybė narė buvo paraginta per du mėnesius nuo jos gavimo dienos imtis būtinų
         priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta. Neįtikinta Belgijos Karalystės atsakymo į šią nuomonę, Komisija pareiškė šį
         ieškinį.

       Dėl ieškinio
       Dėl ieškinio dalyko
      12      Pirmiausiai reikia nurodyti, kad Belgijos vyriausybė ginčijo Komisijos pasirinktą poziciją ir teigė, kad prieš vertinant pareigą
         išskaičiuoti ir solidarią atsakomybę turėjo būti išnagrinėta registracijos pareiga, nes pareiga išskaičiuoti ir solidari atsakomybė
         yra dalis platesnės kovos su mokesčių vengimu sistemos. Ši vyriausybė teigia, kad, jei Bendrijos teisei neprieštarauja registracijos
         pareiga, pareiga išskaičiuoti ir solidari atsakomybė turi taip pat būti laikomos suderinamomis su šia teise.

      13      Šiuo požiūriu pakanka konstatuoti, kad registracijos pareigos suderinamumo su Bendrijos teise klausimas iš anksto nenulemia
         pareigos išskaičiuoti ir solidarios atsakomybės suderinamumo su šia teise.

      14      Todėl, priešingai 2006 m. gegužės 4 d. Sprendime Komisija prieš Jungtinę Karalystę (C‑98/04, Rink. p. I‑4003) aptariamai situacijai, pareigos išskaičiuoti ir solidarios atsakomybės vertinimas gali būti atliekamas
         atskirai nuo registracijos pareigos vertinimo.

       Dėl ginčijamo įsipareigojimų neįvykdymo
       Šalių argumentai
      15      Komisija teigia, kad pareiga išskaičiuoti ir solidari atsakomybė prieštarauja EB 49 ir EB 50 straipsniams, nes jomis užsakovai
         ir rangovai atgrasomi sudaryti sutartis su Belgijoje neįsteigtais ir neįregistruotais kontrahentais, taip sukuriant realią
         kliūtį Belgijoje neįsteigtiems ir neįregistruotiems paslaugų teikėjams, kurie nori ten teikti savo paslaugas.

      16      Komisija mano, kad tiek pareiga išskaičiuoti, tiek solidari atsakomybė yra nepateisinamos priemonės.

      17      Kalbant apie pareigą išskaičiuoti, Komisija tvirtina, kad, kadangi mokesčių skolų, kurių išieškojimą Belgijos valdžios institucijos
         tariamai nori užtikrinti nustatydamos šią pareigą, dauguma atvejų nėra, kai Belgijoje neįsteigtas paslaugų teikėjas ten atlieka
         darbus naudodamasis laisvo paslaugų teikimo teise, jokia imperatyvi priežastis, susijusi su mokesčių vengimu, negalėtų pateisinti
         tokios priemonės.

      18      Komisija teigia, kad bendras šios pareigos taikymas bet kuriuo atveju viršija tikslą, kurio juo siekiama, ir kad konkrečiose
         situacijose, kai mokesčių skolos turi būti sumokėtos ar išieškotos Belgijoje, gali būti panaudotos kitos, mažiau ribojančios
         ir labiau pritaikytos siekiamam tikslui, priemonės.

      19      Kalbant apie solidarią atsakomybę, Komisija tvirtina, jog ji yra neproporcinga, nes, siekiant garantuoti, kad būtų sumokėtos
         ar išieškotos kitos sutarties šalies mokesčių skolos, galima taikyti mažiau ribojančias priemones.

      20      Be to, Komisija ginčija solidarios atsakomybės taikymą užsakovui ar rangovui ne vien tik už kitos sutarties šalies mokesčių
         skolas, susijusias su jų užsakymu atliktais darbais, bet taip pat už visas darbų laikotarpio ir ankstesnių laikotarpių mokesčių
         skolas, o tai reiškia atsakomybę už mokesčių skolas, susijusias su kitų asmenų naudai atliktais darbais.

      21      Komisija taip pat kritikuoja automatišką solidarios atsakomybės taikymą, nesant jokios užsakovo ar rangovo kaltės, ir priduria,
         kad užsakovo ar rangovo, kurie yra solidariai atsakingi, negalėjimas ginčyti mokesčių skolų pagrįstumo yra teisių į gynybą
         pažeidimas.

      22      Belgijos vyriausybė atsikerta, kad pareiga išskaičiuoti ir solidari atsakomybė, kaip mokesčių skolų statybos sektoriuje išieškojimo
         forma, neriboja nei patekimo į rinką, nei laisvo paslaugų teikimo. Kadangi ginčijamos priemonės taikomos vienodai tiek Belgijoje
         įsteigtoms įmonėms, tiek ir kitoje valstybėje narėje įsteigtoms įmonėms, Komisija neįrodė, kad Belgijos rinkos dalyviai yra
         mažiau linkę sudaryti sutartis su neįregistruotais kitos valstybės narės kilmės kontrahentais nei su neįregistruotais Belgijos
         kontrahentais.

      23      Be to, Belgijos vyriausybė teigia, kad ginčijamos priemonės yra pateisinamos privalomuoju bendruoju interesu, susijusiu su
         kova su mokesčių vengimu statybos sektoriuje. Pagal šią vyriausybę, pareiga išskaičiuoti ir solidari atsakomybė yra dalis
         bendros mokesčių vengimo schemų prevencijos sistemos, turinčios tikslą, viena vertus, skatinti sudaryti sutartis su įregistruotais
         kontrahentais ir, kita vertus, užtikrinti neįregistruotų kontrahentų mokesčių skolų išieškojimą.

      24      Be to, Belgijos vyriausybė ginčija Komisijos argumentą, kad, kaip bendra taisyklė, užsienio paslaugų teikėjai neprivalo mokėti
         tiesioginių ar netiesioginių mokesčių Belgijoje. Ši vyriausybė pažymi, be kita ko, kad, kai statybos darbai viršija tam tikrą
         laikotarpį, jų teikiamas pelnas yra apmokestinamas Belgijoje ne rezidentų mokesčiu taip pat, kaip apmokestinamas tokios įmonės
         Belgijoje įdarbintam personalui mokamais atlyginimais, o tai reiškia, kad užsienio paslaugų teikėjui gali būti nustatyta pareiga
         išskaičiuoti pajamų mokestį iš šių atlyginimų. Paslaugų teikėjui taip pat gali būti nustatyta pareiga išskaičiuoti šį mokestį
         iš užsienio darbuotojams, įdarbintiems Belgijoje ilgiau kaip 183 dienas per dvylikos mėnesių laikotarpį, arba Belgijoje gyvenantiems
         darbuotojams išmokėto atlyginimo. Belgijos vyriausybė taip pat nurodo kelias situacijas, kuriose kitos valstybės narės paslaugų
         teikėjas privalo mokėti pridėtinės vertės mokestį, būtent jei šio paslaugų teikėjo kontrahentas neprivalo periodiškai teikti
         šio mokesčio deklaracijų (pavyzdžiui, gydymo ir mokymo įstaigos) arba yra užsienyje įsteigtas apmokestinamasis asmuo, Belgijoje
         neturintis nei nuolatinės buveinės, nei atsakingo atstovo.

      25      Remdamasi 1995 m. gegužės 10 d. Sprendimu byloje Alpine Investments (C‑384/93, Rink. p. I‑1141), Belgijos vyriausybė tvirtina, kad, nesant suderinimo Bendrijos lygmeniu, nėra neproporcinga
         nustatyti bendro ir vienodo taikymo taisykles, skirtas efektyviai kovoti su mokesčių vengimu statybos sektoriuje.

      26      Ji, be to, teigia, kad mokesčių skolų išieškojimas klasikiniais būdais (būtent a posteriori per teismą) yra neefektyvus specifiniais darbo jėgos tiekimo atvejais.

      27      Ypač kalbant apie solidarią atsakomybę, Belgijos vyriausybė pažymi, kad Komisija klaidingai rėmėsi Belgijos užsakovų ir rangovų
         situacija, užuot įvertinusi neįregistruotų kontrahentų situaciją ir aptariamos priemonės proporcingumą siekiamo tikslo atžvilgiu.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      28      Pirmiausia reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką EB 49 straipsnis reikalauja ne tik panaikinti
         bet kokią kitoje valstybėje narėje įsteigto paslaugų teikėjo diskriminaciją dėl pilietybės, bet ir panaikinti bet kokius laisvo
         paslaugų teikimo apribojimus, net vienodai taikomus tiek nacionaliniams, tiek kitų valstybių narių paslaugų teikėjams, jei
         jie draudžia, trukdo ar daro mažiau patrauklią paslaugų teikėjų, įsteigtų kitoje valstybėje narėje, kurioje jie teisėtai teikia
         analogiškas paslaugas, veiklą (šiuo klausimu žr. sprendimus: 1991 m. liepos 25 d. Säger, C‑76/90, Rink. p. I‑4221, 12 punktas; 2002 m. vasario 7 d. Komisija prieš Italiją, C‑279/00, Rink. p. I‑1425, 31 punktas; 2003 m. vasario 13 d. Komisija prieš Italiją, C‑131/01, Rink. p. I‑1659, 26 punktas; 2006 m. sausio 19 d. Komisija prieš Vokietiją, C‑244/04, Rink. p. I‑885, 30 punktas ir 2006 m. birželio 15 d. Komisija prieš Prancūziją, C‑255/04, Rink. p. I‑0000, 37 punktas).

      29      Kaip generalinis advokatas nurodė savo išvados 25 punkte, priemonės, galinčios atgrasyti rinkos dalyvį laisvai teikti paslaugas,
         priskirtinos draudimui, numatytam EB sutartyje (šiuo klausimu žr. sprendimus: 2001 m. lapkričio 29 d. De Coster, C‑17/00, Rink. p. I‑9445, 33 punktas; 2003 m. gruodžio 11 d. AMOK, C‑289/02, Rink. p. I‑15059, 36 punktas ir 2004 m. kovo 18 d. Leichtle, C‑8/02, Rink. p. I‑2641, 32 punktas).

      30      Šiuo atveju aplinkybė, kad, taikant PMK 92 403 straipsnį, užsakovas ar rangovas privalo Belgijos valdymo institucijų naudai
         išskaičiuoti sumą, atitinkančią 15 % kainos, nustatytos neįregistruoto paslaugų teikėjo, atima iš šio paslaugų teikėjo galimybę
         nedelsiant gauti dalį šių pajamų, kurią jis gali atgauti tik pagal specialią administracinę procedūrą. Todėl su pareiga išskaičiuoti
         susiję nepatogumai atgraso neįregistruotus ir neįsteigtus Belgijoje paslaugų teikėjus eiti į Belgijos rinką, kad ten galėtų
         teikti paslaugas statybos sektoriuje.

      31      Taip pat tai, kad, taikant PMK 92 402 straipsnį, užsakovas ar rangovas, kurie sudaro sutartį su Belgijoje neįregistruotu paslaugų
         teikėju, yra solidariai atsakingi už visas šio paslaugų teikėjo mokesčių skolas, susijusias su ankstesniais mokestiniais laikotarpiais,
         iki 35 % atliktinų darbų kainos, gali atgrasinti šį užsakovą ar rangovą pasinaudoti neįregistruoto ir neįsteigto Belgijoje
         teisėtai teikiančio tokias pačias paslaugas savo valstybėje narėje paslaugų teikėjo paslaugomis. Nors tiesa, kad sudarius
         sutartį su neįregistruotu paslaugų teikėju solidari atsakomybė taikoma vienodai, ar jis būtų įsteigtas Belgijoje, ar kitoje
         valstybėje narėje, reikia vis dėlto konstatuoti, kad, neatimdama iš neįsteigtų ir neįregistruotų Belgijoje paslaugų teikėjų
         galimybės ten teikti savo paslaugas, ginčijama nuostata apsunkina jų patekimą į Belgijos rinką.

      32      Todėl pareiga išskaičiuoti ir solidari atsakomybė apriboja laisvą paslaugų teikimą.

      33      Tačiau iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad nacionalinės teisės aktas, reglamentuojantis Bendrijos
         lygiu nesuderintą sritį ir vienodai taikomas bet kuriam asmeniui ar įmonei, vykdančiai veiklą atitinkamos valstybės narės
         teritorijoje, nepaisant ribojamojo poveikio laisvei teikti paslaugas, gali būti pateisinamas, jeigu atitinka privalomąjį bendrąjį
         interesą, kurio dar nesaugo paslaugų teikėjui jo įsisteigimo valstybėje narėje taikomos taisyklės, yra tinkamas užtikrinti
         jo siekiamo tikslo įgyvendinimą ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti (žr. minėto sprendimo Säger, 15 punktą; 1999 m. lapkričio 23 d. Sprendimo Arblade ir kt., C 369/96 ir C 376/96, Rink. p. I‑8453, 34 ir 35 punktus; 2002 m. sausio 24 d. Sprendimo Portugaia Construções, C‑164/99, Rink. p. I‑787, 19 punktą; minėto 2002 m. vasario 7 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, 33 punktą; 2004 m. spalio 21 d. Sprendimo Komisija prieš Liuksemburgą, C‑445/03, Rink. p. I‑10191, 21 punktą ir minėto 2006 m. sausio 19 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją 31 punktą).

      34      Kadangi Belgijos vyriausybė teigia, kad ginčijamos priemonės pateisinamos privalomuoju bendruoju interesu − kova su mokesčių
         vengimu statybos sektoriuje − reikia nustatyti, ar toks pateisinimas gali būti priimtinas.

      35      Šiuo požiūriu Teisingumo Teismas nusprendė, kad kova su mokesčių vengimu ir mokesčių kontrolės efektyvumu galima remtis pateisinant
         Sutarties garantuojamų pagrindinių laisvių įgyvendinimo apribojimą (žr. sprendimus: 1999 m. liepos 8 d. Baxter ir kt., C‑254/97, Rink. p. I‑4809, 18 punktą; 2000 m. rugsėjo 26 d. Komisija prieš Belgiją, C‑478/98, Rink. p. I‑7587, 39 punktą ir 2004 m. kovo 4 d. Komisija prieš Prancūziją, C‑334/02, Rink. p. I‑2229, 27 punktą). Tačiau jis taip pat pažymėjo, kad bendros mokesčių vengimo prielaidos nepakanka pateisinti
         priemonę, kuria kėsinamasi į Sutarties tikslus (šiuo klausimu žr. minėtus sprendimus Komisija prieš Belgiją, 45 punktą, ir 2004 m. kovo 4 d. Komisija prieš Prancūziją, 27 punktą).

      36      Šiuo atveju, net pripažinus, kad, esant tam tikroms Belgijos vyriausybės nurodytoms prielaidoms, Belgijoje neįsteigtiems ir
         neįregistruotiems paslaugų teikėjams gali kilti pareiga mokėti mokesčius ir daryti išskaitas, kurių išieškojimą garantuoja
         pareiga išskaičiuoti ir solidari atsakomybė, yra akivaizdu, kad šių ginčijamų priemonių taikymas neapsiriboja vien tik šiomis
         prielaidomis.

      37      Vien būtinybė kovoti su mokesčių vengimu negali pateisinti pareigos išskaičiuoti ir solidarios atsakomybės taikymo bendrais
         ir prevenciniais tikslais visiems Belgijoje neįsteigtiems ir neįregistruotiems paslaugų teikėjams, kurių dalis iš esmės neprivalo
         mokėti minėtų mokesčių ir jų išskaičiuoti.

      38      Automatiškai ir nesąlygiškai taikant ginčijamas priemones neatsižvelgiama į konkrečią Belgijoje neįsteigto ir neįregistruoto
         paslaugų teikėjo situaciją.

      39      Dėl pareigos išskaičiuoti, mažiau ribojanti priemonė nei atimti iš paslaugų teikėjo galimybę nedelsiant gauti neginčijamą
         dalį savo pajamų būtų numatyti užsakovų ir rangovų, paslaugų teikėjų ir Belgijos mokesčių administratorių pasikeitimu informacija
         pagrįstą sistemą, leidžiančią, pavyzdžiui, užsakovams ir rangovams susižinoti galimas jų kontrahentų mokesčių skolas arba
         nustatančią pareigą informuoti Belgijos mokesčių administratorių apie visus neįregistruotų kontrahentų sudarytas sutartis
         arba visus jų naudai atliktus mokėjimus.

      40      Analogiškai, kalbant apie solidarią atsakomybę, siekiant sumažinti atgrasomąjį poveikį, kurį ji daro užsakovams ir rangovams
         visų neįregistruotų paslaugų teikėjų atžvilgiu, nesvarbu, ar jie privalo mokėti minėtus mokesčius ir juos išskaičiuoti, ar
         ne, bei ar jie vykdo savo mokestines pareigas, ar ne, mažiau ribojanti priemonė būtų numatyti galimybę paslaugų teikėjams
         įrodyti mokesčių situacijos teisėtumą arba leisti užsakovams ar rangovams išvengti solidarios atsakomybės, jei jie atlieka
         tam tikrus formalumus siekiant užtikrinti paslaugų teikėjų, su kuriais jie nori sudaryti sutartį, mokestinės situacijos teisėtumą.

      41      Be to, kaip generalinis advokatas nurodė savo išvados 42 punkte, ginčijamų priemonių neproporcingumą sustiprina jų taikymas
         kartu.

      42      Todėl reikia konstatuoti, kad, įpareigodama užsakovus ir rangovus, kurie sudaro sutartis su Belgijoje neregistruotais užsienio
         kontrahentais, išskaičiuoti 15 % sumos už atliktus darbus ir įpareigodama pačius užsakovus ir rangovus solidariai atsakyti
         šių kontrahentų mokesčių skolas, Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 49 ir EB 50 straipsnius.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      43      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Komisija reikalavo priteisti iš Belgijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas ir pastaroji pralaimėjo
         bylą, ji padengia bylinėjimosi išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Įpareigodama užsakovus ir rangovus, kurie sudaro sutartis su Belgijoje neregistruotais užsienio kontrahentais, išskaičiuoti
            15 % sumos už atliktus darbus ir įpareigodama pačius užsakovus ir rangovus solidariai atsakyti už šių kontrahentų mokesčių
            skolas, Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 49 ir EB 50 straipsnius.
      2.      Belgijos Karalystė padengia bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.


title: 2014 m. vasario 27 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Transportes Jordi Besora SL prieš Generalitat de Catalunya.#Tribunal Superior de Justicia de Cataluña prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Netiesioginiai mokesčiai – Akcizai – Direktyva 92/12/EEB – 3 straipsnio 2 dalis – Mineralinės alyvos – Mažmeninės prekybos mokestis – „Specialaus tikslo“ sąvoka – Kompetencijos perdavimas autonominiams regionams – Finansavimas – Iš anksto nustatyta paskirtis – Sveikatos priežiūros ir aplinkos apsaugos išlaidos.#Byla C-82/12.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2014 m. vasario 27 d. (
            *1
         )
      „Netiesioginiai mokesčiai — Akcizai — Direktyva 92/12/EEB — 3 straipsnio 2 dalis — Mineralinės alyvos — Mažmeninės prekybos mokestis — „Specialaus tikslo“ sąvoka — Kompetencijos perdavimas autonominiams regionams — Finansavimas — Iš anksto nustatyta paskirtis — Sveikatos priežiūros ir aplinkos apsaugos išlaidos“
      Byloje C‑82/12
      dėl Tribunal Superior de Justicia de Cataluña (Ispanija) 2011 m. lapkričio 29 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2012 m. vasario 16 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Transportes Jordi Besora SL

      prieš

         Generalitat de Catalunya

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Ilešič, teisėjai C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh (pranešėjas), C. Toader ir E. Jarašiūnas,
      generalinis advokatas N. Wahl,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. birželio 26 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Transportes Jordi Besora SL, atstovaujamos abogadas C. Jover Ribalta ir I. Mallol Bosch,

               —

                  Generalitat de Catalunya, atstovaujamos abogadas de la Generalitat M. Nieto García ir N. París Doménech,

               —

               Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos N. Díaz Abad,

               —

               Graikijos vyriausybės, atstovaujamos G. Papagianni,

               —

               Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos J.‑S. Pilczer,

               —

               Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos A. Cunha bei L. Inez Fernandes ir R. Collaço,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos W. Mölls ir J. Baquero Cruz,

         susipažinęs su 2013 m. spalio 24 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1992 m. vasario 25 d. Tarybos direktyvos 92/12/EEB dėl bendros tvarkos, susijusios su akcizais apmokestinamais produktais, ir jų laikymu, judėjimu ir kontrole [jų laikymo, judėjimo ir kontrolės] (OL L 76, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 179), 3 straipsnio 2 dalies aiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Transportes Jordi Besora SL (toliau – TJB) ir Generalitat de Catalunya ginčą dėl Oficina Gestora de Impuestos Especiales de Tarragona (Taragonos akcizų administravimo tarnyba; toliau – Akcizų administravimo tarnyba) sprendimo atsisakyti TJB grąžinti tam tikrų mineralinių alyvų pardavimo mokestį (Impuesto sobre las Ventas Minoristas de Determinados Hidrocarburos; toliau – IVMDH).

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Pagal Direktyvos 92/12 3 straipsnio 1 ir 2 dalis:
               „1.   Ši direktyva Bendrijos lygiu taikoma toliau išvardytiems atitinkamose direktyvose apibrėžtiems produktams:

                        —

                        mineraliniam kurui [mineralinėms alyvoms],

                  <...>
               2.   1 dalyje išvardyti produktai gali būti siekiant specialių tikslų apmokestinami ir kitais netiesioginiais mokesčiais, jeigu šie atitinka akcizams ir [pridėtinės vertės mokesčiui (toliau – PVM)] taikomas apmokestinimo bazės nustatymo, mokesčio apskaičiavimo, apmokestinimo momento nustatymo ir kontrolės taisykles.“

         Ispanijos teisė

               4

               2001 m. gruodžio 27 d. Įstatymo Nr. 24/2001 dėl mokestinių, administracinių ir socialinio pobūdžio priemonių (Ley 24/2001 de Medidas Fiscales, Administrativas y del Orden Social) (BOE, Nr. 313, 2001 m. gruodžio 31 d., p. 50493), iš dalies pakeisto 2002 m. gruodžio 30 d. Įstatymo Nr. 53/2002 dėl mokestinių, administracinių ir socialinio pobūdžio priemonių (Ley 53/2002 de Medidas Fiscales, Administrativas y del Orden Social) (BOE, Nr. 313, 2002 m. gruodžio 31 d., p. 46086; toliau – Įstatymas Nr. 24/2001) 7 straipsniu, 9 straipsniu Ispanijos įstatymų leidėjas nustatė IVMDH, o šis mokestis įsigaliojo 2002 m. sausio 1 d.

               5

               Įstatymo Nr. 24/2001 9 straipsnio 1 dalies 1–3 punktai suformuluoti taip:

                        „1.

                        [IVMDH] yra už [tam tikrų mineralinių alyvų] vartojimą nustatytas netiesioginis mokestis, kuriuo vieną kartą apmokestinama mažmeninė prekyba į jo materialinę taikymo sritį patenkančiais produktais, vadovaujantis šio įstatymo nuostatomis.

                        2.

                        Mokesčio perdavimas autonominiams regionams reglamentuojamas nuostatomis, esančiomis valstybės mokesčių perdavimą autonominiams regionams reglamentuojančiose normose, o taikymo apimtis ir sąlygos kiekviename regione nurodytos jų atitinkamame perdavimo įstatyme.

                        3.

                        Visos pajamos iš šio mokesčio skiriamos su sveikata susijusioms išlaidoms finansuoti pagal objektyvius nacionaliniu lygiu nustatytus kriterijus. Vis dėlto taikant autonominių regionų nustatytus mokesčio tarifus surinktų pajamų dalį galima skirti su aplinkos apsauga susijusioms priemonėms, nustatytoms laikantis tokių pačių objektyvių kriterijų, finansuoti.“

               6

               Pagal to paties įstatymo 9 straipsnio 3 dalį mineralinės alyvos, kurios patenka į IVMDH taikymo sritį, be kita ko, yra benzinas, dyzelinas, mazutas ir žibalas, kuris nenaudojamas kaip šildymo kuras.

               7

               Šio įstatymo 9 straipsnio 4 dalies 1 punkte nustatyta, kad mažmenine prekyba laikomi šie sandoriai:

                        „a)

                        patenkančių į materialinę taikymo sritį ir skirtų tiesiogiai vartoti pirkėjams produktų pardavimai ar pristatymai. Bet kuriuo atveju „mažmenine prekyba“ laikomi pardavimai mažmeninės prekybos įstaigose pirmiau 2 punkto a papunktyje nurodytiems asmenims, neatsižvelgiant į tai, kokiems tikslams pirkėjai įsigyja produktus;

                        b)

                        patenkančių į materialinę taikymo sritį produktų importas ir įsigijimai Bendrijos viduje, kai jie tiesiogiai skirti vartoti importuotojui ar pirkėjui vartojimo savo reikmėms vietoje.“

               8

               Įstatymo Nr. 24/2001 9 straipsnio 8 dalyje IVMDH apmokestinimo momentas nustatytas taip:

                        „1.

                        Prievolė apskaičiuoti mokestį atsiranda tada, kai į jo materialinę taikymo sritį patenkantys produktai perduodami pirkėjams, arba tam tikrais atvejais – kai pirkėjai juos suvartoja savo reikmėms, su sąlyga, kad panaikintas 1992 m. gruodžio 28 d. Įstatymo Nr. 38/1992 4 straipsnio 20 dalyje nurodytas akcizų mokėjimo laikino atidėjimo režimas.

                        2.

                        Už 4 dalies 1 punkto b papunktyje nurodytą importą prievolė apskaičiuoti mokestį atsiranda tada, kai į materialinę taikymo sritį patenkantys produktai perduodami importuotojams, su sąlyga, kad siekiant vartoti šiuos produktus užbaigtas jų importas ir panaikintas Įstatymo Nr. 38/1992 4 straipsnio 20 dalyje nurodytas akcizų mokėjimo laikino atidėjimo režimas.“

               9

               Įstatymo Nr. 24/2001 9 straipsnio 9 dalyje nustatyta, be kita ko, kad apmokestinamoji vertė nustatoma pagal mokesčiu apmokestinamų produktų tūrį.

               10

               To paties įstatymo 9 straipsnio 10 dalyje mokesčio tarifas nustatytas taip:

                        „1.

                        Kiekvienam apmokestinamam produktui taikomą mokesčio tarifą sudaro valstybės ir [atitinkamo] autonominio regiono nustatytų tarifų suma.

                        2.

                        Valstybės nustatytas mokesčio tarifas yra toks:

                  <...>

                        3.

                        Autonominio regiono nustatytas mokesčio tarifas yra pagal 2001 m. gruodžio 27 d. Įstatymo Nr. [21/2001], reglamentuojančio mokestines ir administracines priemones, skirtas naujai autonominių regionų ir miestų finansavimo sistemai [Ley 21/2001, por la que se regulan las medidas fiscales y administrativas del nuevo sistema de financiación de las Comunidades Autónomas de Régimen Común y Ciudades con Estatuto de Autonomía) (BOE, Nr. 313, 2001 m. gruodžio 31 d., p. 50383)], nuostatas autonominio regiono patvirtintas tarifas. Autonominiam regionui nenustačius jokio tarifo, taikomas tik valstybės nustatytas tarifas.

                  <...>“

               11

               Įstatymo Nr. 24/2001 9 straipsnio 11 dalyje numatyta, kad apmokestinamieji asmenys turi perkelti mokėtino mokesčio sumas produktų pirkėjams, nes jie privalo jį sumokėti, išskyrus atvejus, kai apmokestinamasis asmuo yra šių produktų galutinis vartotojas.

               12

               IVMDH perduotas autonominiams regionams pagal Įstatymą Nr. 21/2001.

               13

               Autonominis IVMDH tarifas, taikytinas Katalonijos autonominiame regione nuo 2004 m. rugpjūčio 1 d., nustatytas 2004 m. liepos 16 d. Įstatymu Nr. 7/2004 dėl mokestinių ir administracinių priemonių (Ley 7/2004, de medidas fiscales y administrativas) (BOE, Nr. 235, 2004 m. rugsėjo 29 d., p. 32391).

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               14

               TJB, Katalonijos autonominiame regione įsteigta prekių gabenimo paslaugas teikianti bendrovė, kaip galutinė vartotoja už 2005–2008 mokestinius metus sumokėjo 45632,38 EUR IVMDH.

               15

               2009 m. lapkričio 30 d. TJB Akcizų administravimo tarnybai pateikė prašymą grąžinti šią sumą, nes, anot jos, IVMDH prieštarauja Direktyvos 92/12 3 straipsnio 2 daliai, kadangi šiuo mokesčiu siekiama tik biudžetinio tikslo ir juo nesilaikoma Sąjungos reglamentavimo struktūros nei PVM, nei akcizų srityje, kiek tai susiję su apmokestinimo šiuo mokesčiu momentu.

               16

               2009 m. gruodžio 1 d. sprendimu Akcizų administravimo tarnyba atmetė šį prašymą.

               17

               2010 m. birželio 10 d. sprendimu Tribunal Económico-Administrativo Regional de Cataluña (Katalonijos regiono ekonominis administracinis teismas) atmetė TJB pateiktą skundą dėl šio sprendimo.

               18

               Gavęs skundą dėl šio sprendimo Tribunal Superior de Justicia de Cataluña (Katalonijos Aukščiausiasis Teismas) abejoja dėl IVMDH suderinamumo su Direktyvos 92/12 3 straipsnio 2 dalimi. Visų pirma šis teismas abejoja, ar šis mokestis gali būti laikomas mokesčiu, kuriuo siekiama specialaus tikslo, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, nes, be išlaidų aplinkos apsaugai tam tikrais atvejais, jis skirtas autonominiams regionams perduotai naujai kompetencijai sveikatos srityje finansuoti, nors šia direktyva nustatytu akcizu jau siekiama saugoti sveikatą ir aplinką. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad IVMDH apmokestinimo momento taisyklėmis nesilaikoma nei su akcizais susijusių taisyklių, nes prievolė apskaičiuoti šį mokestį atsiranda parduodant galutiniam vartotojui, nei su PVM susijusių taisyklių, nes šis mokestis nerenkamas kiekviename gamybos ir platinimo etape.

               19

               Šiomis aplinkybėmis Tribunal Superior de Justicia de Cataluña nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar [Direktyvos 92/12] 3 straipsnio 2 dalis, ypač konkretaus mokesčio „specialaus tikslo“ reikalavimas:

                                 a)

                                 turi būti aiškinamas taip, kad juo reikalaujama, jog užsibrėžto tikslo negalima būtų pasiekti kitu suderintu mokesčiu?

                                 b)

                                 turi būti aiškinamas taip, kad juo siekiama tik su biudžetu susijusio tikslo, kai konkretaus mokesčio nustatymas sutampa su tam tikros kompetencijos perdavimu autonominiams regionams, kuriems perduodama surinkto mokesčio suma siekiant iš dalies padengti dėl perduotos kompetencijos patiriamas išlaidas, kiekvienam autonominiam regionui paliekant galimybę nustatyti skirtingą mokesčio tarifą?

                                 c)

                                 jeigu į b punkte pateiktą klausimą būtų atsakyta neigiamai, ar sąvoką „specialus tikslas“ reikia aiškinti taip, kad tikslas turi būti išimtinis, ar, atvirkščiai, leidžiama siekti įvairių skirtingų tikslų, įskaitant ir tik su biudžetu susijusius tikslus gauti finansavimą, skirtą įgyvendinti apibrėžtą kompetenciją?

                                 d)

                                 jeigu į c punkte pateiktą klausimą būtų atsakyta, kad leidžiama siekti įvairių tikslų, kokia svarba, atsižvelgiant į Direktyvos 92/12 3 straipsnio 2 dalį, teiktina užsibrėžtam tikslui siekiant įgyvendinti reikalavimą, kad mokestis atitiktų „specialų tikslą“, kaip tai suprantama pagal Teisingumo Teismo praktiką, ir kokie kriterijai taikytini nustatant pagrindinį tikslą, palyginti su papildomu tikslu?

                        2.

                        Ar pagal [Direktyvos 92/12] 3 straipsnio 2 dalį, ypač atsižvelgiant į sąlygą, kad reikia laikytis mokestinių akcizams ar [PVM] taikomų apmokestinimo momento nustatymo taisyklių:

                                 a)

                                 draudžiama nustatyti netiesioginį nesuderintą mokestį (kaip antai IVMDH), kuriuo apmokestinama kuro mažmeninio pardavimo galutiniam vartotojui momentu, priešingai nei suderinto mokesčio atveju (mokestis už mineralines alyvas, kuriuo apmokestinama išgabenant produktus iš paskutinio mokestinio sandėlio) ar [PVM] atveju (kuriuo, nors taip pat apmokestinama galutinio mažmeninio pardavimo momentu, tačiau jis turi būti mokamas kiekviename gamybos ir paskirstymo proceso etape), dėl to, kad jis neatitinka nė vieno iš [ES] teisės aktuose reglamentuojamų dviejų minėtų apmokestinimo būdų bendros struktūros, kaip nurodyta [2000 m. kovo 9 d.] Sprendimo EKW ir Wein & Co [C-437/97, Rink. p. I-1157, 47 punkte]?

                                 b)

                                 jeigu į pirmesnį klausimą būtų atsakyta neigiamai, ar [šią nuostatą šiuo tikslu] reikia suprasti, kad minėta atitikties sąlyga tenkinama nekeliant sąlygos, kad sutaptų apmokestinimo momentas, ir remiantis vien tuo, kad nesuderintas netiesioginis mokestis (šiuo atveju IVMDH) nekliudo, t. y. netrukdo ir neapsunkina normalios apmokestinimo akcizais arba [PVM] tvarkos?“

         Dėl prejudicinių klausimų

               20

               Savo klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 92/12 3 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad ja draudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriais nustatytas mažmeninės prekybos mineralinėmis alyvomis mokestis, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjamas IVMDH.

               21

               Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal Direktyvos 92/12 3 straipsnio 2 dalį mineralinėms alyvoms gali būti taikomi kiti nei šia direktyva nustatytas akcizas netiesioginiai mokesčiai, jeigu, pirma, šiuo mokesčiu siekiama vieno ar kelių specialių tikslų ir, antra, jis atitinka akcizams arba PVM taikomas apmokestinimo taisykles dėl apmokestinimo bazės nustatymo, mokesčio apskaičiavimo, apmokestinimo momento nustatymo ir kontrolės (žr. minėto Sprendimo EKW ir Wein & Co 30 punktą).

               22

               Šios dvi sąlygos, kuriomis siekiama išvengti papildomų netiesioginių mokesčių, neteisėtai kliudančių prekybai (2000 m. vasario 24 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C-434/97, Rink. p. I-1129, 26 punktas ir minėto Sprendimo EKW ir Wein & Co 46 punktas), kaip matyti iš šios nuostatos formuluotės, yra kumuliacinės.

               23

               Kalbant apie pirmąją iš šių sąlygų, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad specialus tikslas, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 92/12 3 straipsnio 2 dalį, yra tikslas, kuris nėra vien biudžetinis (žr. minėto Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 19 punktą; minėto Sprendimo EKW ir Wein & Co 31 punktą ir 2005 m. kovo 10 d. Sprendimo Hermann, C-491/03, Rink. p. I-2025, 16 punktą).

               24

               Nagrinėjamu atveju neginčytina, kad pajamos iš IVMDH yra skirtos autonominiams regionams tam tikrai jų įgyvendinamai kompetencijai finansuoti. Taigi, kaip matyti iš Teisingumo Teismo turimos informacijos, šio mokesčio tarifas apskaičiuojamas sudedant nacionaliniu lygiu nustatytą mokesčio tarifą ir atitinkamo autonominio regiono nustatytą mokesčio tarifą.

               25

               Šiuo klausimu reikia priminti, jog Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad savivaldos autonomijos stiprinimas suteikiant teisę gauti mokestinių pajamų yra vien biudžetinis tikslas, kuris pats savaime negali būti laikomas specialiu tikslu, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 92/12 3 straipsnio 2 dalį (minėto Sprendimo EKW ir Wein & Co 33 punktas).

               26

               Tačiau Generalitat de Catalunya ir Ispanijos vyriausybė, palaikomos Graikijos ir Prancūzijos vyriausybių, pažymi, kad pajamos iš IVMDH autonominiams regionams priskiriamos ne bendrai siekiant tik biudžetinio tikslo sustiprinti jų finansinį pajėgumą, bet norint kompensuoti jų patiriamas išlaidas dėl jiems perduotos kompetencijos sveikatos ir aplinkos srityje įgyvendinimo. Iš tiesų pagal Įstatymo Nr. 24/2001 9 straipsnio 1 dalies 3 punktą pajamos iš šio mokesčio, gautos taikant nacionaliniu lygiu nustatytą mokesčio tarifą ir atitinkamo autonominio regiono nustatytą mokesčio tarifą, būtinai turi būti skiriamos sveikatos išlaidoms padengti, o taikant pastarąjį tarifą gauta pajamų dalis tam tikrais atvejais gali būti skiriama aplinkos apsaugos išlaidoms. Skirtingai nuo akcizo, kuriuo konkrečiai siekiama gauti tik biudžetinio pobūdžio pajamų, IVMDH pagal savo struktūrą ir poveikį prisideda prie specialaus tikslo sumažinti socialines išlaidas dėl mineralinių alyvų vartojimo.

               27

               Šiuo klausimu pirmiausia reikia konstatuoti, kad dėl to, jog bet kuriuo mokesčiu neišvengiamai siekiama biudžetinio tikslo, vien aplinkybės, kad mokesčiu, kaip antai IVMDH, siekiama biudžetinio tikslo, negali savaime pakakti, kad būtų atmesta galimybė (priešingu atveju Direktyvos 92/12 3 straipsnio 2 dalis netektų prasmės) šį mokestį laikyti mokesčiu, kuriuo taip pat siekiama specialaus tikslo, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo EKW ir Wein & Co 33 punktą).

               28

               Be to, kaip išvados 26 ir 27 punktuose iš esmės pažymėjo generalinis advokatas, mokesčio, kaip antai IVMDH, pajamų priskyrimas iš anksto regioninėms valdžios institucijoms, kaip antai autonominiams regionams, valstybės joms perduotai kompetencijai sveikatos ir aplinkos srityje finansuoti gali būti aplinkybė, į kurią reikia atsižvelgti siekiant nustatyti, ar egzistuoja specialus tikslas, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 92/12 3 straipsnio 2 dalį (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo EKW ir Wein & Co 35 punktą).

               29

               Tačiau vien toks priskyrimas, kuris tėra susijęs su valstybės narės biudžeto vidaus organizavimo tvarka, negali būti pakankama sąlyga šiuo klausimu, nes kiekviena valstybė narė gali nuspręsti skirti mokesčio pajamas nustatytoms išlaidoms finansuoti, neatsižvelgiant į siekiamą tikslą. Priešingu atveju bet kuris tikslas galėtų būti laikomas specialiu, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 92/12 3 straipsnio 2 dalį, o tai panaikintų šia direktyva nustatyto suderinto akcizo veiksmingumą ir prieštarautų principui, kad nukrypti leidžianti nuostata, kaip antai šio 3 straipsnio 2 dalis, turi būti aiškinama siaurai.

               30

               Tačiau, kad būtų laikomas mokesčiu, kuriuo siekiama specialaus tikslo, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą, pačiu mokesčiu, kaip antai IVMDH, turi būti siekiama užtikrinti sveikatos ir aplinkos apsaugą. Visų pirma taip būtų tokiu atveju, kaip išvados 28 ir 29 punktuose iš esmės pažymėjo generalinis advokatas, jeigu pajamos iš šio mokesčio būtinai turėtų būti naudojamos siekiant sumažinti socialines ir aplinkos apsaugos išlaidas, konkrečiai susijusias su mineralinių alyvų, kurioms taikomas šis mokestis, vartojimu, todėl egzistuotų tiesioginis pajamų panaudojimo ir nagrinėjamo mokesčio tikslo ryšys.

               31

               Tačiau pagrindinėje byloje akivaizdu, kad pajamas iš IVMDH autonominiai regionai turi skirti bendrai sveikatos išlaidoms, o ne išlaidoms, konkrečiai susijusioms su apmokestinamų mineralinių alyvų vartojimu. Taigi tokios bendrosios išlaidos gali būti finansuojamos bet kokio pobūdžio mokesčių pajamomis.

               32

               Be to, iš Teisingumo Teismo turimos informacijos matyti, kad nagrinėjamuose teisės aktuose nenumatytas joks mechanizmas, pagal kurį pajamos iš IVMDH iš anksto būtų priskiriamos prie aplinkos apsaugos tikslų. Taigi, nesant tokios iš anksto nustatytos paskirties, mokestis, kaip antai IVMDH, kaip išvados 25 ir 26 punktuose iš esmės pažymėjo generalinis advokatas, gali būti laikomas mokesčiu, kuriuo pačiu siekiama užtikrinti aplinkos apsaugą, taigi ir kuriuo siekiama specialaus tikslo, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 92/12 3 straipsnio 2 dalį, tik jeigu šis mokestis nustatytas, kiek tai susiję su jo struktūra, visų pirma su apmokestinimo sritimi ar mokesčio tarifu, taip, kad juo mokesčių mokėtojai atgrasomi nuo mineralinių alyvų vartojimo arba paskatinami vartoti kitus produktus, kurių poveikis mažiau kenksmingas aplinkai.

               33

               Tačiau iš Teisingumo Teismui perduotos bylos medžiagos nematyti, kad taip būtų pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju, be to, jam pateiktose pastabose raštu visiškai netvirtinta, kad IVMDH ypatybės būtų tokios.

               34

               Tuo remiantis darytina išvada, kad mokestis, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjamas IVMDH, kuris, kaip matyti iš Teisingumo Teismo turimos informacijos, dabar yra įtrauktas į suderinto akcizo tarifą, negali būti laikomas mokesčiu, kuriuo siekiama specialaus tikslo, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 92/12 3 straipsnio 2 dalį.

               35

               Todėl darytina išvada, – nesant reikalingumo nagrinėti, ar tenkinama šio 3 straipsnio 2 dalyje nurodyta antroji sąlyga, susijusi su akcizų ar PVM srityje taikytinų apmokestinimo taisyklių laikymusi, – kad ši nuostata aiškintina taip, jog ja draudžiama, kad mokestis, kaip antai IVMDH, galėtų būti laikomas atitinkančiu šios nuostatos reikalavimus.

               36

               Todėl į pateiktus klausimus reikia atsakyti, kad Direktyvos 92/12 3 straipsnio 2 dalis aiškintina taip, kad ja draudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriais nustatytas mažmeninės prekybos mineralinėmis alyvomis mokestis, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjamas IVMDH, nes toks mokestis negali būti laikomas mokesčiu, kuriuo siekiama specialaus tikslo, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą, dėl to, kad pačiu šiuo mokesčiu, skirtu atitinkamų vietos valdžios institucijų kompetencijos sveikatos ir aplinkos srityje įgyvendinimui finansuoti, nesiekiama užtikrinti sveikatos ir aplinkos apsaugos.

         Dėl sprendimo poveikio apribojimo laiko atžvilgiu

               37

               Pastabose raštu Generalitat de Catalunya ir Ispanijos vyriausybė paprašė Teisingumo Teismo apriboti šio sprendimo poveikį laiko atžvilgiu tokiu atveju, jeigu jis konstatuotų, kad Direktyvos 92/12 3 straipsnio 2 dalyje draudžiama nustatyti tokį mokestį, kaip pagrindinėje byloje nagrinėjamą IVMDH.

               38

               Grįsdamos savo prašymą Generalitat de Catalunya ir Ispanijos vyriausybė, pirma, atkreipia Teisingumo Teismo dėmesį į sunkias finansines pasekmes, kurių sukeltų sprendimas dėl tokios išvados. Iš tiesų dėl IVMDH pareikšta daug ieškinių. Taigi pareiga grąžinti šį mokestį, iš kurio pajamos nuo 2002 iki 2011 m. siekė 13 milijardų EUR, sukeltų grėsmę visuomenės sveikatos finansavimui autonominiuose regionuose.

               39

               Antra, jos tvirtina, kad, atsižvelgdamos į Europos Komisijos veiksmus, sąžiningai buvo įsitikinusios, kad šis mokestis suderinamas su Sąjungos teise. Iš tiesų Komisijos tarnybos, su kuriomis konsultavosi Ispanijos valdžios institucijos prieš nustatydamos šį mokestį, 2001 m. birželio 14 d. šioms institucijoms pateiktoje nuomonėje ne ginčijo galimybę nustatyti mineralinių alyvų mokestį, kuriuo siekiama finansuoti autonominiams regionams perduotą kompetenciją sveikatos ir aplinkos srityje, o tik nustatė sąlygas, kuriomis IVMDH būtų suderinamas su Sąjungos teise. Be to, Ispanijos teismai niekada neabejojo šio mokesčio suderinamumu su Sąjungos teise. Taip pat Komisijos 2002 m. pradėta pažeidimo procedūra sustabdyta jau kelerius metus. Galiausiai Komisijai pradėjus šią procedūrą Ispanijos valdžios institucijos 2012 m. balandžio 27 d. Organiniu įstatymu Nr. 2/2012 dėl biudžeto stabilumo ir finansinio tvarumo (Ley Orgánica 2/2012, de Estabilidad Presupuestaria y Sostenibilidad Financiera) (BOE, Nr.o103, 2012 m. balandžio 30 d., p. 32653) IVMDH įtraukė į mineralinių alyvų akcizą.

               40

               Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką Sąjungos teisės normos išaiškinimas, kurį pateikia Teisingumo Teismas, įgyvendindamas SESV 267 straipsniu jam suteiktą jurisdikciją, paaiškina ir patikslina šios normos prasmę ir apimtį, kaip ji turi arba turėjo būti suprantama ir taikoma nuo įsigaliojimo momento. Remiantis tuo, darytina išvada, kad taip išaiškintą normą teismas gali ir turi taikyti net teisiniams santykiams, atsiradusiems ir susidariusiems prieš sprendimą, kuriame išnagrinėtas prašymas dėl išaiškinimo, jei, be to, yra įvykdytos sąlygos, leidžiančios kompetentinguose teismuose pareikšti ieškinį, susijusį su minėtos normos taikymu (žr., be kita ko, 2005 m. vasario 17 d. Sprendimo Linneweber ir Akritidis, C-453/02 ir C-462/02, Rink. p. I-1131, 41 punktą; 2007 m. kovo 6 d. Sprendimo Meilicke ir kt., C-292/04, Rink. p. I-1835, 34 punktą ir 2012 m. gegužės 10 d. Sprendimo Santander Asset Management SGIIC ir kt., C‑338/11–C‑347/11, 58 punktą).

               41

               Todėl Teisingumo Teismas tik išimtiniais atvejais ir taikydamas bendrąjį teisinio saugumo principą, kuris yra Sąjungos teisės sistemos dalis, gali apriboti visų suinteresuotųjų asmenų galimybę remtis jo išaiškinta norma ginčijant sąžiningai nustatytus teisinius santykius. Kad būtų galima nuspręsti dėl tokio apribojimo, turi būti tenkinami du esminiai kriterijai, t. y. suinteresuotųjų asmenų sąžiningumas ir rimtų sunkumų rizika (žr., be kita ko, 2006 m. sausio 10 d. Sprendimo Skov ir Bilka, C-402/03, Rink. p. I-199, 51 punktą; 2010 m. birželio 3 d. Sprendimo Kalinchev, C-2/09, Rink. p. I-4939, 50 punktą ir minėto Sprendimo Santander Asset Management SGIIC ir kt. 59 punktą).

               42

               Konkrečiai kalbant, tokią sprendimo galimybę Teisingumo Teismas taikė tik ypatingomis aplinkybėmis, būtent kai egzistavo sunkių ekonominių pasekmių atsiradimo rizika, ypač kylanti dėl didelio sąžiningai ir remiantis teisės nuostatomis, kurios laikytos teisėtai galiojančiomis, sukurtų teisinių santykių skaičiaus, ir paaiškėjus, jog asmenys ir nacionalinės valdžios institucijos buvo paskatintos elgtis Sąjungos teisės neatitinkančiu būdu dėl objektyvaus ir didelio neaiškumo dėl Sąjungos teisės nuostatų turinio, prie kurio galbūt prisidėjo ir kitų valstybių narių ar Komisijos elgesys (žr., be kita ko, 2006 m. balandžio 27 d. Sprendimo Richards, C-423/04, Rink. p. I-3585, 42 punktą; minėto Sprendimo Kalinchev 51 punktą ir minėto Sprendimo Santander Asset Management SGIIC ir kt. 60 punktą).

               43

               Dėl pirmojo su sąžiningumu susijusio kriterijaus šiuo atveju reikia konstatuoti, kad, be to, jog 2000 m. minėtame Sprendime EKW ir Wein & Co Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs dėl mokesčio, kurio požymiai tapatūs IVMDH požymiams, atsižvelgiant į Direktyvos 92/12 3 straipsnio 2 dalį, iš Generalitat de Catalunya ir Ispanijos vyriausybės pateiktos informacijos visiškai nematyti, priešingai, nei jos tvirtina, kad Komisija kokiu nors momentu būtų šioms institucijoms nurodžiusi, jog IVMDH atitinka šią nuostatą.

               44

               Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Komisijos tarnybų pateiktoje nuomonėje, kuria remiasi Generalitat de Catalunya ir Ispanijos vyriausybė, aiškiai nuspręsta, kad mineralinių alyvų mokesčio, kurio dydis skirtųsi įvairiuose autonominiuose regionuose, kaip antai pasiūlyto Ispanijos valdžios institucijų, nustatymas prieštarautų Sąjungos teisei. Visų pirma šios tarnybos pažymėjo, kad toks mokestis galėtų būti laikomas suderinamu su Direktyvos 92/12 3 straipsnio 2 dalimi, tik jeigu egzistuotų nuoseklus šio mokesčio dydžio ir sveikatos ar aplinkos apsaugos problemų, kurias juo būtų siekiama ištaisyti, ryšys, su sąlyga, kad tas mokestis nebūtų mokėtinas mineralinių alyvų išleidimo vartoti momentu. Be to, reikia konstatuoti, kad nuo 2003 m., t. y. kitais metais po IVMDH įsigaliojimo, Komisija pradėjo pažeidimo procedūrą prieš Ispanijos Karalystę dėl šio mokesčio.

               45

               Šiomis aplinkybėmis negalima pripažinti, kad Generalitat de Catalunya ir Ispanijos vyriausybė veikė sąžiningai, taikydamos IVMDH ilgiau nei 10 metų. Tai, kad jos buvo įsitikinusios, jos šis mokestis atitinka Sąjungos teisę, negali paneigti tokios išvados.

               46

               Tokiomis aplinkybėmis, priešingai, nei teigia Ispanijos vyriausybė, neturi reikšmės tai, kad Komisija, 2004 m. leidusi kitai valstybei narei šios valstybės regioninėms valdžios institucijoms leisti padidinti mineralinių alyvų akcizą, pritarė mokestinei priemonei, analogiškai Ispanijos valdžios institucijų Komisijos tarnyboms pateiktai priemonei prieš nustatant IVMDH.

               47

               Kadangi šio sprendimo 41 punkte nurodytas pirmasis kriterijus netenkinamas, nebūtina tikrinti, ar tenkinamas tame pačiame punkte nurodytas antrasis kriterijus, susijęs su rimtų sunkumų rizika.

               48

               Tačiau reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką finansinės pasekmės, galinčios kilti valstybei narei dėl sprendimo, priimto byloje dėl prejudicinio sprendimo, pačios savaime nepateisina šio sprendimo poveikio laiko atžvilgiu apribojimo (2001 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Grzelczyk, C-184/99, Rink. p. I-6193, 52 punktas; 2005 m. kovo 15 d. Sprendimo Bidar, C-209/03, Rink. p. I-2119, 68 punktas; minėto Sprendimo Kalinchev 52 punktas ir minėto Sprendimo Santander Asset Management SGIIC ir kt. 62 punktas).

               49

               Jeigu būtų kitaip, rimčiausi pažeidimai būtų vertinami palankiau, nes būtent dėl jų valstybėms narėms gali kilti rimčiausių finansinių pasekmių. Be to, sprendimo poveikio laiko atžvilgiu apribojimas vien tokiais pagrindais labai sumažintų mokesčių mokėtojų teisių pagal Sąjungos mokesčių teisės aktus teisminę apsaugą (1995 m. rugpjūčio 11 d. Sprendimo Roders ir kt., C-367/93-C-377/93, Rink. p. I-2229, 48 punktas).

               50

               Remiantis šiais argumentais darytina išvada, kad nereikia riboti šio sprendimo poveikio laiko atžvilgiu.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               51

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                     1992 m. vasario 25 d. Tarybos direktyvos 92/12/EEB dėl bendros tvarkos, susijusios su akcizais apmokestinamais produktais, ir jų laikymu, judėjimu ir kontrole [jų laikymo, judėjimo ir kontrolės] 3 straipsnio 2 dalis aiškintina taip, kad ja draudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriais nustatytas mažmeninės prekybos mineralinėmis alyvomis mokestis, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjamas tam tikrų mineralinių alyvų pardavimo mokestis (Impuesto sobre las Ventas Minoristas de Determinados Hidrocarburos), nes toks mokestis negali būti laikomas mokesčiu, kuriuo siekiama specialaus tikslo, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą, dėl to, kad pačiu šiuo mokesčiu, skirtu atitinkamų teritorijos administracinių vienetų kompetencijos sveikatos ir aplinkos srityje įgyvendinimui finansuoti, nesiekiama užtikrinti sveikatos ir aplinkos apsaugos.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: ispanų.


title: 1993 m. lapkričio 24 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Baudžiamoji byla prieš Bernard Keck ir Daniel Mithouard. # Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal de grande instance de Strasbourg - Prancūzija. # Laisvas prekių judėjimas. # Sujungtos bylos C-267/91 ir C-268/91.

text:
TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS1993 m. lapkričio 24 d.(*)„Laisvas prekių judėjimas – Draudimas perparduoti nuostolingai“Sujungtose bylose C‑267/91 ir C‑268/91dėl tribunal de grande instance de Strasbourg
 (Prancūzija) pagal EEB sutarties 177 straipsnį Teisingumo
Teismui pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą dėl su
konkurencija ir judėjimo laisve Bendrijoje susijusių EEB sutarties
nuostatų išaiškinimo šio teismo nagrinėjamose baudžiamosiose bylose
priešBernard KeckirDaniel Mithouard,TEISINGUMO TEISMAS,kurį
 sudaro pirmininkas O. Due, kolegijų pirmininkai
G. F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeda,
M. Díez de Velasco ir D. A. O. Edward,
teisėjai C. N. Kakouris, R. Joliet,
F. A. Schockweiler, G. C. Rodríguez Iglesias,
F. Grévisse, M. Zuleeg, P. J. G. Kapteyn ir
J. L. Murray,generalinis advokatas W. Van Gerven,posėdžio sekretorė D. Louterman‑Hubeau, vyriausioji administratorė,susipažinęs su rašytinėmis pastabomis, pateiktomis:–        D. Mithouard, atstovaujamo Strasbūro advokato M. Meyer,–        B. Keck, atstovaujamo Strasbūro advokato J.‑P. Wachsmann,–        Prancūzijos
 vyriausybės, atstovaujamos Užsienio reikalų ministerijos teisės
tarnybos direktoriaus pavaduotojo P. Pouzoulet ir tos pačios
ministerijos teisės tarnybos užsienio reikalų sekretorės
H. Duchêne,–        Graikijos
 vyriausybės, atstovaujamos Valstybinės teisės tarybos teisės patarėjo
pavaduotojo F. P. Georgakopoulos,–        Europos
 Bendrijų Komisijos, atstovaujamos teisės patarėjo R. Wainwright ir
 nacionalinės pareigūnės, deleguotos į Komisijos teisės tarnybą,
V. Melgar, padedamų į Paryžiaus advokatų sąrašą įrašyto advokato
H. Lehman,susipažinęs su teismo posėdžio pranešimu,išklausęs
 1993 m. kovo 9 d. teismo posėdyje D. Mithouard,
atstovaujamo Strasbūro advokatų Meyer ir Huet, Prancūzijos vyriausybės
ir Komisijos žodines pastabas, susipažinęs su 1993 m. balandžio 28 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,priima šįSprendimą1        Dviem
 1991 m. birželio 27 d. Sprendimais, kuriuos Teisingumo
Teismas gavo 1991 m. spalio 16 d., tribunal de grande instance de Strasbourg
 pagal EEB sutarties 177 straipsnį pateikė du prejudicinius
klausimus dėl su konkurencija ir laisvu judėjimu Bendrijoje susijusių
šios sutarties taisyklių išaiškinimo.2        Šie
 klausimai buvo iškelti nagrinėjant baudžiamąsias bylas, pradėtas prieš
B. Keck ir D. Mithouard, kurie buvo patraukti baudžiamojon
atsakomybėn, nes pažeidė 1963 m. liepos 2 d. Prancūzijos
įstatymo Nr. 63-628, iš dalies pakeisto 1986 m. gruodžio
1 d. Nutarimo Nr. 86-1243 32 straipsniu,
1 straipsnio nuostatas, perparduodami nepakeistus gaminius mažesne
nei jų faktinė pirkimo kaina.3        B. Keck
 ir D. Mithouard gindamiesi tvirtino, kad bendras draudimas
perparduoti nuostolingai, kuris nustatytas minėtose nuostatose, yra
nesuderinamas su Sutarties 30 straipsnio nuostatomis bei laisvo
asmenų, paslaugų bei kapitalo judėjimo ir laisvos konkurencijos
Bendrijoje principais.4        Manydamas, kad jam būtinas kai kurių Bendrijos teisės nuostatų išaiškinimas, tribunal de grande instance de Strasbourg sustabdė abiejų bylų nagrinėjimą ir pateikė Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:„Ar
 1986 m. gruodžio 1 d. Nutarimo Nr. 86-1243
32 straipsnyje įtvirtintas perpardavimo nuostolingai Prancūzijoje
draudimas yra suderinamas su laisvo asmenų, paslaugų bei kapitalo
judėjimo, įsisteigimo laisvės, laisvos konkurencijos bendrojoje rinkoje
bei nediskriminavimo dėl pilietybės principais, įtvirtintais
1957 m. kovo 25 d. EEB steigimo sutartyje, ypač jos 3 ir
7 straipsniuose, nes Prancūzijos teisės aktai gali iškreipti
konkurenciją:a)     pirma,
 dėl to, kad baudžiama tik už perpardavimą nuostolingai ir šis draudimas
 nėra taikomas gamintojui, kuriam rinkoje leidžiama laisvai parduoti
gaminį, kurį jis gamina, perdirba arba pagerina, nors ir labai nežymiai,
 už mažesnę nei savikaina kainą;b)     antra,
 dėl to, kad jie iškreipia konkurencinę kainą, ypač pasienio zonose tarp
 įvairių ūkio subjektų dėl jų pilietybės arba įsisteigimo vietos?“5        Išsamesnį
 pagrindinių bylų faktinių aplinkybių išdėstymą, informaciją apie
proceso eigą ir Teisingumo Teismui pateiktas rašytines pastabas galima
rasti teismo posėdžio pranešime. Šie bylos medžiagos elementai toliau
perteikiami tik tiek, kiek būtina Teisingumo Teismo motyvams pateikti.6        Visų
 pirma reikia pastebėti, kad Sutarties nuostatos dėl laisvo asmenų,
paslaugų ir kapitalo judėjimo Bendrijoje neturi nieko bendra su bendru
draudimu perparduoti nuostolingai, kuris yra susijęs su prekių prekyba,
ir todėl jos nėra susijusios su pagrindinės bylos dalyku.7        Toliau,
 kalbant apie Sutarties 7 straipsnyje nustatytą nediskriminavimo
principą, iš sprendimų dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą galima
spręsti, kad nacionalinis teismas abejoja dėl draudimo perparduoti
nuostolingai atitikties šiai nuostatai, nes įmonės, kurioms ji taikoma,
gali atsidurti nepalankioje padėtyje, palyginti su jų konkurentėmis,
veikiančiomis valstybėse narėse, kuriose perparduoti nuostolingai yra
leidžiama.8        Šiuo
 atžvilgiu reikia pažymėti, kad faktas, jog įmonėms, prekiaujančioms
skirtingose valstybėse narėse, taikomi skirtingi teisės aktai, kurių
vieni draudžia, o kiti leidžia perparduoti nuostolingai, nėra
diskriminacija Sutarties 7 straipsnio prasme, nes pagrindinėje
byloje aptariami nacionalinės teisės aktai taikomi bet kokiai prekybos
veiklai, vykdomai nacionalinėje teritorijoje, nesvarbu, kokia yra ją
vykdančių asmenų pilietybė (žr. 1988 m. liepos 14 d. Sprendimą
 Lambert, 308/86, Rink. p. 4369).9        Galiausiai
 iš prejudicinio klausimo matyti, kad prašymą priimti prejudicinį
klausimą pateikęs teismas prašo paaiškinti galimą aptariamų teisės aktų
antikonkurencinį poveikį, remdamasis Sutarties 3 straipsnyje
išdėstytais Bendrijos pagrindais, tačiau nenurodydamas specialių
Sutarties taisyklių, kurios juos įgyvendina konkurencijos srityje.10      Šiomis
 aplinkybėmis, atsižvelgiant į pateiktus argumentus bei Teisingumo
Teisme vykusius ginčus ir siekiant naudingai atsakyti į klausimą prašymą
 priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, reikia išnagrinėti
draudimą perparduoti nuostolingai atsižvelgiant į laisvą prekių
judėjimą.11      Pagal
 Sutarties 30 straipsnį valstybių narių tarpusavio prekyboje
draudžiami kiekybiniai importo apribojimai ir visos lygiaverčio poveikio
 priemonės. Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, kiekybiniam
apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė yra bet kokia priemonė,
galinti tiesiogiai ar netiesiogiai, iš tikrųjų ar potencialiai sudaryti
kliūtis Bendrijos vidaus prekybai.12      Reikia
 konstatuoti, kad nacionalinės teisės aktais, kuriais paprastai
draudžiama perparduoti nuostolingai, nesiekiama reglamentuoti prekybos
prekėmis tarp valstybių narių.13      Tiesa,
 tokie teisės aktai gali apriboti pardavimų apimtį, vadinasi, ir gaminių
 iš kitų valstybių narių pardavimų apimtį, nes jie  atima iš ūkio
subjektų galimybę naudotis vienu iš pardavimo skatinimo būdų. Tačiau
iškyla klausimas, ar to pakanka, kad aptariamus teisės aktus būtų galima
 laikyti kiekybiniam importo apribojimui lygiaverčio poveikio priemone.14      Atsižvelgdamas
 į tai, kad ūkio subjektai vis dažniau remiasi Sutarties
30 straipsniu ginčydami bet kokius teisės aktus, kurie riboja jų
prekybos laisvę, net jeigu netaikomi gaminiams iš kitų valstybių narių,
Teisingumo Teismas mano, kad būtina iš naujo išnagrinėti ir patikslinti
savo praktiką šioje srityje.15      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad remiantis teismo praktika Cassis de Dijon byloje (1979 m. vasario 20 d. Sprendimas Rewe-Zentral,
 120/78, Rink. p. 649), 30 straipsnio draudžiamas lygiaverčio
poveikio priemones sudaro kliūtys laisvam prekių judėjimui, kylančios,
nesant suderintų teisės aktų, dėl kitose valstybėse narėse teisėtai
pagamintoms ir parduodamoms prekėms taikomų taisyklių dėl sąlygų, kurias
 turi atitikti šios prekės (pavyzdžiui, dėl jų pavadinimo, formos,
dydžio, svorio, sudėties, pristatymo, ženklinimo, pakuotės), netgi jeigu
 šios taisyklės vienodai taikomos visiems gaminiams, nebent jų taikymą
galima pateisinti bendruoju interesu, kuris yra svarbesnis už laisvo
prekių judėjimo reikalavimus.16      Tačiau
 reikia pabrėžti, kad, priešingai nei buvo nuspręsta iki šiol,
nacionalinių nuostatų, ribojančių ar draudžiančių kai kuriuos prekybos
būdus, taikymas gaminiams iš kitų valstybių narių nesudaro kliūčių
Bendrijos vidaus prekybai tiesiogiai ar netiesiogiai, iš tikrųjų ar
potencialiai teismo praktikos Dassonville byloje (1974 m.
liepos 11 d. Sprendimas, 8/74, Rink. p. 837) prasme, jeigu
šios nuostatos taikomos visiems atitinkamiems ūkio subjektams,
vykdantiems savo veiklą nacionalinėje teritorijoje, ir jos teisiškai ir
faktiškai vienodai veikia prekybą nacionaliniais gaminiais ir gaminiais
iš kitų valstybių narių.17      Jei
 šios sąlygos yra įvykdytos, tokių teisės aktų taikymas gaminiams iš
kitos valstybės narės, atitinkantiems šios valstybės priimtas taisykles,
 nesudaro kliūčių jiems patekti į rinką ar to patekimo neapsunkina
labiau nei nacionaliniams gaminiams. Todėl šie teisės aktai nepatenka į
Sutarties 30 straipsnio taikymo sritį.18      Taigi
 nacionaliniam teismui reikia atsakyti taip: EEB sutarties
30 straipsnis turi būti aiškinamas kaip netaikytinas valstybės
narės teisės aktams, nustatantiems bendrą draudimą perparduoti
nuostolingai. Dėl bylinėjimosi išlaidų19      Prancūzijos
 bei Graikijos vyriausybių ir Europos Bendrijų Komisijos, kurios pateikė
 Teismui savo pastabas, išlaidos nėra atlygintinos. Kadangi šis procesas
 pagrindinių bylų šalims yra vienas iš etapų nacionalinio teismo
nagrinėjamose bylose, išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas.Remdamasis šiais motyvais,TEISINGUMO TEISMAS,atsakydamas į klausimus, kuriuos jam dviem 1991 m. birželio 27 d. Sprendimais pateikė tribunal de grande instance de Strasbourg, konstatuoja:EEB sutarties
 30 straipsnis turi būti aiškinamas kaip netaikytinas valstybės
narės teisės aktams, nustatantiems bendrą draudimą perparduoti
nuostolingai.DueMancini      Moitinho de AlmeidaDíez de VelascoEdward      KakourisJolietSchockweiler      Rodríguez IglesiasGrévisseZuleeg      KapteynMurrayPaskelbta 1993 m. lapkričio 24 d. viešame posėdyje Liuksemburge.Kancleris       PirmininkasJ.‑G. Giraud       O. Due* Proceso kalba: prancūzų.