title: 2006 m. rugsėjo 19 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Lidl Belgium GmbH & Co. KG prieš Etablissementen Franz Colruyt NV.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Rechtbank van koophandel te Brussel - Belgija.#Direktyvos 84/450/EEB ir 97/55/EB - Klaidinanti reklama - Lyginamoji reklama - Leistinumo sąlygos - Bendro didelių parduotuvių tinklų nustatytų kainų lygio palyginimas - Prekių asortimento kainos palyginimas.#Byla C-356/04.

text:
      Byla C‑356/04
      Lidl Belgium GmbH & Co. KG
      prieš
      Etablissementen Franz Colruyt NV
      (Rechtbank van koophandel te Brussel prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Direktyvos 84/450/EEB ir 97/55/EB – Klaidinanti reklama – Lyginamoji reklama – Leistinumo sąlygos – Bendro didelių parduotuvių tinklų nustatytų kainų lygio palyginimas – Prekių asortimento kainų palyginimas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Teisės aktų derinimas – Klaidinanti reklama ir lyginamoji reklama – Direktyva 84/450

      (Tarybos direktyvos 84/450 3 a straipsnio 1 dalies b punktas)
      2.        Teisės aktų derinimas – Klaidinanti reklama ir lyginamoji reklama –  Direktyva 84/450

      (Tarybos direktyvos 84/450  3 a straipsnio 1 dalies c punktas)
      3.        Teisės aktų derinimas – Klaidinanti reklama ir lyginamoji reklama – Direktyva 84/450

      (Tarybos direktyvos 84/450 3 a straipsnio 1 dalies c punktas)
      4.        Teisės aktų derinimas – Klaidinanti reklama ir lyginamoji reklama – Direktyva 84/450

      (Tarybos direktyvos 84/450 3 a straipsnio 1 dalies c punktas)
      5.        Teisės aktų derinimas – Klaidinanti reklama ir lyginamoji reklama – Direktyva 84/450

      (Tarybos direktyvos 84/450 3 a straipsnio 1 dalies a punktas)
      1.        Direktyvos 84/450 dėl klaidinančios reklamos ir lyginamosios reklamos, iš dalies pakeistos Direktyva 97/55, 3 a straipsnio
         1 dalies b punkte įtvirtinta lyginamosios reklamos leistinumo sąlyga, pagal kurią lyginamos prekės ar paslaugos turi būti
         skirtos tam pačiam poreikiui tenkinti arba būti tos pačios paskirties, turi būti aiškinama kaip nedraudžianti lyginamosios
         reklamos, susijusios su dviejų konkuruojančių didelių parduotuvių tinklų parduodamų kasdienio vartojimo prekių asortimentu
         bendrai, jeigu šiuos asortimentus atitinkamai sudaro atskiros prekės, kurios, paimtos poromis, atskirai tenkina šioje nuostatoje
         įtvirtintą palyginamumo sąlygą.

      Iš tiesų galimybė atlikti bendrą palyginimą, susijusį su panašių prekių asortimentu, leidžia reklamuotojui pateikti vartotojui
         išsamius ir apibendrintus duomenis apimančią reklaminę informaciją, kuri pastarajam gali pasirodyti labai svarbi. Tai ypač
         pasakytina apie didelių parduotuvių sektorių, kai vartotojas paprastai perka daug pirkinių savo kasdieniams poreikiams patenkinti.
         Kalbant apie tokius pirkinius, lyginamoji informacija apie bendrą didelių parduotuvių tinklų kainų lygį arba apie tam tikram
         prekių asortimentui jų nustatytų kainų lygį vartotojui gali būti naudingesnė nei lyginamoji informacija, apribota vienos ar
         kitos konkrečios prekės kaina.

      (žr. 34–35, 39 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktas)
      2.        Direktyvos 84/450 dėl klaidinančios reklamos ir lyginamosios reklamos, iš dalies pakeistos Direktyva 97/55, 3 a straipsnio
         1 dalies c punkte įtvirtintas reikalavimas, kad reklama „objektyviai palygintų“ nagrinėjamų prekių savybes, turi būti aiškinamas
         taip, jog jis nereiškia, kad lyginant konkuruojančių didelių parduotuvių tinklų parduodamų panašių kasdienio vartojimo prekių
         asortimento kainą arba jų bendrą panašių produktų asortimentui nustatytų kainų lygį, lygintos prekės ir kainos, t. y. ir reklamuotojo,
         ir visų lyginamų jo konkurentų, turi būti visos aiškiai išvardytos reklaminiame pranešime.

      (žr. 54 punktą, rezoliucinės dalies 2 punktą)
      3.        Direktyvos 84/450 dėl klaidinančios reklamos ir lyginamosios reklamos, iš dalies pakeistos Direktyva 97/55, 3 a straipsnio
         1 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad „patikrinamos“ dviejų konkuruojančių didelių parduotuvių tinklų parduodamų
         prekių savybės šios nuostatos prasme yra:

      –      minėtų prekių kainos,
      –      bendras tokių didelių parduotuvių tinklų panašių prekių asortimentui atitinkamai nustatytų kainų lygis bei suma, kurią gali
         sutaupyti vartotojas, pirkdamas tokias prekes viename, o ne kitame šių konkuruojančių tinklų, jeigu nagrinėjamos prekės iš
         tikrųjų sudaro panašių prekių, kuriomis remiantis buvo nustatytas bendras kainų lygis, asortimento dalį.

      (žr. 62 punktą, rezoliucinės dalies 3 punktą)
      4.        Direktyvos 84/450 dėl klaidinančios reklamos ir lyginamosios reklamos, iš dalies pakeistos Direktyva 97/55, 3 a straipsnio
         1 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad lyginamojoje reklamoje minima savybė atitinka šioje nuostatoje įtvirtintą
         patikrinimo reikalavimą, kai lyginimo elementai, kuriais pagrįstas šios savybės paminėjimas, nėra išvardyti šioje reklamoje,
         tik tuomet, jei reklamuotojas visų pirma šio pranešimo adresatams nurodo, kur ir kaip jie gali lengvai sužinoti apie šiuos
         elementus, norėdami patikrinti arba, jeigu neturi reikalingos kompetencijos, pateikti patikrinti jų bei nagrinėjamos savybės
         teisingumą.

      Remiantis direktyva nustatytu vartotojų apsaugos tikslu, tokia pareiga siekiama užtikrinti, kad tokio pranešimo adresatas
         galėtų būti tikras, jog jis buvo teisingai informuotas apie kasdienio vartojimo prekes, kurias ketina pirkti.

      (žr. 71–72, 74 punktus, rezoliucinės dalies 4 punktą)
      5.        Direktyvos 84/450 dėl klaidinančios reklamos ir lyginamosios reklamos, iš dalies pakeistos Direktyva 97/55, 3 a straipsnio
         1 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad lyginamoji reklama, kurioje teigiama, jog bendras reklamuotojo kainų lygis,
         palyginti su jo pagrindiniais konkurentais, yra žemesnis, nors buvo palyginti tik prekių pavyzdžiai, gali būti klaidinanti,
         jei reklaminis pranešimas:

      –      neparodo, kad buvo lyginamos tik tam tikros pasirinktos, o ne visos reklamuotojo prekės,
      –      nenurodo lygintų elementų arba nepateikia adresatui informacijos šaltinio, kur jis galėtų rasti tokius duomenis, arba
      –      bendrai nurodo sumų, kurias gali sutaupyti vartotojas, apsipirkdamas pas reklamuotoją, o ne pas jo konkurentus, skalę, atskirai
         nenurodydamas bendro kiekvieno minėtų konkurentų nustatytų kainų lygio ir sumos, kurią galima sutaupyti apsiperkant pas reklamuotoją,
         o ne pas kurį nors iš jų.

      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjami reklaminiai pranešimai
         turi tokių požymių.

      (žr. 85–86 punktus, rezoliucinės dalies 5 punktą)
TEISINGUMO TEISMO
      SPRENDIMAS
      2006 m. rugsėjo 19 d.(*)

      „Direktyvos 84/450/EEB ir 97/55/EB – Klaidinanti reklama – Lyginamoji reklama – Leistinumo sąlygos – Bendro didelių parduotuvių tinklų nustatytų kainų lygio palyginimas – Prekių asortimento kainų palyginimas“
      Byloje C‑356/04,
      dėl Rechtbank van koophandel te Brussel (Belgija) 2004 m. liepos 29 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2004 m. rugpjūčio 18 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Lidl Belgium GmbH & Co KG
      prieš
      Etablissementen Franz Colruyt NV,

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai P. Jann, C. W. A. Timmermans, K. Schiemann (pranešėjas) ir J. Malenovský,
         teisėjai J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász, G. Arestis, A. Borg Barthet ir M. Ilešič,

      generalinis advokatas A. Tizzano,
      posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. gruodžio 7 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Lidl Belgium GmbH & Co KG, atstovaujamos advocaat M. Lebbe,

      –        Etablissementen Franz Colruyt NV, atstovaujamos advocaat H. De Bauw,

      –        Belgijos vyriausybės, atstovaujamos M. Wimmer,
      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir R. Loosli‑Surrans,
      –        Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos T. Nowakowski,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos A. Aresu ir R Troosters,
      susipažinęs su 2006 m. kovo 29 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1984 m. rugsėjo 10 d. Tarybos direktyvos 84/450/EEB dėl valstybių narių
         įstatymų ir kitų teisės aktų dėl klaidinančios reklamos suderinimo (OL L 205, p. 17), iš dalies pakeistos 1997 m. spalio 6 d.
         Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/55/EB (OL L 290, p. 18, toliau – Direktyva), 3 a straipsnio 1 dalies a, b ir c punktų
         išaiškinimu.

       Teisinis pagrindas
      2        Direktyvos 1 straipsnis nustato:

      „Šia direktyva siekiama apsaugoti vartotojus, prekybos, verslo, amatų ar kita profesine veikla užsiimančius asmenis ir plačiosios
         visuomenės interesus nuo klaidinančios reklamos ir jos nesąžiningų pasekmių bei nustatyti sąlygas, kuriomis lyginamoji reklama
         yra leistina.“

      3        Pagal Direktyvos 2 straipsnio 2 punktą klaidinanti reklama suprantama kaip:

      „<...> bet kokia reklama, kuri savo pateikimu ar kitokiu būdu apgaudinėja ar gali apgauti asmenis, kuriems ji skirta ir kuriuos
         ji pasiekia, ir kuri dėl savo apgaulingo pobūdžio gali daryti poveikį jų ekonominiam elgesiui ar dėl tų pačių priežasčių kenkia
         ar gali pakenkti konkurentui.“

      4        Direktyvos 2 straipsnio 2 a punkte lyginamoji reklama apibrėžiama kaip:

      „<...> bet kokia reklama, kuri aiškiai ar netiesiogiai nurodo konkurentą, arba konkurento siūlomas prekes ar paslaugas.“
      5        Direktyvos 3 straipsnis įtvirtina:

      „Sprendžiant, ar reklama yra klaidinanti, privaloma atsižvelgti į visus jos bruožus, ir ypač į joje esančią informaciją apie:
      a)      prekių ar paslaugų ypatybes, tokias kaip prieinamumas, pobūdis, atlikimas, sudėtis, pagaminimo ar pateikimo metodas ir data,
         tinkamumas skirtam tikslui, panaudojimas, kiekis, instrukcija, geografinė ar komercinė kilmė, tai, kokių rezultatų galima
         tikėtis jas naudojant, ar prekių arba paslaugų testų ar patikrinimų rezultatai ir esminiai bruožai;

      b)      kainą ar metodus, kaip apskaičiuojama kaina, ir sąlygas, kuriomis tiekiamos prekės ir teikiamos paslaugos;
      c)      reklamuotoją, jo požymius ir teises, tokius kaip jo tapatybė ir turtas, jo kvalifikacijos ir pramoninių, komercinių ar intelektinių
         teisių nuosavybė, jo apdovanojimai ir pasižymėjimai.“

      6        Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Lyginamoji reklama, susijusi su palyginimu, leidžiama, jeigu įvykdytos šios sąlygos:
      a)      ji nėra klaidinanti pagal 2 straipsnio 2 punktą, 3 straipsnį <...>;
      b)      ji lygina prekes ir paslaugas, kurios skirtos tam pačiam poreikiui tenkinti arba kurių paskirtis tokia pati;
      c)      ji objektyviai palygina vieną ar kelias šių prekių ir paslaugų esmines, svarbias, patikrinamas ir tipines savybes, tarp kurių
         gali būti ir kaina;

      <...>“ (Pataisytas vertimas)
      7        Direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „1.      Valstybės narės užtikrina, kad ginant vartotojų, konkurentų ir plačiosios visuomenės interesus, egzistuotų pakankami ir veiksmingi
         būdai kovoti su klaidinančia reklama ir užtikrinti nuostatų dėl lyginamosios reklamos laikymąsi.

      <...>“
      8        Pagal Direktyvos 6 straipsnį:

      „Valstybės narės privalo teismams ir administracinėms institucijoms suteikti įgaliojimus, kurie 4 straipsnyje minėtose civilinėse
         ir administracinėse bylose leistų jiems:

      a)      reikalauti, kad reklamuotojas pateiktų įrodymų dėl reklamoje padarytų faktinių pareiškimų tikslumo, jei atsižvelgiant į reklamuotojo
         ar kitos bylos šalies teisėtus interesus toks reikalavimas tikros bylos aplinkybėmis atrodo tikslingas, o lyginamosios reklamos
         atveju – reikalauti, kad reklamuotojas tokius įrodymus pateiktų per trumpą laiką;

      ir
      b)      laikyti, kad faktiniai pareiškimai yra netikslūs, jei pagal a punktą reikalaujami įrodymai nėra pateikti arba jei teismas
         ar administracinė institucija juos laiko nepakankamais.“ (Pataisytas vertimas)

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      9        Bendrovės Lidl Belgium GmbH & Co KG (toliau – Lidl) ir Etablissementen Franz Colruyt NV (toliau – Colruyt) kiekviena valdo didelių parduotuvių, kurių pagrindinę veiklą sudaro mažmeninė prekyba kasdienio vartojimo prekėmis, tinklą
         Belgijoje, atitinkamai Lidl ir Colruyt pavadinimais.

      10      2004 m. sausio 19 d. Colruyt  savo klientams išsiuntė tokio turinio laišką (toliau – ginčijamas laiškas):

      „<...>
      Per praėjusius 2003 metus Jūs ir vėl galėjote daug sutaupyti Colruyt.

      Remdamiesi praėjusių metų mūsų vidutinių kainų indeksu, mes apskaičiavome, kad Colruyt per savaitę 100 eurų išleidžianti šeima:

      –        sutaupė nuo 366 iki 1 129 eurų apsipirkdama Colruyt, o ne kitame prekybos centre (pavyzdžiui, Carrefour, Cora, Delhaize ir kt.),

      –        sutaupė nuo 155 iki 293 eurų apsipirkdama Colruyt, o ne „hard discounter“ arba pas didmenininką (Aldi, Lidl, Makro).

      Kitoje laiško pusėje Jums pateikiamas kainų skirtumo, palyginti su kitomis parduotuvėmis, kitimas 2003 metais. Šie skaičiai
         parodo, kad skirtumas tarp kainų Colruyt ir kitose parduotuvėse per pastaruosius mėnesius dar išaugo.

      Kad galėtume nuolat užtikrinti žemiausiais kainas, kiekvieną dieną palyginame aštuoniolika tūkstančių kainų kitose parduotuvėse,
         be to, surenkame informaciją apie visas nuolaidas. Tai reiškia, kad mes turime naujausius duomenis. Visas kainas mes išsaugome
         savo pagrindiniame kompiuteryje.

      Tuo remdamiesi, kiekvieną mėnesį mes apskaičiuojame skirtumą tarp kainų Colruyt ir kitose parduotuvėse. Būtent tai vadiname mūsų kainų indeksu, kurį pripažino Quality Control, nepriklausomas kokybės kontrolės institutas.

      Išvada: kiekvieną dieną ir bet kuriuo metų laiku Colruyt Jūs galite džiaugtis žemiausiomis kainomis. Tai mes užtikrinsime ir 2004 metais.“

      11      Kitoje minėto laiško pusėje pateikiami du grafikai. Pirmajame pavaizduotas 2003 m. gruodžio 22 d. Colruyt ir jos konkurentų kainų lygio skirtumas, kurį ji teigia apskaičiavusi remdamasi kasdieniniu panašių prekių, parduodamų kiekvienoje
         Colruyt parduotuvėje ir regione esančiose konkurentų parduotuvėse, kainų palyginimu, įskaitant nuolaidas. Antrajame pavaizduotas
         šio skirtumo kitimas per visus 2003 metus.

      12      Be to, ant kasos čekių, išduodamų Colruyt valdomose parduotuvėse, užrašyta:

      „Kiek jūs sutaupėte 2003 metais?
      Jei skaičiuotume, kad Colruyt kiekvieną savaitę jūs išleidžiate 100 eurų, remiantis mūsų kainų indeksu, jūs sutaupėte:

      –        nuo 366 iki 1 129 eurų, palyginti su kitais prekybos centrais (pavyzdžiui, Carrefour, Cora, Delhaize ir kt.),

      –        nuo 155 iki 293 eurų, palyginti su „hard discounter“ arba didmenininku (Aldi, Lidl, Makro).“

      13      Ginčijamame laiške ir kasos čekiuose taip pat yra nuoroda į Colruyt interneto svetainę, kurioje detaliau paaiškinami jos naudojama kainų palyginimo sistema ir kainų indekso apskaičiavimo metodas.

      14      Be to, reklaminiuose Colruyt lankstinukuose ir jos išduodamuose kasos čekiuose yra toliau nurodytas pranešimas apie Colruyt parduotuvėse parduodamas kasdienio vartojimo prekes, kurias galima atskirti pagal ant jų priklijuotą raudoną etiketę su užrašu
         „BASIC“:

      „BASIC: pati žemiausia (-ios) kaina (-os) Belgijoje.
      Dar pigiau nei panašus „hard discounters“ (Aldi, Lidl) ir kitų „Eerste prijs/1er prix“ prekių kituose prekybos centruose (pavyzdžiui, Carrefour, Cora ir kt.) asortimentas.

      BASIC prekes jūs atskirsite pagal raudoną etiketę su užrašu BASIC.“
      15      Tam tikruose reklaminiuose lankstinukuose taip pat yra toks tekstas:

      „BASIC = pačios žemiausios kainos
      Be didelio kainų sumažinimo, nuo šiol mes Jums taip pat siūlome gamą prekių, kurias Jūs galite palyginti su įprastų „hard
         discounter“ (pavyzdžiui, Aldi ir Lidl) prekėmis ir kitų prekybos centrų „Eerste prijs/1er prix“ prekėmis. Tai mūsų BASIC prekės: pagrindiniai produktai kiekvienai dienai pačia žemiausia kaina.“

      16      Lidl pareiškė ieškinį Rechtbank van koophandel te Brussel, kuriuo siekiama nutraukti visą šią įvairią reklaminę veiklą, jos nuomone, pažeidžiančią 1991 m. liepos 14 d. Belgijos įstatymo
         dėl prekybos praktikos ir vartotojų informavimo bei apsaugos (Loi belge sur les pratiques du commerce et sur l’information
         et la protection du consommateur), iš dalies pakeisto 1999 m. gegužės 25 d. Įstatymu (1999 m. birželio 23 d. Moniteur belge/Belgisch
         Staatsblad, p. 23670), 23 a straipsnį, t. y. nacionalinę nuostatą, kuria užtikrinamas Direktyvos 3 a straipsnio perkėlimas.

      17      Lidl teigimu, nagrinėjama reklama yra neobjektyvi, nepatikrinama ir klaidinanti. Pirma, su bendru kainų lygiu susijusi reklama
         nenurodo nei lyginamų prekių, nei jų kiekio, nei jų kainos. Be to, apskaičiuotas remiantis pavyzdinėmis Colruyt parduodamomis prekėmis, šis bendras kainų lygis, taikant ekstrapoliaciją, apima visą šio reklamuotojo prekių asortimentą.
         Pagaliau minėtoje reklamoje neišskiriami įvairūs reklamuotojo konkurentai, specialiai įvardijant kiekvieno jų bendrą kainų
         lygį, o daroma nuoroda į šių konkurentų grupę, netiksliai nurodant jų užimamą vietą kainų lygio skalėje. Antra, kiek tai susiję
         su vadinamosiomis „BASIC“ prekėmis, ginčijama reklama nenurodo lyginamų prekių ir jų kainų.

      18      Tokiomis aplinkybėmis Rechtbank van koophandel te Brussel nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1)      Ar (Direktyvos) 3 a straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad bendro reklamuotojo kainų lygio lyginimas
         su konkurentų kainų lygiu, kai ekstrapoliacija atliekama remiantis pavyzdinių prekių kainų palyginimu, neleistinas dėl to,
         kad jis bet kuriuo atveju sudaro įspūdį, jog visas reklamuotojo prekių asortimentas yra pigesnis, nors atliktas palyginimas
         susijęs tik su ribotu pavyzdiniu prekių asortimentu, nebent reklama leidžia nustatyti, kurios ir kiek reklamuotojo ir lyginamų
         konkurentų prekių yra palyginamos, bei parodo, kokią vietą užima lyginami konkurentai ir kokios yra jų kainos, palyginti su
         reklamuotojo ir su kitų lyginamų konkurentų prekių kainomis?

      2)      Ar (Direktyvos) 3 a straipsnio 1 dalies b punktas turi būti aiškinamas taip, kad lyginamoji reklama yra leistina tik tuomet,
         jei lyginamos atskiros prekės ar paslaugos, skirtos tiems patiems poreikiams tenkinti arba turinčios tokią pačią paskirtį,
         o prekių asortimentams tai netaikoma, net jei šie asortimentai apskritai ir nebūtinai kiekvienos jų dalies atveju skirti tiems
         patiems poreikiams tenkinti arba turi tokią pačią paskirtį?

      3)      Ar (Direktyvos) 3 a straipsnio 1 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad lyginamoji reklama, kai lyginamos konkurentų
         prekių kainos ar bendras kainų lygis, yra objektyvi tik tuomet, jei ji išvardija reklamuotojo ir visų lyginamų konkurentų
         lyginamas prekes ir kainas bei leidžia nustatyti reklamuotojo ir jo konkurentų nustatytas kainas, tokiu atveju aiškiai nurodydama
         visas lyginamas prekes, suskirstytas pagal tiekėjus?

      4)      Ar (Direktyvos) 3 a straipsnio 1 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad lyginamojoje reklamoje minima savybė atitinka
         šiame straipsnyje numatytą patikrinimo reikalavimą tik tuomet, jei jos teisingumą gali  patikrinti asmenys, kuriems reklama
         skirta, ar pakanka, kad šią savybę galėtų patikrinti tretieji asmenys, kuriems reklama nėra skirta?

      5)      Ar (Direktyvos) 3 a straipsnio 1 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad prekių kaina ir bendras konkurentų kainų
         lygis patys savaime yra patikrinamos savybės?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Pirminis vertinimas
      19      Pirmiausia reikia pabrėžti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami du skirtingi lyginamosios reklamos metodai.

      20      Pirmuoju atveju palyginamas bendras panašių prekių asortimentų kainų, nustatytų konkuruojančių didelių parduotuvių tinklų,
         lygis ir atsižvelgiant į tai nustatoma, kokią sumą per metus gali sutaupyti vartotojas, kiekvieną dieną savo kasdieniam vartojimui
         apsipirkdamas viename, o ne kitame tinkle (toliau – pirmasis ginčijamas lyginimo metodas). Minėtas bendras kainų lygis nustatomas
         kas mėnesį, vėliau kas metus, remiantis kasdien sudaroma labai plataus kartais tapačių (prekės, pažymėtos prekių ženklu),
         o kartais panašių (prekės, nepažymėtos prekių ženklu arba pažymėtos paties pardavėjo prekių ženklu) kasdienio vartojimo prekių,
         kurias parduoda reklamuotojas ir jo konkurentai, asortimento atskirų kainų išklotine. Šiam nustatymui įvertinama atskirų pasirinktų
         prekių kainų svertinė vertė atsižvelgiant į atitinkamą iš reklamuotojo nupirktų šių prekių kiekį.

      21      Antrasis reklamos metodas pagrįstas tvirtinimu, kad visos reklamuotojo prekės, pažymėtos raudona etikete su užrašu „BASIC“,
         jo yra parduodamos žemiausia kaina Belgijos teritorijoje (toliau – antrasis ginčijamas lyginimo metodas). Minėtas prekių asortimentas
         apima prekių ženklu pažymėtas prekes ir prekes be prekių ženklo arba su paties reklamuotojo prekių ženklu parduodamas prekes.
         Pirmosios kategorijos atveju lyginamos tik tapačios prekių ženklu pažymėtos prekės, kurias parduoda reklamuotojas ir jo konkurentas,
         o antrosios kategorijos atveju – panašios kokybės reklamuotojo ir jo konkurento parduodamos prekės.

      22      Antra, reikia priminti, jog atsižvelgiant į Direktyvos tikslus, ir ypač, kaip pažymima Direktyvos 97/55 antroje konstatuojamojoje
         dalyje, į tai, kad lyginamoji reklama padeda objektyviai parodyti įvairių panašių gaminių privalumus ir taip pat gali skatinti
         prekių tiekėjų bei paslaugų teikėjų konkurenciją vartotojų naudai, pagal nusistovėjusią teismų praktiką lyginamajai reklamai
         keliamos sąlygos turi būti aiškinamos jai labiausiai naudingu būdu (2001 m. spalio 25 d. Sprendimas Toshiba Europe, C‑112/99, Rink. p. I‑7945, 36 ir 37 punktai; 2003 m. balandžio 8 d. Sprendimas Pippig Augenoptik, C‑44/01, Rink. p. I‑3095, 42 punktas; taip pat žr. 2006 m. vasario 23 d. Sprendimo Siemens, C‑59/05, Rink. p. I‑0000, 22–24 punktus).

       Dėl klausimų nagrinėjimo tvarkos
      23      Kadangi pirmasis klausimas pirmiausia susijęs su klaidinančios reklamos sąvoka ir pateikiamas tik dėl pirmojo ginčijamo lyginimo
         metodo, būtų tikslinga iš pradžių išnagrinėti kitus keturis klausimus, kurie iš esmės susiję su kitomis lyginamosios reklamos
         leistinumo sąlygomis ir apima abu ginčijamus lyginimo metodus.

       Dėl antrojo klausimo
      24      Savo antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 3 a straipsnio
         1 dalies b punktas turi būti aiškinamas taip, kad lyginamoji reklama, susijusi su kasdienio vartojimo prekių, parduodamų dviejų
         konkuruojančių didelių parduotuvių tinklų, asortimentu bendrai, o ne su jų parduodamomis konkrečiomis prekėmis, gali atitikti
         minėtoje nuostatoje įtvirtintą sąlygą „lyginti prekes ir paslaugas, kurios skirtos tam pačiam poreikiui tenkinti ar kurių
         paskirtis ta pati“.

      25      Kaip matyti iš Direktyvos 97/55 antros konstatuojamosios dalies, lyginamosios reklamos sąlygų derinimas direktyvoje turi padėti
         objektyviai „parodyti įvairių panašių gaminių“ privalumus. Pagal jos devintą konstatuojamąją dalį šiuo gaminių palyginamumo
         reikalavimu pirmiausia siekiama išvengti, kad lyginamoji reklama būtų naudojama konkurencijai prieštaraujančiu ir nesąžiningu
         būdu.

      26      Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalies b punktas detaliau apibūdina šį reikalavimą ir šiuo atžvilgiu numato lyginamosios reklamos
         leistinumo sąlygą, pagal kurią konkuruojančios lyginamos prekės, turi būti skirtos tam pačiam poreikiui tenkinti arba būti
         tos pačios paskirties, t. y. vartotojo požiūriu jų pakeičiamumo lygis turi būti pakankamas.

      27      Iš to aiškiai matyti, kad siekiant patenkinti šia nuostata įtvirtintą reikalavimą, vartotojų ir konkurentų interesais bet
         kuri lyginamoji reklama, remiantis pastaruoju nagrinėjimu, turi būti pagrįsta dviejų prekių, tenkinančių šį pakeičiamumo viena
         kita reikalavimą, lyginimu.

      28      Tačiau Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalies b punkto negalima aiškinti kaip nustatančio, kad kiekvieną lyginamąjį reklaminį
         pranešimą galima paremti tik tokiomis atskirai paimtomis panašių prekių poromis ir jis negali būti bendrai susijęs su dviem
         tokių panašių prekių asortimentais.

      29      Teisingumo Teismas jau anksčiau pažymėjo, kad reklamuotojo pasirinkimas, kiek savo siūlomų prekių ir konkurentų prekių palyginimų
         jis pageidauja atlikti, priklauso jo naudojimosi savo ekonomine laisve sričiai (minėto sprendimo Pippig Augenoptik 81 punktas).

      30      Niekas a priori neleidžia manyti, kad tokia laisvė neapima galimybės lyginti dalį panašaus asortimento arba visą asortimentą, kurį parduoda
         reklamuotojas ir jo konkurentas.

      31      Viena vertus, Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalies b punkto formuluotė visiškai nereikalauja tokio aiškinimo.

      32      Antra vertus, kaip jau buvo priminta šio sprendimo 22 punkte, įtvirtintos lyginamosios reklamos sąlygos turi būti aiškinamos
         jai labiausiai naudingu būdu.

      33      Ypač atsižvelgiant į tai, kad lyginamoji reklama padeda skatinti prekių tiekėjų bei paslaugų teikėjų konkurenciją vartotojų
         naudai, vertinant Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalies b punkte nustatytą palyginamumo sąlygą taip pat reikia atsižvelgti į
         tokios reklamos vartotojams teikiamą privalumą (analogišku klausimu dėl Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalies g punkto žr. minėto
         sprendimo Siemens 23 ir 24 punktus).

      34      Taigi šiuo klausimu reikia pripažinti, kaip išvados 35 ir 36 punktuose pažymėjo generalinis advokatas, kad galimybė atlikti
         bendrą palyginimą, susijusį su panašių prekių asortimentu, leidžia reklamuotojui pateikti vartotojui išsamius ir apibendrintus
         duomenis apimančią reklaminę informaciją, kuri pastarajam gali pasirodyti labai svarbi.

      35      Tai ypač pasakytina apie didelių parduotuvių sektorių, kai vartotojas paprastai perka daug pirkinių savo kasdieniams poreikiams
         patenkinti. Kalbant apie tokius pirkinius, lyginamoji informacija apie bendrą didelių parduotuvių tinklų kainų lygį arba apie
         tam tikram prekių asortimentui jų nustatytų kainų lygį vartotojui gali būti naudingesnė, nei lyginamoji informacija, apribota
         vienos ar kitos konkrečios prekės kaina. Be to, būtent dėl šios priežasties vartotojų apsaugos asociacijos reguliariai atlieka
         tyrimus dėl tokių parduotuvių nustatytų kainų lygio.

      36      Tokiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad lyginami dviejų konkurentų asortimentai gali būti laikomi atitinkančiais minėtą
         reikalavimą, jeigu juos sudaro prekės, kurios atskirai paėmus tenkina Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalies b punkte įtvirtintą
         palyginamumo sąlygą, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

      37      Ypač tai pasakytina apie asortimentus, susidedančius iš panašių prekių, kurias parduoda du didelių konkuruojančių parduotuvių
         tinklai ir kurių atžvilgiu teigiama, kad prekės, sudarančios reklamuotojo asortimentą, turi bendrą savybę, t. y. jos yra pigesnės,
         nei panašios jo konkurento asortimentą sudarančios prekės. Tokios panašių prekių poros iš tiesų nenustoja būti skirtos tiems
         patiems poreikiams tenkinti ar turėti tą pačią paskirtį vien dėl to, kad yra lyginamos jas sugrupavus atsižvelgiant į šį bendrą
         palyginimo požymį.

      38      Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalies b punkte įtvirtintas reikalavimas gali būti tenkinamas ir tuo atveju, kai lyginamas bendras
         visų dviejų konkuruojančių didelių parduotuvių tinklų parduodamų panašių kasdienio vartojimo prekių kainų lygis, siekiant
         taip nustatyti, kokią sumą gali sutaupyti vartotojas, perkantis tokias prekes viename, o ne kitame tinkle. Tokiomis aplinkybėmis
         ir panašių prekių, parduodamų šių konkuruojančių tinklų, poros, ir visos šios lyginamos prekės, kai jos įgyjamos kartu, apsiperkant
         kasdieniam vartojimui, gali išpildyti sąlygą, pagal kurią jos turi būti skirtos tiems patiems poreikiams tenkinti ar turėti
         tą pačią paskirtį.

      39      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalies b punkte
         įtvirtinta lyginamosios reklamos leistinumo sąlyga turi būti aiškinama kaip nedraudžianti lyginamosios reklamos, susijusios
         su dviejų konkuruojančių didelių parduotuvių tinklų parduodamų kasdienio vartojimo prekių asortimentu bendrai, jeigu šiuos
         asortimentus atitinkamai sudaro atskiros prekės, kurios, paimtos poromis, atskirai tenkina šioje nuostatoje įtvirtintą palyginamumo
         sąlygą.

       Dėl trečiojo klausimo
      40      Savo trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, ar Direktyvos 3 a straipsnio
         1 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, jog šia nuostata įtvirtintas reikalavimas, kad reklama „objektyviai palygintų“
         atitinkamų prekių savybes, reiškia, jog, lyginant didelių parduotuvių tinklų parduodamų kasdienio vartojimo prekių asortimento
         kainą arba jų bendrą panašių prekių asortimentui nustatytų kainų lygį, visos lygintos prekės ir kainos, t. y. ir reklamuotojo,
         ir visų lyginamų jo konkurentų, turi būti aiškiai išvardytos reklaminiame pranešime.

      41      Kaip matyti iš Direktyvos 97/55 antros konstatuojamosios dalies, lyginamosios reklamos sąlygų derinimas direktyvoje visų pirma
         turi padėti „objektyviai“ parodyti įvairių panašių gaminių privalumus.

      42      Tos pačios direktyvos septinta konstatuojamoji dalis patikslina, kad leistinos reklamos sąlygos turėtų apimti objektyvaus
         prekių ir paslaugų savybių lyginimo kriterijus.

      43      Atsižvelgiant į šias dvi konstatuojamąsias dalis, Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalies c punktas turi būti aiškinamas kaip nustatantis
         dviejų rūšių reikalavimus dėl lyginimo objektyvumo.

      44      Pirma, kaip matyti ir iš Direktyvos 97/55 septintos konstatuojamosios dalies, kartu taikomi šioje nuostatoje numatyti kriterijai,
         susiję su esminėmis, svarbiomis, patikrinamomis ir tipinėmis prekės savybėmis, kurių atžvilgiu atliekamas lyginimas, padeda
         užtikrinti, kad minėtas lyginimas būtų objektyvus. Vis dėlto trečiasis prejudicinis klausimas nėra tiesiogiai susijęs su šiais
         kriterijais, nes, pavyzdžiui, apie patikrinimo kriterijų kalbama ketvirtajame ir penktajame klausimuose.

      45      Antra, minėto 3 a straipsnio 1 dalies c punkte aiškiai pabrėžiama, atkartojant Direktyvos 97/55 antrą konstatuojamąją dalį,
         kad keturis pirmiau minėtus kriterijus atitinkančios savybės dar turi būti palygintos objektyviai.

      46      Kaip išvados 44 punkte nurodė generalinis advokatas, pastaruoju reikalavimu iš esmės siekiama, kad vietoj objektyvaus konstatavimo
         nebūtų pateiktas paties lyginimo autoriaus subjektyvus vertinimas.

      47      Iš to matyti, kad remiantis šiuo reikalavimu negali būti nustatoma pareiga reklaminiame pranešime aiškiai išvardyti įvairias
         panašias prekes, kurios sudaro lyginamus asortimentus, ir jų kainas. Tokie duomenys, kaip antai prekės kaina arba bendras
         didelių parduotuvių tinklų nustatytų prekių asortimento kainų lygis, negali būti vertinami subjektyviai, o prekių bei kainų,
         kurios yra lyginamos, išvardijimas ar nenurodymas taip pat negali padaryti įtakos šio lyginimo objektyvumui ar subjektyvumui.

      48      Be to, reikia pažymėti, kad pagal Direktyvos 2 straipsnio 2 a punktą lyginamoji reklama – tai bet kokia reklama, kuri aiškiai
         ar netiesiogiai nurodo konkurentą arba konkurento siūlomas prekes ar paslaugas, todėl direktyvos prasme reklama gali būti
         laikoma lyginamąja, net jei konkurento prekės ar paslaugos nėra aiškiai nurodytos šioje reklamoje, bet joje netiesiogiai atpažįstamos.

      49      Taip pat atsižvelgiant į šio sprendimo 22 punkte primintus aiškinamuosius principus pažymėtina, jog kalbant apie reklaminį
         pranešimą, susijusį su dideliu skaičiumi įvairių didelių konkuruojančių parduotuvių tinklų parduodamų prekių, kaip yra dviejų
         ginčijamų lyginimo metodų atveju, reikalavimas, kad kiekviena palyginta prekė visuomet būtų aiškiai nurodyta minėtame pranešime,
         galėtų net turėti neigiamos įtakos tokių reklamos metodų praktiškumui.

      50      Vis dėlto Lidl rėmėsi tuo, kad Teisingumo Teismas anksčiau nusprendė, jog galima pareiga apriboti kiekvieną kainų lyginimą vidutinėmis reklamuotojo
         siūlomų prekių ir konkurencinių prekių kainomis prieštarautų Bendrijos teisės aktų leidėjo tikslams, ir tuo, kad šiuo atžvilgiu
         Teisingumo Teismas pažymėjo, jog kadangi lyginamoji reklama turi padėti objektyviai parodyti įvairių panašių prekių privalumus,
         toks objektyvumas reiškia, kad asmenys, kuriems yra skirta ši reklama, turi turėti galimybę žinoti realius lyginamų prekių
         kainų skirtumus, o ne tik vidutinį skirtumą tarp reklamuotojo ir konkurentų nustatytų kainų (minėto sprendimo Pippig Augenoptik 81 ir 82 punktai).

      51      Reikia patikslinti, kad šiuo tvirtinimu Teisingumo Teismas visiškai neketino apskritai atmesti visų lyginamosios reklamos,
         susijusios su bendru dviejų konkurentų panašiems asortimentams nustatytų kainų lygiu, galimybių. Jeigu teigiamas bendro kainų
         lygio skirtumas paremtas realiu tarp panašių prekių nustatytu kainų skirtumu ir jeigu taip pasirinkto lyginimo kriterijus,
         atsižvelgiant į reklaminio pranešimo kontekstą, tenkina įvairius direktyva, o ypač jos 3 a straipsnio 1 dalies c punktu, įtvirtintus
         reikalavimus, toks lyginamosios reklamos metodas negali būti uždraustas.

      52      Šiuo klausimu visų pirma pažymėtina, kad palyginimas, kuriuo siekiama parodyti bendro dviejų didelių parduotuvių tinklų nustatytų
         kainų lygio skirtumus, susijusius su panašių prekių asortimentu, būtinai reikalauja, kad prieš tai būtų atskirai palygintos
         realios dviejų konkurentų parduodamų panašių prekių kainos.

      53      Antra, nors akivaizdu, kad dviejų konkurentų nustatytų kainų vidutinio skirtumo arba bendro jų nustatytų kainų lygio lyginamasis
         kriterijus gali būti visiškai nesvarbus tam tikromis aplinkybėmis, pavyzdžiui, kai – kaip byloje dėl akinių reklamos, kurioje
         buvo priimtas minėtas sprendimas Pippig Augenoptik, – kalbama apie reklaminį pranešimą, skirtą vartotojams, kuriems siūloma ateiti pirkti tik vieną kartą parduotuvėje, parduodančioje
         tik atitinkamos rūšies prekes, kitomis aplinkybėmis gali būti visiškai kitaip. Tai pirmiausia galima pasakyti apie nagrinėjamos
         bylos aplinkybes, kai, kaip matyti iš šio sprendimo 35 punkto, bendras kainų lygis gali būti ypač svarbus lyginimo kriterijus.

      54      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 3 straipsnio 1 dalies c punkte įtvirtintas
         reikalavimas, kad reklama „objektyviai palygintų“ nagrinėjamų prekių savybes, turi būti aiškinamas taip, jog jis nereiškia,
         kad lyginant konkuruojančių didelių parduotuvių tinklų parduodamų panašių kasdienio vartojimo prekių asortimento kainą arba
         jų bendrą panašių prekių asortimentui nustatytų kainų lygį, palygintos prekės ir kainos, t. y. ir reklamuotojo, ir visų lyginamų
         jo konkurentų, turi būti visos aiškiai išvardytos reklaminiame pranešime.

       Dėl penktojo klausimo
      55      Savo penktuoju klausimu, kurį reikia nagrinėti trečią, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia
         sužinoti, ar Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad prekių kaina ir bendras didelių parduotuvių
         tinklų panašių prekių asortimentams nustatytų kainų lygis yra patikrinamos savybės šios nuostatos prasme.

      56      Dėl dviejų konkurentų parduodamų prekių kainų, ypač tų, kurios susijusios su antruoju ginčijamu lyginimo metodu, reikia konstatuoti,
         jog Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalies c punktas aiškiai patvirtina, kad dviejų prekių kaina gali būti viena iš savybių, kurios
         tuo pačiu metu yra esminės, svarbios, patikrinamos ir tipinės ir kurių palyginimas iš esmės leidžiamas, jeigu tenkinamos kitos
         sąlygos, kurias numato Direktyva lyginamosios reklamos leistinumui. Direktyvos 97/55 aštunta konstatuojamoji dalis taip pat
         patvirtina, kad turėtų būti sudaryta galimybė palyginti tik prekių ir paslaugų kainas, jeigu lyginant laikomasi tam tikrų
         sąlygų, ypač jei lyginimas neklaidina.

      57      Kaip anksčiau pažymėjo Teisingumo Teismas, konkuruojančių siūlymų palyginimas, ypač kainos požiūriu, susijęs su pačios lyginamosios
         reklamos pobūdžiu (minėto sprendimo Pippig Augenoptik 80 punktas).

      58      Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad prekės kaina yra patikrinama savybė Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalies c punkto prasme.

      59      Be to, atsižvelgiant į šio sprendimo 22 punkte primintą aiškinamąjį principą, atrodo, jog niekas neprieštarauja tam, kad tai
         būtų taikoma ir bendram konkuruojančių didelių parduotuvių tinklų nustatytų kainų, susijusių su panašiu kasdienio vartojimo
         prekių asortimentu, lygiui ir sumai, kurią gali sutaupyti vartotojas, pirkdamas tokias prekes viename, o ne kitame šių konkuruojančių
         tinklų.

      60      Atsižvelgus į panašių specifinių prekių, sudarančių konkuruojančių didelių parduotuvių tinklų siūlomą asortimentą, kainas,
         siekiant identifikuoti bendrą šių tinklų nustatytų kainų lygį, kiek tai susiję su panašiu asortimentu, ir kiekvienos specifinės
         prekės atskira kaina, į kurią taip buvo atsižvelgta, ir minėtas bendras kainų lygis bei suma, kurią gali sutaupyti vartotojas,
         pirkdamas savo kasdienio vartojimo prekes viename, o ne kitame iš šių konkuruojančių tinklų, ir galiausiai  šiam tikslui pasirinktų
         apskaičiavimo metodų pagrįstumas iš esmės gali būti patikrinti.

      61      Tačiau reikia patikslinti, jog prekių asortimentą sudarančių prekių kainų arba bendro didelių parduotuvių tinklo savo panašių
         prekių asortimentui nustatytų kainų lygio patikrinamumas būtinai reikalauja, kad prekes, kurių kainos buvo taip palygintos
         (nors, kaip matyti iš šio sprendimo 54 punkto, ir nėra reikalaujama, kad jos būtų visos aiškiai išvardytos vartotojui skirtame
         reklaminiame pranešime), vis dėlto būtų įmanoma atskirai ir konkrečiai nustatyti, remiantis minėtame pranešime esančia informacija.
         Siekiant patikrinti prekių kainas būtina turėti galimybę nustatyti prekes.

      62      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į penktąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalies c punktas
         turi būti aiškinamas taip, kad „patikrinamos“ dviejų konkuruojančių didelių parduotuvių tinklų parduodamų prekių savybės šios
         nuostatos prasme yra:

      –        minėtų prekių kainos,
      –        bendras tokių didelių parduotuvių tinklų panašių prekių asortimentui atitinkamai nustatytų kainų lygis bei suma, kurią gali
         sutaupyti vartotojas, pirkdamas tokias prekes viename, o ne kitame šių konkuruojančių tinklų, jeigu nagrinėjamos prekės iš
         tikrųjų sudaro panašių prekių, kuriomis remiantis buvo nustatytas bendras kainų lygis, asortimento dalį.

       Dėl ketvirtojo klausimo
      63      Savo ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, ar Direktyvos 3 a straipsnio
         1 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad lyginamojoje reklamoje minima savybė atitinka šioje nuostatoje įtvirtintą
         patikrinimo reikalavimą tik tuomet, jei minėtos reklamos adresatai gali patys patikrinti šios savybės teisingumą.

      64      Šiuo atžvilgiu pirmiausia pažymėtina, jog nors minėta nuostata reikalauja, kad siekiant užtikrinti lyginamosios reklamos objektyvumą
         reklama lyginamos savybės būtų patikrinamos, t. y. galėtų būti įrodytos, joje visiškai nėra patikslinta, kokiomis konkrečiomis
         sąlygomis ir kas gali patikrinti minėtų savybių teisingumą.

      65      Antra, remiantis šia direktyva siekiamais tikslais negalima manyti, kad lyginamų savybių teisingumo patikrinamumas turėtų
         būti labiau prieinamas vartotojui nei kitiems suinteresuotiems asmenims, ypač lyginamiems konkurentams.

      66      Šiuo klausimu Direktyvos 97/55 septintoje konstatuojamojoje dalyje pabrėžiama, kad siekiant išsiaiškinti, kuri lyginamosios
         reklamos praktika gali iškraipyti konkurenciją, būti žalinga konkurentams ir daryti neigiamą poveikį vartotojų pasirinkimui,
         reikia nustatyti leistinas lyginamosios reklamos lyginimo sąlygas, t. y. sąlygas, kurios visų pirma turėtų apimti objektyvaus
         prekių ir paslaugų savybių palyginimo kriterijus.

      67      Direktyvos 4 straipsnis įtvirtina valstybių narių pareigą garantuoti, kad ginant vartotojų, konkurentų ir plačiosios visuomenės
         interesus, egzistuotų pakankami ir veiksmingi būdai užtikrinti nuostatų dėl lyginamosios reklamos laikymąsi.

      68      Trečia, pažymėtina, jog priešpaskutinėje direktyvos konstatuojamojoje dalyje pabrėžiama, kad reklamuotojas turėtų galėti atitinkamais
         būdais įrodyti savo teigiamų faktų reklamoje teisingumą, o atitinkamais atvejais kompetentingas teismas ar administracinė
         institucija – iš jo šito pareikalauti.

      69      Šiuo atžvilgiu Direktyvos 6 straipsnis konkrečiai numato valstybių narių pareigą suteikti teismams ir administracinėms institucijoms,
         kurie turi užtikrinti, kad būtų laikomasi direktyvos nuostatų, įgaliojimus reikalauti, – jei atsižvelgiant į bylos aplinkybes
         ir reklamuotojo ar kitos bylos šalies teisėtus interesus, toks reikalavimas atrodo tikslingas, – kad reklamuotojas pateiktų
         įrodymus dėl reklamoje padarytų faktinių pareiškimų tikslumo ir „lyginamosios reklamos atveju – reikalauti, kad reklamuotojas
         tokius įrodymus pateiktų per trumpą laiką“. Be to, ta pati nuostata reikalauja, kad šioms administracinėms institucijoms ir
         teismams būtų suteikti įgaliojimai laikyti, jog faktiniai pareiškimai yra netikslūs, jei reikalaujami įrodymai nėra pateikti
         arba jei jie laikomi nepakankamais.

      70      Iš to matyti, kad nors reklamuotojas tikrai turi sugebėti per trumpą laiką įrodyti faktinį savo atlikto palyginimo teisingumą,
         direktyva nereikalauja, kad prieš suformuluodamas savo reklaminį pranešimą jis pateiktų šiuos įrodymus kiekvienam suinteresuotam
         asmeniui.

      71      Tačiau tai, kad per administracinę procedūrą ar teismo procesą vartotojas gali gauti iš reklamuotojo įrodymus dėl reklamoje
         esančių faktinių pareiškimų teisingumo, nereiškia, kad kai palygintos prekės ir kainos nėra išvardytos reklaminiame pranešime,
         ji atleidžia šį reklamuotoją nuo pareigos visų pirma šio pranešimo adresatams nurodyti, kur ir kaip jie gali lengvai sužinoti
         apie palyginimo elementus, norėdami patikrinti ar pateikti patikrinti jų teisingumą.

      72      Remiantis direktyva nustatytu vartotojų apsaugos tikslu, tokia pareiga siekiama užtikrinti, kad tokio pranešimo adresatas
         galėtų būti tikras, jog jis buvo teisingai informuotas apie kasdienio vartojimo prekes, kurias jis ketina pirkti.

      73      Tokia galimybė susipažinti su lyginimo elementais nereiškia, kad lyginamų savybių teisingumą reklamos adresatas visais atvejais
         galėtų patikrinti pats. Šiuo atžvilgiu pakanka, kad elementai, leidžiantys atlikti tokį patikrinimą, būtų prieinami minėtam
         adresatui šio sprendimo 71 punkte numatytomis sąlygomis, taip, kad iš esmės jis pats galėtų atlikti pageidaujamą patikrinimą
         arba tam tikrais atvejais, ir jei tokiam patikrinimui reikalinga kompetencija, kurios jis neturi, pateikti duomenis patikrinti
         tretiesiems asmenims.

      74      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalies c punktas
         turi būti aiškinamas taip, kad lyginamojoje reklamoje minima savybė atitinka šioje nuostatoje įtvirtintą patikrinimo reikalavimą,
         kai lyginimo elementai, kuriais pagrįstas šios savybės paminėjimas, nėra išvardyti šioje reklamoje, tik tuomet, jei reklamuotojas
         visų pirma šio pranešimo adresatams nurodo, kur ir kaip jie gali lengvai sužinoti apie šiuos elementus, norėdami patikrinti
         arba, jei jie neturi reikalingos kompetencijos, pateikti patikrinti jų bei nagrinėjamos savybės teisingumą.

       Dėl pirmojo klausimo
      75      Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar reklaminis pranešimas,
         kuriame lyginamas didelių parduotuvių tinklo ir konkurentų tinklų nustatytų kainų lygis, kiek tai susiję su panašių prekių
         asortimentu, ir kuriame nurodoma, kokią sumą gali sutaupyti vartotojas, pirkdamas kasdienio vartojimo prekes viename iš tinklų,
         turi būti laikomas klaidinančia reklama Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalies a punkto prasme todėl, kad tuomet, kai minėtas
         bendras kainų lygis yra nustatytas remiantis tik dalimi reklamuotojo parduodamų prekių, tokia reklama būtinai sudarys įspūdį,
         jog visas minėto reklamuotojo prekių asortimentas yra pigesnis. Vis dėlto minėtam teismui kyla klausimas, ar aplinkybė, kad
         reklama ir reklamuotojo, ir kiekvieno jo konkurentų atžvilgiu leidžia nustatyti, kokios ir kiek prekių buvo lyginamos siekiant
         nustatyti bendrą kiekvieno iš jų nustatytų kainų lygį, gali panaikinti minėtos reklamos klaidinančias savybes. Taip pat šis
         teismas klausia, ar pastaruoju atveju svarbu, kad reklama nurodo, kurią vietą bendrame kainų lygyje užima kiekvienas lyginamas
         konkurentas ir reklamuotojo atžvilgiu, ir tarpusavyje.

      76      Direktyvos 2 straipsnio 2 punktas klaidinančią reklamą apibrėžia kaip bet kokią reklamą, kuri dėl savo pateikimo ar kitokiu
         būdu apgauna ar gali apgauti asmenis, kuriems ji skirta ir kuriuos ji pasiekia, ir kuri dėl savo apgaulingo pobūdžio gali
         daryti poveikį jų ekonominiam elgesiui ar dėl tų pačių priežasčių kenkia ar gali pakenkti konkurentui.

      77      Būtent nacionaliniai teismai privalo, remdamiesi kiekvieno atvejo aplinkybėmis, patikrinti, ar atsižvelgiant į vartotojus,
         kuriems ji skirta, reklamos pobūdis laikytinas apgaulingu (visų pirma žr. 1992 m. sausio 16 d. Sprendimo X, C‑373/90, Rink. p. I‑131, 15 ir 16 punktus).

      78      Šiuo požiūriu minėti teismai visų pirma privalo atsižvelgti į tai, kaip prekes ar paslaugas, kurios yra nagrinėjamos reklamos
         objektas, suvokia paprastas pakankamai informuotas ir protingai pastabus bei nuovokus vartotojas (žr. minėto sprendimo X 15 ir 16 punktus; 1998 m. liepos 16 d. Sprendimo Gut Springenheide ir Tusky, C‑210/96, Rink. p. I‑4657, 31 punktą; 2000 m. sausio 13 d. Sprendimo Estée Lauder, C‑220/98, Rink. p. I‑117, 27 punktą; 2002 m. spalio 24 d. Sprendimo Linhart ir Biffl, C‑99/01, Rink. p. I‑9375, 31 punktą bei minėto sprendimo Pippig Augenoptik 55 punktą). Šiuo atveju abu ginčijamos reklamos metodai skirti ne specializuotai visuomenės daliai, bet galutiniam vartotojui,
         perkančiam savo kasdienio vartojimo pirkinius didelių parduotuvių tinkle.

      79      Antra, siekdami atlikti reikalaujamą vertinimą nacionaliniai teismai turi atsižvelgti visas svarbias bylos aplinkybes (minėto
         sprendimo Estée Lauder 27 ir 30 punktai), remdamiesi, kaip išplaukia iš Direktyvos 3 straipsnio, reklamoje esančia informacija ir apskritai visais
         jos bruožais.

      80      Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad reklama gali įgauti klaidinantį pobūdį nepateikus visos informacijos, ypač
         jei tokia reklama nuo vartotojų, kuriems ji skirta, siekiama nuslėpti aplinkybę, dėl kurios, jei ji būtų buvusi žinoma, daug
         vartotojų būtų nusprendę nepirkti (minėto sprendimo X 15 punktas).

      81      Dėl kainų lyginimo Direktyvos 97/55 aštuntoje konstatuojamojoje dalyje konkrečiai pažymima, kad turėtų būti sudaryta galimybė
         palyginti tik prekių ir paslaugų kainas, jeigu lyginant laikomasi tam tikrų sąlygų, ypač jei lyginimas neklaidina.

      82      Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra patikslinęs, kad reklama, susijusi su žemesne paralelinio importo automobilių kaina,
         gal būti laikoma klaidinančia tik tuo atveju, jei nustatoma, kad didelis skaičius vartotojų, kuriems skirta nagrinėjama reklama,
         apsisprendė dėl pirkinio nežinodami, jog mažesnė transporto priemonių kaina susijusi su tuo, kad paralelinio importuotojo
         parduodami automobiliai turi mažiau papildomos įrangos (minėto sprendimo X 16 punktas).

      83      Atsižvelgiant į tai, lyginamoji reklama, susijusi su bendru konkuruojančių didelių parduotuvių tinklų panašiam asortimentui
         nustatytų kainų lygiu ir su suma, kurią gali sutaupyti vartotojas, pirkdamas savo kasdienio vartojimo prekes viename, o ne
         kitame iš šių tinklų, turėtų būti laikoma klaidinančia, jei, pavyzdžiui, atsižvelgiant į visas konkrečiu atveju svarbias aplinkybes,
         nustatoma, kad didelis skaičius vartotojų, kuriems skirta ši reklama, apsisprendė dėl pirkinių klaidingai manydami, jog apskaičiuojant
         bendrą kainų lygį ir reklamoje nurodytą sutaupysimą sumą buvo atsižvelgta į visas reklamuotojo prekes. Tas pats pasakytina
         ir tuo atveju, jei nustatoma, kad taip buvo nuspręsta klaidingai manant, jog vartotojas sutaupys šią sumą, neatsižvelgiant
         į tai, kokias ir kiek reklamuotojo prekių jis įsigys arba, pavyzdžiui, manant, kad visos be išimties reklamuotojo prekės yra
         pigesnės už jo konkurentų prekes.

      84      Tokia reklama taip pat yra klaidinanti, jei nustatoma, kad joje bendrai nurodant sumų, kurias vartotojas gali sutaupyti, pirkdamas
         savo kasdienio vartojimo prekes iš reklamuotojo, o ne konkuruojančiuose didelių parduotuvių tinkluose, skalę ir atskirai nenurodant
         bendro kiekvieno iš šių reklamuotojo tinklų konkurentų nustatytų kainų lygio bei sumos, kurią kiekvieno tinklo atveju galima
         sutaupyti, dėl realios sumos, kurią galima sutaupyti, perkant kasdienio vartojimo prekes iš reklamuotojo, o ne iš vieno ar
         kito konkretaus konkurento, gali būti suklaidintas didelis skaičius asmenų, kuriems ši reklama skirta, ir todėl gali būti
         padarytas poveikis jų ekonominiam elgesiui.

      85      Tokiomis aplinkybėmis į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas
         taip, kad lyginamoji reklama, kurioje teigiama, jog bendras reklamuotojo kainų lygis, palyginti su jo pagrindiniais konkurentais,
         yra žemesnis, nors buvo palyginti tik prekių pavyzdžiai, gali būti klaidinanti, jei reklaminis pranešimas:

      –        neparodo, kad buvo lyginamos tik tam tikros pasirinktos, o ne visos reklamuotojo prekės,
      –        nenurodo lygintų elementų arba nepateikia adresatui informacijos šaltinio, kuriame jis galėtų rasti tokius duomenis, arba
      –        bendrai nurodo sumų, kurias gali sutaupyti vartotojas, apsipirkdamas pas reklamuotoją, o ne pas jo konkurentus, skalę, atskirai
         nenurodydamas bendro kiekvieno minėtų konkurentų nustatytų kainų lygio ir sumos, kurią galima sutaupyti, apsiperkant pas reklamuotoją,
         o ne pas kurį nors iš jų.

      86      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjami reklaminiai pranešimai
         turi tokių požymių.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      87      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      1984 m. rugsėjo 10 d. Tarybos direktyvos 84/450/EEB dėl klaidinančios reklamos ir lyginamosios reklamos, iš dalies pakeistos
            1997 m. spalio 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/55/EB, 3 a straipsnio 1 dalies b punkte įtvirtinta lyginamosios
            reklamos leistinumo sąlyga turi būti aiškinama kaip nedraudžianti lyginamosios reklamos, susijusios su dviejų konkuruojančių
            didelių parduotuvių tinklų parduodamų kasdienio vartojimo prekių asortimentu bendrai, jeigu šiuos asortimentus atitinkamai
            sudaro atskiros prekės, kurios paimtos poromis, atskirai tenkina šioje nuostatoje įtvirtintą palyginamumo sąlygą.
      2.      Direktyvos 84/450, iš dalies pakeistos Direktyva 97/55, 3 a straipsnio 1 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip: šioje
            nuostatoje įtvirtintas reikalavimas, kad reklama „objektyviai palygintų“ nagrinėjamų prekių savybes, turi būti aiškinamas
            taip, kad jis nereiškia, jog lyginant konkuruojančių didelių parduotuvių tinklų parduodamų panašių kasdienio vartojimo prekių
            asortimento kainą arba jų bendrą panašių prekių asortimentui nustatytų kainų lygį, lygintos prekės ir kainos, t. y. ir reklamuotojo,
            ir visų lyginamų jo konkurentų, turi būti visos aiškiai išvardytos reklaminiame pranešime.
      3.      Direktyvos 84/450, iš dalies pakeistos Direktyva 97/55, 3 a straipsnio 1 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad „patikrinamos“
            dviejų konkuruojančių didelių parduotuvių tinklų parduodamų prekių savybės šios nuostatos prasme yra:
      –      minėtų prekių kainos,
      –        bendras tokių didelių parduotuvių tinklų panašių prekių asortimentui atitinkamai nustatytų kainų lygis bei suma, kurią gali
            sutaupyti vartotojas, pirkdamas tokias prekes viename, o ne kitame šių konkuruojančių tinklų, jeigu nagrinėjamos prekės iš
            tikrųjų sudaro panašių prekių, kuriomis remiantis buvo nustatytas bendras kainų lygis, asortimento dalį.
      4.      Direktyvos 84/450, iš dalies pakeistos Direktyva 97/55, 3 a straipsnio 1 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad lyginamojoje
            reklamoje minima savybė atitinka šioje nuostatoje įtvirtintą patikrinimo reikalavimą, kai lyginimo elementai, kuriais pagrįstas
            šios savybės paminėjimas, nėra išvardyti šioje reklamoje, tik tuomet, jei reklamuotojas visų pirma šio pranešimo adresatams
            nurodo, kur ir kaip jie gali lengvai sužinoti apie šiuos elementus, norėdami patikrinti arba, jei jie neturi reikalingos kompetencijos,
            pateikti patikrinti jų bei nagrinėjamos savybės teisingumą.
      5.      Direktyvos 84/450, iš dalies pakeistos Direktyva 97/55, 3 a straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad lyginamoji
            reklama, kurioje teigiama, jog bendras reklamuotojo kainų lygis, palyginti su jo pagrindiniais konkurentais, yra žemesnis,
            nors buvo palyginti tik prekių pavyzdžiai, gali būti klaidinanti, jei reklaminis pranešimas:
      –        neparodo, kad buvo lyginamos tik tam tikros pasirinktos, o ne visos reklamuotojo prekės,
      –        nenurodo lygintų elementų arba nepateikia adresatui informacijos šaltinio, kuriame jis galėtų rasti tokius duomenis, arba

      –        bendrai nurodo sumų, kurias gali sutaupyti vartotojas, apsipirkdamas pas reklamuotoją, o ne pas jo konkurentus, skalę, atskirai
            nenurodydamas bendro kiekvieno minėtų konkurentų nustatytų kainų lygio ir sumos, kurią galima sutaupyti, apsiperkant pas reklamuotoją,
            o ne pas kurį nors iš jų.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


2016 m. liepos 21 d. Teisingumo Teismo (devintoji kolegija) sprendimas.#Europos Komisija prieš Rumuniją.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Aplinkos apsauga – Direktyva 2006/21/EB – Atliekų tvarkymas – Kasyba – Nusodinimo baseinai – Dulkių išmetimas – Ore sklindančios smulkios dulkių dalelės – Tarša – Žmonių sveikata – Privalomos prevencijos priemonės – 4 ir 13 straipsniai – Įsipareigojimų nevykdymo konstatavimas.#Byla C-104/15.


2016 m. rugsėjo 15 d. Bendrojo Teismo (devintoji kolegija) sprendimas.#PT Perindustrian dan Perdagangan Musim Semi Mas (PT Musim Mas) prieš Europos Sąjungos Tarybą.#Dempingas – Indonezijos kilmės biodyzelino importas – Galutinis laikinųjų antidempingo muitų surinkimas – Galutiniai antidempingo muitai – Teisė į gynybą – Reglamento (EB) Nr. 1225/2009 2 straipsnio 5 dalis – Normalioji vertė – Gamybos sąnaudos.#Byla T-80/14.


title: 2013 m. spalio 17 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Lokman Emrek prieš Vlado Sabranovic.#Landgericht Saarbrücken prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Reglamentas (EB) Nr. 44/2001 – 15 straipsnio 1 dalies c punktas – Jurisdikcija, susijusi su vartotojų sutartimis – Galimas šios jurisdikcijos taikymas tik nuotoliniu būdu sudarytoms sutartims – Priežastinis ryšys tarp komercinės ar profesinės veiklos, nukreiptos į vartotojo gyvenamosios vietos valstybę narę naudojant internetą, ir sutarties sudarymo.#Byla C-218/12.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑218/12
            dėl Landgericht Saarbrücken  (Vokietija) 2012 m. balandžio 27 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2012 m. gegužės 10 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            Lokman Emrek
            prieš
            Vlado Sabranovic
            TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Ilešič, teisėjai C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader (pranešėja) ir E. Jarašiūnas,
            generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
            posėdžio sekretorė A. Impellizzeri, administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. balandžio 25 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – L. Emrek, atstovaujamo Rechtsanwalt M. Kurt,
            – V. Sabranovic, atstovaujamo Rechtsanwältin M. Mauer,
            – Belgijos vyriausybės, atstovaujamos T. Materne ir J. C. Halleux,
            – Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos B. Beaupère‑Manokha,
            – Liuksemburgo vyriausybės, atstovaujamos P. Frantzen ir C. Schiltz,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos A.‑M. Rouchaud‑Joët ir M. Wilderspin,
            susipažinęs su 2013 m. liepos 18 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001 1 16, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42) 15 straipsnio 1 dalies c punkto išaiškinimo.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp L. Emrek ir V. Sabranovic dėl su garantijomis susijusių reikalavimų, pareikštų sudarius naudoto automobilio pirkimo-pardavimo sutartį.
            Teisinis pagrindas
            3. Pagal Reglamento Nr. 44/2001 11 konstatuojamąją dalį „jurisdikcijos taisyklės turi būti ypač nuspėjamos ir pagrįstos principu, pagal kurį jurisdikcija paprastai priklauso nuo atsakovo gyvenamosios vietos, ir šiuo pagrindu jurisdikcija turi būti visada prieinama, išskyrus keletą aiškiai nustatytų situacijų, kuriose bylinėjimosi objektas arba šalių autonomija pateisinama kaip kitokia susijusi aplinkybė [pateisina kitą siejamąjį kriterijų]. Turi būti atskirai apibrėžta juridinio [asmens] buveinė, siekiant didesnio bendrų taisyklių aiškumo ir išvengti jurisdikcijos prieštaravimų“.
            4. Pagal minėto reglamento 13 konstatuojamąją dalį draudimo, vartotojų ir darbo sutarčių silpnesnioji šalis turėtų būti ginama pagal jurisdikcijos taisykles, kurios tokios šalies interesams yra palankesnės nei bendrosios taisyklės.
            5. To paties reglamento 2 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas principas, kad asmenims, kurių nuolatinė gyvenamoji vieta yra valstybėje narėje, ieškiniai turi būti pareiškiami tos valstybės narės teismuose, neatsižvelgiant į šių asmenų pilietybę.
            6. Sutartinių santykių srityje Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto a papunktyje numatyta, kad jurisdikciją turi vietos, kurioje prievolė, kuria grindžiamas reikalavimas, buvo įvykdyta arba turi būti įvykdyta, teismas.
            7. Minėto reglamento 15 straipsnio 1 dalis išdėstyta taip:
            „Bylose dėl sutarties, kurią asmuo, vartotojas, sudaro tokiam tikslui, kuris gali būti laikomas nesusijusiu su jo darbu arba profesija, jurisdikcija nustatoma vadovaujantis šiuo skirsniu, nepažeidžiant 4 straipsnio ir 5 straipsnio 5 punkto, jeigu:
            < ... >
            c) visais kitais atvejais, sutartis buvo sudaryta su šalimi, vykdančia komercinę arba profesinę veiklą valstybėje narėje, kurioje yra vartotojo nuolatinė gyvenamoji vieta, arba kitu būdu tokią veiklą susiejančia su minėta valstybe nare ar keliomis valstybėmis, įskaitant pastarąją, ir jeigu minima sutartis yra priskiriama tokios veiklos sričiai.“
            8. Reglamento Nr. 44/2001 16 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
            „1. Vartotojas kitai sutarties šaliai bylą gali iškelti valstybės narės, kurioje yra nuolatinė tos sutarties šalies gyvenamoji ar verslo vieta, teismuose arba vartotojo nuolatinės gyvenamosios vietos teismuose.
            2. Bylą vartotojui kita sutarties šalis gali iškelti tik valstybės narės, kurioje yra vartotojo nuolatinė gyvenamoji vieta, teismuose.“
            Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
            9. Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad tuo metu, kai klostėsi faktinės pagrindinės bylos aplinkybės, Sarbriukene gyvenantis L. Emrek ieškojo naudoto automobilio.
            10. Netoli Vokietijos sienos esančiame Spišerene (Prancūzija) V. Sabranovic turi naudotų automobilių prekybos įmonę Vlado Automobiles Import-Export . Tuo metu jis turėjo interneto svetainę, kurioje buvo pateikti jo įmonės kontaktiniai duomenys, įskaitant Prancūzijos telefonų numerius ir Vokietijos mobiliojo ryšio telefono numerį su atitinkamais tarptautiniais kodais.
            11. Iš pažįstamų, o ne iš minėtos interneto svetainės, sužinojęs apie V. Sabranovic įmonę ir galimybę iš jos įsigyti automobilį, L. Emrek atvyko į šios įmonės buveinę Spišerene.
            12. 2010 m. rugsėjo 13 d. L. Emrek, veikdamas kaip vartotojas, su V. Sabranovic sudarė rašytinę naudoto automobilio pirkimo-pardavimo sutartį pastarojo įmonės patalpose.
            13. Vėliau Amtsgericht Saarbrücken (Vokietija) pareikštu ieškiniu L. Emrek pateikė V. Sabranovic reikalavimus dėl garantijų. Jis manė, kad pagal Reglamento Nr. 44/2001 15 straipsnio 1 dalies c punktą šis teismas turi tarptautinę jurisdikciją nagrinėti tokį ieškinį. Iš V. Sabranovic interneto svetainės iš tiesų matyti, kad jo komercinė veikla taip pat nukreipta į Vokietiją.
            14. Minėtas teismas pripažino L. Emrek reikalavimą nepriimtinu ir jį atmetė manydamas, kad šiuo atveju Reglamento Nr. 44/2001 15 straipsnio 1 dalies c punktas yra netaikytinas, nes V. Sabranovic savo komercinės veiklos nenukreipė, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, į Vokietiją.
            15. Dėl šio sprendimo L. Emrek prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui padavė apeliacinį skundą, kuriame teigė, kad pagal Reglamento Nr. 44/2001 15 straipsnio 1 dalies c punktą nereikalaujama, kad būtų nustatytas priežastinis ryšys tarp komercinės veiklos, nukreiptos į vartotojo valstybę narę, ir sutarties sudarymo. Be to, šia nuostata nereikalaujama, kad sutartis būtų sudaryta nuotoliniu būdu.
            16. Landgericht Saarbrücken  mano, kad pagrindinėje byloje nustatyta, jog V. Sabranovic komercinė veikla buvo nukreipta į Vokietiją. Konkrečiai kalbant, tarptautinio Prancūzijos šalies kodo ir Vokietijos mobiliojo ryšio telefono numerio nurodymas sudaro įspūdį, kad prekybininkas siekė pritraukti už Prancūzijos sienos, ypač Vokietijos teritorijoje netoli jos, gyvenančių klientų.
            17. Minėto teismo teigimu, net jeigu turėjo būti laikoma, kad Reglamento Nr. 44/2001 15 straipsnio 1 dalies c punkto taikymas nepriklauso nuo to, ar buvo sudaryta nuotolinė sutartis, vis dėlto siekiant išvengti šios nuostatos taikymo srities išplėtimo reikėjo, kad interneto svetainė bent jau būtų sutarties su vartotoju sudarymo pagrindas. Taigi šis teismas mano, kad minėta nuostata neturi būti taikoma, kai vartotojas „atsitiktinai“ sudaro sutartį su „verslininku“.
            18. Tokiomis aplinkybėmis Landgericht Saarbrücken  nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
            „1. Ar tuo atveju, kai verslininko interneto svetainė nukreipta į vartotojo valstybę narę, [Reglamento Nr. 44/2001] 15 straipsnio 1 dalies c punkte nustatoma papildoma nerašytinė sąlyga, pagal kurią prekybininko interneto svetainėje vartotojas būtų raginamas sudaryti sutartį ir kad dėl to interneto svetainė turėtų priežastinį ryšį su sutarties sudarymu?
            2. Jei tarp sąlygos, kad veikla turi būti nukreipta į vartotojo valstybę narę, ir sutarties sudarymo turi egzistuoti priežastinis ryšys, ar pagal Reglamento Nr. 44/2001 15 straipsnio 1 dalies c punktą reikalaujama, kad sutartis būtų sudaryta nuotoliniu būdu?“
            Dėl prejudicinių klausimų
            19. Pirmiausia reikia pažymėti, kad 2012 m. rugsėjo 6 d. Sprendime Mühlleitner  (C‑190/11) Teisingumo Teismas jau yra atsakęs į antrąjį prejudicinį klausimą, kurį šioje byloje uždavė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ir nusprendė, kad Reglamento Nr. 44/2001 15 straipsnio 1 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad juo nereikalaujama, kad sutartis tarp vartotojo ir verslininko būtų sudaryta nuotoliniu būdu.
            20. Todėl reikia nagrinėti tik pirmąjį klausimą, kurį pateikdamas minėtas teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Reglamento Nr. 44/2001 15 straipsnio 1 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad juo reikalaujama, kad būtų priežastinis ryšys tarp priemonės, naudojamos nukreipti komercinę ar profesinę veiklą į vartotojo nuolatinės gyvenamosios vietos valstybę narę, t. y. interneto svetainės, ir sutarties su tuo vartotoju sudarymo.
            21. Šiuo klausimu reikia konstatuoti, pirma, kad Reglamento Nr. 44/2001 15 straipsnio 1 dalies c punkte nėra aiškiai nurodyta, jog šios nuostatos taikymas priklauso nuo tokio priežastinio ryšio buvimo.
            22. Iš šios nuostatos teksto iš tiesų matyti, kad ji taikoma, kai įvykdytos dvi konkrečios sąlygos. Viena vertus, prekybininkas turi vykdyti komercinę arba profesinę veiklą valstybėje narėje, kurioje yra vartotojo nuolatinė gyvenamoji vieta, arba kitu būdu tokią veiklą nukreipti į šią valstybę narę ar kelias valstybes, įskaitant šią valstybę narę, ir, kita vertus, ginčijama sutartis turi būti sudaryta vykdant tokią veiklą.
            23. Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad esminė Reglamento Nr. 44/2001 15 straipsnio 1 dalies c punkto taikymo sąlyga yra komercinės ar profesinės veiklos nukreipimas į valstybę, kurioje yra vartotojo nuolatinė gyvenamoji vieta (minėto Sprendimo Mühlleitner  44 punktas), o šiuo atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad ši sąlyga įvykdyta.
            24. Antra, dėl Reglamento Nr. 44/2001 15 straipsnio 1 dalies c punkto teleologinio aiškinimo pažymėtina, kad minėta nerašytinė sąlyga, susijusi su priežastinio ryšio, kaip antai nurodyto šio sprendimo 20 punkte, buvimu, prieštarautų šia nuostata siekiamam tikslui apsaugoti vartotojus, kurie laikomi silpnesniąja jų su verslininkais sudarytų sutarčių šalimi.
            25. Iš tiesų, kaip teigė Komisija ir pažymėjo generalinis advokatas išvados 25 punkte, reikia konstatuoti, kad dėl reikalavimo vartotojui, prieš tai ieškojusiam informacijos interneto svetainėje, gali kilti su įrodymais susijusių problemų, ypač kai sutartis, kaip pagrindinėje byloje, nebuvo sudaryta per tą pačią svetainę. Tokiu atveju dėl problemų, susijusių su priežastinio ryšio tarp priemonės, naudojamos nukreipti veiklą, t. y. interneto svetainės, ir sutarties sudarymo buvimo įrodymu, vartotojai būtų atgrasyti kreiptis į nacionalinius teismus pagal Reglamento Nr. 44/2001 15 ir 16 straipsnius ir būtų sumažintas vartotojų apsaugos lygis, kurį siekiama užtikrinti šiomis nuostatomis.
            26. Tačiau, kaip taip pat pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 26 punkte, nors minėtas priežastinis ryšys nėra nerašytinė sąlyga, nuo kurios priklauso minėto 15 straipsnio 1 dalies c punkto taikymas, vis dėlto jis gali būti veiksnys, į kurį galėtų atsižvelgti nacionalinis teismas, kai siektų nustatyti, ar veikla iš tiesų nukreipta į valstybę narę, kurioje yra vartotojo nuolatinė gyvenamoji vieta.
            27. Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad 2010 m. gruodžio 7 d. Sprendimo Pammer ir Hotel Alpenhof (C‑585/08 ir C‑144/09, Rink. p. I‑12527) 93 punkte ir rezoliucinėje dalyje Teisingumo Teismas pateikė nebaigtinį požymių, kurie gali padėti nacionaliniam teismui įvertinti, ar įvykdyta esminė komercinės veiklos, siejamos su vartotojo gyvenamosios vietos valstybe nare, sąlyga, sąrašą.
            28. Be to, minėtame Sprendime Mühlleitner nusprendęs, kad minėto 15 straipsnio 1 dalies c punkto taikymas nepriklauso nuo to, ar vartojimo sutartis sudaryta nuotoliniu būdu, Teisingumo Teismas to paties sprendimo 44 punkte į minėtą nebaigtinį sąrašą įtraukė požymius, kaip antai, be kita ko, „susisiekimą nuotoliniu būdu“ ir „vartojimo sutarties sudarymą nuotoliniu būdu“, kuriais remiantis galima nustatyti, kad sutartis yra susijusi su veikla, nukreipta į vartotojo nuolatinės gyvenamosios vietos valstybę narę.
            29. Taigi, siekiant išvengti Reglamento Nr. 44/2001 15 straipsnio 1 dalies c punkto taikymo srities išplėtimo, reikia konstatuoti, kad priežastinis ryšys, kuris yra pirmojo prejudicinio klausimo objektas, turi būti laikomas „veiklos nukreipimo“ požymiu, kaip ir susisiekimas nuotoliniu būdu, kuriuo prisidedama prie to, kad vartotojas prisiima sutartinius įsipareigojimus nuotoliniu būdu.
            30. Be to, kaip pažymėjo generalinis advokatas išvados 33–38 punktuose, aplinkybė, kad toks prekybininkas, kaip antai pagrindinėje byloje, yra įsisteigęs valstybėje narėje netoli sienos su kita valstybe nare, grupėje susijungusių miestų, išsidėsčiusioje abiejose sienos pusėse, ir naudoja kitos valstybės narės telefono numerį, kuriuo gali susisiekti šioje valstybėje narėje gyvenantys potencialūs klientai išvengdami tarptautinio skambučio išlaidų, taip pat gali būti požymis, kuriuo remiantis būtų galima įrodyti, kad jo veikla „nukreipta į“ kitą valstybę narę.
            31. Bet kuriuo atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti visas aplinkybes, kuriomis sudaryta pagrindinėje byloje nagrinėjama vartojimo sutartis, kad atsižvelgęs į požymių, įtrauktų ar neįtrauktų į nebaigtinį sąrašą, kurį Teisingumo Teismas nustatė šio sprendimo 27 ir 2 8 punktuose minėtoje susijusioje teismo praktikoje, buvimą arba nebuvimą nuspręstų, ar Reglamento Nr. 44/2001 15 straipsnio 1 dalies c punktas yra taikytinas.
            32. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 44/2001 15 straipsnio 1 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad juo nereikalaujama, kad būtų priežastinis ryšys tarp priemonės, naudojamos nukreipti komercinę ar profesinę veiklą į vartotojo nuolatinės gyvenamosios vietos valstybę narę, t. y. interneto svetainės, ir sutarties su tuo vartotoju sudarymo. Tačiau tokio priežastinio ryšio buvimas yra požymis, kad sutartis yra susijusi su tokia veikla.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            33. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
            2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo 15 straipsnio 1 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad juo nereikalaujama, kad būtų priežastinis ryšys tarp priemonės, naudojamos nukreipti komercinę ar profesinę veiklą į vartotojo nuolatinės gyvenamosios vietos valstybę narę, t. y. interneto svetainės, ir sutarties su tuo vartotoju sudarymo. Tačiau tokio priežastinio ryšio buvimas yra požymis, kad sutartis yra susijusi su tokia veikla.


2015 m. kovo 18 d. Tarnautojų teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Manuel Jaime Ribeiro Sinde Monteiro prieš Europos išorės veiksmų tarnybą.#Viešoji tarnyba – EIVT personalas – Pareigūnas – Pareigų paaukštinimas – Pareigūnų tarnybos nuostatų 43 straipsnis ir 45 straipsnio 1 dalis – Visų pareigūnų, kurių pareigos gali būti paaukštintos, nuopelnų palyginimas – Pareigūnai, kuriuos pasiūlė EIVT tarnybos, ir pareigūnai, kurių jos nepasiūlė – Atsižvelgimas į vertinimo ataskaitas – Vertinimai, pagrįsti tik tuo, kas parašyta.#Byla F-51/14.


1984 m. gegužės 10 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Graikijos Respubliką. # Byla 58/83.


1986 m. birželio 12 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # A. A. Ten Holder prieš Bestuur van de Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Raad van Beroep 's-Hertogenbosch - Nyderlandai. # Darbuotojų migrantų socialinė apsauga. # Byla 302/84.


1979 m. kovo 6 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Claudino Rossi prieš Caisse de compensation pour allocations familiales des régions de Charleroi et Namur. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal du travail de Charleroi - Belgija. # Byla 100/78.