title: 2007 m. kovo 29 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Aktiebolaget NN prieš Skatteverket.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Regeringsrätten - Švedija.#Šeštoji PVM direktyva - Prekių tiekimas - 8 straipsnio 1 dalies a punktas - Dvi valstybes nares jungiančio optinio pluošto kabelis, kurio dalis yra už Bendrijos teritorijos ribų - Kiekvienos valstybės narės mokestinė jurisdikcija, apribota jos teritorijoje nutiesto kabelio ilgiu - Dalies, esančios išimtinėje ekonominėje zonoje, ant kontinentinio šelfo ir atviroje jūroje, neapmokestinimas.#Byla C-111/05.

text:
      Byla C‑111/05
      Aktiebolaget NN
      prieš
      Skatteverket
      (Regeringsrätten prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Šeštoji PVM direktyva – Prekių tiekimas – 8 straipsnio 1 dalies a punktas – Dvi valstybes nares jungiančio optinio pluošto kabelis, kurio dalis yra už Bendrijos teritorijos ribų – Kiekvienos valstybės narės mokestinė jurisdikcija, apribota jos teritorijoje nutiesto kabelio ilgio – Dalies, esančios išimtinėje ekonominėje zonoje, ant kontinentinio šelfo ir atviroje jūroje, neapmokestinimas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Prekių tiekimas
      (Tarybos direktyvos 77/388 5 straipsnio 1 dalis)
      2.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Prekių tiekimas

      (Tarybos direktyvos 77/388 8 straipsnio 1 dalies a punktas)
      3.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Šeštoji direktyva
            – Teritorinė taikymo sritis
      (Tarybos direktyvos 77/388 2 straipsnio 1, 3 punktai ir 8 straipsnio 1 dalies a punktas)
      1.        Sandoris, susijęs su dvi valstybes nares jungiančio optinio pluošto kabelio, kurio dalis yra už Bendrijos teritorijos ribų,
         tiekimu ir tiesimu, turi būti laikomas prekių tiekimu Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių
         įstatymų derinimo, iš dalies pakeistos Direktyva 2002/93, 5 straipsnio 1 dalies prasme, jei, rangovui atlikus veikimo bandymus,
         kabelis bus perleistas klientui, kuris galės juo naudotis kaip savo, jei kabelio kaina aiškiai sudaro didžiąją dalį bendrųjų
         minėto sandorio išlaidų ir jei rangovo paslaugos apsiriboja kabelio tiesimu, nepakeičiant jo pobūdžio ir nepritaikant jo specialiems
         kliento interesams.

      Aplinkybė, kad minėto kabelio tiekimas yra susietas su jo įrengimu, iš esmės nedraudžia šiam sandoriui taikyti Šeštosios direktyvos
         5 straipsnio 1 dalį. Iš tikrųjų pirmiausia iš šios direktyvos 8 straipsnio 1 dalies a punkto matyti, kad materialus daiktas
         gali būti instaliuojamas arba surenkamas bei išbandomas jo veikimas paties tiekėjo arba jo sąskaita, ir dėl to sandoris nebūtinai
         praras „prekių tiekimo“ kvalifikaciją. Antra, šioje nuostatoje neišskiriamas instaliavimo būdas, todėl kilnojamojo turto susiejimas
         su žeme nebūtinai reiškia „statybos darbus“ minėtos direktyvos 5 straipsnio 5 dalies prasme.

      (žr. 34–35, 40 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo 8 straipsnio 1 dalies a punktas turi
         būti aiškinamas taip, kad mokestinė jurisdikcija dvi valstybes nares jungiančio optinio pluošto kabelio, kurio dalis yra už
         Bendrijos teritorijos ribų, tiekimui ir tiesimui, tiek kabelio ir kitos įrangos kainos atžvilgiu, tiek paslaugų, susijusių
         su šio kabelio tiesimu, išlaidų atžvilgiu priklauso kiekvienai valstybei narei, atsižvelgiant į jų teritorijoje esančio kabelio
         ilgį.

      Reikia pažymėti, jog tam, kad kolizinė norma būtų veiksminga, ji turi leisti pripažinti fiskalinę jurisdikciją sandorio apmokestinimo
         apyvartos mokesčiu atžvilgiu tik vienai atitinkamai valstybei narei. Todėl jei prekė turi būti instaliuojama, jos tiekimo
         vieta turi būti pripažinta tik vienos valstybės narės teritorijoje, o jei prekės instaliavimas yra susijęs su jos susiejimu
         su žeme, šio susiejimo vieta lemia valstybę, kompetentingą apmokestinti tiekimą. Vis dėlto tai nereiškia, kad Šeštosios direktyvos
         8 straipsnio 1 dalies a punkto antras sakinys negali būti taikomas tuo atveju, kai prekė instaliuojama dviejų valstybių narių
         teritorijoje. Iš tikrųjų kai prekė yra instaliuojama pirmoje valstybėje narėje, o po to – antroje, tiekimo vieta yra atitinkamai
         kiekvienos šių valstybių teritorijoje. Iš to matyti, kad tokiu atveju kompetencija apmokestinti sandorį turi būti pripažinta
         kiekvienai valstybei narei, apribojant šią kompetenciją tiek, kiek yra nutiesta jų teritorijoje kabelio.

      (žr. 45–47, 50 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
      3.        Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo 8 straipsnio 1 dalies a punktas, skaitomas
         kartu su 2 straipsnio 1 punktu ir 3 straipsniu, turi būti aiškinamas taip, kad sandorio dėl dvi valstybes jungiančio optinio
         pluošto kabelio tiekimo ir tiesimo dalis, susijusi su išimtine ekonomine zona, kontinentiniu šelfu ir atvira jūra, nėra apmokestinama
         pridėtinės vertės mokesčiu.

      Šeštojoje direktyvoje nustatyta sistema privalomai taikoma visoje valstybių narių nacionalinėje teritorijoje EB 299 straipsnio
         prasme, kuri, pagal 1982 m. gruodžio 10 d. Montego Bėjuje pasirašytos Jungtinių Tautų jūrų teisės konvencijos 2 straipsnį,
         apima teritorinę jūrą, taip pat jos dugną ir gelmes.

      Vis dėlto pakrantės valstybės suverenitetas išimtinėje ekonominėje zonoje ir ant kontinentinio šelfo yra tik funkcinis, ir
         juose galima atlikti tik Jūrų teisės konvencijos 56 ir 77 straipsniuose numatytus veiksmus. Kadangi povandeninio kabelio tiesimas
         nėra numatytas tarp minėtuose straipsniuose išvardytų veiksmų, sandorio dalis, susijusi su šiomis dviem zonomis, nepriklauso
         pakrantės valstybės suverenitetui. Šią nuostatą patvirtina ir minėtos konvencijos 58 straipsnio 1 dalis bei 79 straipsnio
         1 dalis, kurios su tam tikromis išimtimis leidžia bet kuriai kitai valstybei šiose zonose tiesti povandeninius kabelius. Iš
         to matyti, kad ši sandorio dalis negali būti laikoma įvykdyta šalies teritorijoje Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punkto
         prasme. Tas pats pasakytina a fortiori ir apie sandorio dalį, kuri vykdoma atviroje jūroje, t. y. zonoje, kuri pagal minėtos konvencijos 89 straipsnį nepriklauso
         valstybių suverenitetui.

      (žr. 55–57, 59–61 punktus, rezoliucinės dalies 3 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2007 m. kovo 29 d.(*)

      „Šeštoji PVM direktyva – Prekių tiekimas – 8 straipsnio 1 dalies a punktas – Dvi valstybes nares jungiančio optinio pluošto kabelis, kurio dalis yra už Bendrijos teritorijos ribų – Kiekvienos valstybės narės mokestinė jurisdikcija, apribota jos teritorijoje nutiesto kabelio ilgio – Dalies, esančios išimtinėje ekonominėje zonoje, ant kontinentinio šelfo ir atviroje jūroje, neapmokestinimas“
      Byloje C‑111/05
      dėl Regeringsrätten (Švedija) 2005 m. vasario 24 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2005 m. kovo 4 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Aktiebolaget NN
      prieš
      Skatteverket,

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai A. Borg Barthet, J. Malenovský, U. Lõhmus (pranešėjas) ir A. Ó Caoimh,
      generalinis advokatas P. Léger,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Aktiebolaget NN, atstovaujamos processansvarig U. Grefberg Nyberg,

      –        Skatteverket, atstovaujamos B. Persson,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos L. Ström van Lier ir D. Triantafyllou,
      susipažinęs su 2006 m. rugsėjo 14 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
         narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
         p. 1), iš dalies pakeistos 2002 m. gruodžio 3 d. Tarybos direktyva 2002/93/EB, (OL L 331, p. 27, toliau – Šeštoji direktyva),
         2 straipsnio 1 punkto, 3 straipsnio 1 dalies, 5 straipsnio, 6 straipsnio, 8 straipsnio 1 dalies a punkto ir 9 straipsnio 2 dalies
         a punkto išaiškinimu.

      2        Prejudiciniai klausimai buvo pateikti nacionaliniam teismui nagrinėjant Švedijoje įsteigtos Aktiebolaget NN (toliau – bendrovė NN) pateiktą ieškinį dėl mokesčių komisijos (Skatterättsnämnden) preliminarios nuomonės, susijusios su pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM) taikymo sandoriui dėl optinio pluošto kabelio,
         kurio viena dalis turi būti paklota tarptautiniuose vandenyse esančios jūros dugne, nutiesimo tarp Švedijos ir kitos valstybės
         narės.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Šeštosios direktyvos 2 straipsnis numato:

      „Pridėtinės vertės mokesčiu apmokestinamas:
      1.      prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje už atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis
         asmuo, veikdamas kaip toks;

      <...>“
      4        Šios direktyvos 3 straipsnis nustato:

      „1.      Šioje direktyvoje:
      –        „valstybės narės teritorija“ yra šalies teritorija, kiekvienai valstybei narei nustatyta 2 ir 3 dalyse,
      –        „Bendrija“ ir „Bendrijos teritorija“ yra valstybių narių teritorija, kiekvienai valstybei narei nustatyta 2 ir 3 dalyse,
      –        <...>
      2.      Šioje direktyvoje „šalies teritorija“ yra Europos ekonominės bendrijos steigimo sutarties taikymo sritis, kiekvienai valstybei
         narei nustatyta (EB 299) straipsnyje.

      3.      <...>“
      5        Pagal minėtos direktyvos 5 straipsnį:

      „1.      „Prekių tiekimas“ – tai teisės kaip savininkui disponuoti materialiuoju turtu perdavimas.
      <...>“
      6        Šeštosios direktyvos 6 straipsnis numato:

      „1.      „Paslaugų teikimas“ – tai bet koks sandoris, kuris nėra prekių tiekimas, kaip apibrėžta 5 straipsnyje.
      <...>“
      7        Šios direktyvos 8 straipsnis nustato:

      „1.      Prekių tiekimo vieta laikoma:
      a)      tiekėjo, arba asmens, kuriam tiekiama, arba trečiojo asmens išsiųstų ar gabenamų prekių atveju: vieta, kur prekės yra tuo
         metu, kai prasideda jų siuntimas ar gabenimas asmeniui, kuriam jos tiekiamos. Kai prekės instaliuojamos arba surenkamos paties
         tiekėjo arba jo sąskaita (su išbandymu ar be jo), tiekimo vieta laikoma ta vieta, kur prekės yra instaliuojamos ar surenkamos.
         Tais atvejais, kai instaliavimas ar surinkimas vyksta ne tiekėjo šalyje, valstybė narė, į kurią prekės yra importuojamos,
         imasi būtinų priemonių dvigubam apmokestinimui toje valstybėje išvengti;

      <...>“
      8        Minėtos direktyvos 9 straipsnis nustato:

      „1.      Paslaugų teikimo vieta laikoma ta vieta, kur paslaugų teikėjas turi įsteigęs savo verslą arba turi nuolatinę įmonę, iš kurios
         teikia paslaugas, arba, nesant tokios verslo vietos ar nuolatinės įmonės, vieta, kur jis turi nuolatinį adresą arba kur paprastai
         gyvena.

      2.      Tačiau:
      a)      paslaugų, susijusių su nekilnojamuoju turtu, įskaitant nekilnojamojo turto agentų ir ekspertų paslaugas, ir statybos parengimo
         ir koordinavimo paslaugų, tokių kaip architektų ar firmų, vykdančių priežiūrą statybos vietoje, suteikimo vieta laikoma ta
         vieta, kur yra tas nekilnojamasis turtas;

      b)      <...>“
       Nacionalinės teisės aktai
      9        Iš Pridėtinės vertės mokesčio įstatymo (mervärdesskattelagen (1994:200), SFS 1994, Nr. 200, toliau – ML) 1 skyriaus 1 straipsnio
         matyti, kad PVM yra apmokestinami sandoriai, įvykdyti šalies teritorijoje.

      10      „Prekė“ ML 1 skyriaus 6 straipsnio prasme yra „materialūs daiktai“, kurių sąvoka apima nekilnojamąjį turtą, o taip pat dujas,
         šilumą, šaltį ir elektros energiją. Pagal to paties įstatymo 5 skirsnio 2 straipsnį prekė, kuri pagal pardavėjo ir pirkėjo
         sutartį turi būti pristatyta pastarajam, laikoma parduota šalies teritorijoje, jei ši prekė yra šios šalies teritorijoje,
         kai pardavėjas, pirkėjas ar trečiasis asmuo pradėjo ją gabenti pirkėjui (1 punktas), arba jei pradėta gabenti prekė nėra šalies
         teritorijoje, kai ji montuojama ar surenkama paties pardavėjo arba jo sąskaita (2 punktas).

      11      „Paslauga“ ML 1 skirsnio 6 straipsnio prasme yra visa tai, ko neapima „prekės“ sąvoka ir kas gali būti teikiama vykdant komercinę
         veiklą. Pagal šio įstatymo 5 skirsnio 4 straipsnio pirmą įtrauką paslaugos, susijusios su nekilnojamuoju turtu, yra laikomos
         suteiktomis šalies teritorijoje, jei šis nekilnojamasis turtas yra šios šalies teritorijoje. Pagal minėto įstatymo 5 skirsnio
         6 straipsnio pirmos įtraukos ketvirtąją pastraipą paslaugos laikomos suteiktomis šalies teritorijoje, jei jos buvo suteiktos
         Švedijoje ir yra susijusios su kilnojamuoju turtu, įskaitant ir apsaugos ar tokio turto analizės paslaugas. ML 5 skirsnio
         8 straipsnio pirma įtrauka numato, kad sandoriai dėl 4 straipsnyje, 5 straipsnyje ir 6 straipsnio a punkte ar 7 straipsnio
         a punkte nenumatytų paslaugų – tai netaikoma telekomunikacijų paslaugoms – yra laikomi įvykdytais šalies teritorijoje, jei
         paslaugų teikėjas Švedijoje turi savo buveinę ar nuolatinę įmonę, iš kurios teikia paslaugas. Be to, toje pačioje įtraukoje
         yra numatyta, kad paslaugos, kurios teikiamos nei iš Švedijoje įsteigtos buveinės ar nuolatinės įmonės, nei užsienyje, laikomos
         suteiktomis šalies teritorijoje, jei paslaugų tiekėjas yra įsikūręs ar jo nuolatinė gyvenamoji vieta yra Švedijoje.

       Ginčas pagrindinėje byloje ir prejudiciniai klausimai
      12      Bendrovė NN veikia telekomunikacijų sektoriuje ir jos veikla iš esmės yra susijusi su optinio pluošto kabelių tiesimu, priežiūra ir taisymu.
         Ji rengiasi sudaryti sutartis dėl optinio pluošto kabelio, kurį užsakovas naudos įvairių telekomunikacijų operatorių paslaugoms
         perduoti, tiekimo ir tiesimo jūros dugne tarp Švedijos ir kitos valstybės narės. NN bendrovė nupirks kabelį ir kitą būtiną įrangą iš įvairių tiekėjų, frachtuos laivą su įgula ir įdarbins kabelių tiesimo specialistus.

      13      Kabelis pirmiausia bus nutiestas po žeme Švedijos kontinentinėje teritorijoje, vėliau nutiestas jūros dugne, o prireikus į
         jį įkastas, pirmiausia Švedijos vidaus vandenyse ir teritorinėje jūroje, vėliau ant Švedijos ir kitos valstybės narės (t. y. pakrantės
         valstybių) kontinentinio šelfo, galiausiai tos kitos valstybės vidaus vandenyse ir teritorinėje jūroje ir baigtas tiesti po
         žeme pastarosios valstybės kontinentinėje teritorijoje. Atsižvelgiant į atstumą tarp galutinių taškų, kadangi šis sandoris
         apima sąlygiškai sudėtingą techninę procedūrą, tam tikrais atvejais gali prireikti prailginti kabelį. Esant įprastinėms sąlygoms
         išlaidos įrangai gali sudaryti 80–85 % bendrųjų išlaidų. Esant nepalankioms sąlygoms, pavyzdžiui, kilus audrai, įrangos dalis
         bendrose išlaidose sumažėja.

      14      Patiesus kabelį ir atlikus keletą pirminių bandymų, nuosavybės teisė į kabelį bus perleista užsakovui. Darbai bus vykdomi
         toliau dar trisdešimt dienų atliekant papildomus bandymus, o bendrovė NN taisys galimus trūkumus.

      15      Bendrovė NN kreipėsi į Skatterättsnämnden prašydama pateikti preliminarią nuomonę pirmiausia dėl to, ar planuojamas sudaryti sandoris yra paslauga, susijusi su nekilnojamuoju
         turtu ML 5 skirsnio 4 straipsnio prasme, ar tai yra darbai, susiję su kilnojamuoju daiktu to paties įstatymo 5 skirsnio 6 straipsnio
         prasme, o galbūt kita paslaugos rūšis, ir, antra, ar paslaugų teikimo valstybė yra Švedija.

      16      2003 m. birželio 13 d. Skatterättsnämnden pateikė savo nuomonę. Ji nurodė, kad planuojamas sudaryti sandoris turėtų būti laikomas Švedijoje suteikta paslauga ML 5 skirsnio
         8 straipsnio pirmos įtraukos prasme, nes jis neturi požymių, kurie leistų taikyti specialias ML V skirsnio 4 straipsnyje,
         5 straipsnyje, 6 straipsnio a punkte ir 7 straipsnio a punkte numatytas nuostatas.

      17      Bendrovė NN šią preliminarią nuomonę apskundė Regeringsrätten. Ji tvirtina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas kabelio tiesimas yra paslauga, susijusi su nekilnojamuoju turtu ML 5 skirsnio
         4 straipsnio prasme, ir todėl PVM turi būti mokamas nuo paslaugų, suteiktų Švedijos kontinentinėje teritorijoje, vidaus vandenyse
         ir teritorinėje jūroje.

      18      Manydamas, kad norint išspręsti šį ginčą reikia išaiškinti Bendrijos teisės aktus, Regeringsrätten nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikė Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1)      ar kabelio, kuris nutiestas per dviejų valstybių narių teritorijas ir už Bendrijos ribų ir kurio kaina sudaro didžiąją dalį
         bendrųjų išlaidų, tiekimo ir tiesimo apmokestinamieji sandoriai apima prekių tiekimą Šeštosios PVM direktyvos <...> nuostatų
         dėl apmokestinamųjų sandorių vietos taikymo tikslais?

      2)      Jei tokie sandoriai apima paslaugų teikimą, ar tos paslaugos turėtų būti laikomos susijusios su nekilnojamuoju turtu taip,
         kad paslaugų teikimo vieta turėtų būti nustatoma pagal Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies a punktą?

      3)      Jei atsakymas į pirmąjį arba į antrąjį klausimą būtų teigiamas, ar (Šeštosios) direktyvos 8 straipsnio 1 dalies a punktas
         arba 9 straipsnio 2 dalies a punktas turi būti aiškinami taip, kad sandoris turėtų būti padalytas atsižvelgiant į kabelio
         geografinį išsidėstymą?

      4)      Jei atsakymas į trečią klausimą būtų teigiamas, ar (Šeštosios) direktyvos 8 straipsnio 1 dalies a punktas arba 9 straipsnio
         2 dalies a punktas ir 2 straipsnio 1 punktas bei 3 straipsnio 1 dalis turėtų būti aiškinami taip, kad PVM nemokamas už toje
         teritorijoje, kuri yra už Bendrijos ribų, tiekiamų prekių ir teikiamų paslaugų dalį?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      19      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar sandoris, susijęs su dvi valstybes
         nares jungiančio optinio pluošto kabelio, kurio dalis yra už Bendrijos teritorijos ribų, tiekimu ir tiesimu, kurio aiškiai
         didžiąją dalį bendrų išlaidų sudaro kabelio kaina, PVM mokėjimo tikslais turi būti vertinamas kaip prekių tiekimas Šeštosios
         direktyvos 5 straipsnio 1 dalies prasme.

      20      Pirmiausia reikia nustatyti, ar PVM atžvilgiu kabelio tiekimas ir tiesimas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusios
         teismo aprašytomis aplinkybėmis turi būti vertinami kaip du apmokestinamieji sandoriai ar kaip sudėtiniai sandoriai, kuriuos
         sudaro keletas sudėtinių dalių.

      21      Kaip išplaukia iš Teisingumo Teismo praktikos, kai sandorį sudaro jo sudėtinių dalių ir veiksmų daugetas, reikia atsižvelgti
         į visas aplinkybes, kuriomis šis sandoris vyksta, siekiant nustatyti, viena vertus, ar jis apima dvi ar daugiau atskirų paslaugų,
         ar vieną paslaugą, ir, kita vertus, ar pastaruoju atveju ši viena paslauga turi būti laikoma kaip apimanti prekių tiekimą,
         ar paslaugų teikimą (šiuo klausimu žr. 1996 m. gegužės 2 d. Sprendimo Faaborg‑Gelting Linien, C‑231/94, Rink. p. I‑2395, 12–14 punktus; 1999 m. vasario 25 d. Sprendimo CPP, C‑349/96, Rink. p. I‑973, 28 punktą ir 2005 m. spalio 27 d. Sprendimo Levob Verzekeringen ir OV Bank, C‑41/04, Rink. p. I‑9433, 19 punktas).

      22      Atsižvelgiant į dvigubą galimybę, kad, viena vertus, iš Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punkto išplaukia, jog kiekvienas
         sandoris iš esmės laikytinas atskiru bei savarankišku ir, kita vertus, sandoris, kurį ekonominiu požiūriu sudaro viena paslauga,
         negali būti dirbtinai skaidomas, kad nebūtų pakeistas PVM sistemos funkcionalumas, pirmiausia svarbu išsiaiškinti būdingas
         nagrinėjamo sandorio dalis siekiant nustatyti, ar apmokestinamasis asmuo vartotojui, laikomam vidutiniu vartotoju, suteikia
         kelias savarankiškas pagrindines paslaugas, ar vieną paslaugą (žr. minėto sprendimo CPP 29 punktą ir minėto sprendimo Levob Verzekeringen ir OV Bank 20 punktą).

      23      Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad kai dvi ar daugiau dalių ar veiksmų, kuriuos apmokestinamasis asmuo pateikia
         klientui, yra taip glaudžiai susiję, kad objektyviai sudaro vieną ekonomiškai neskaidomą paslaugą, kurią išskaidyti būtų nenatūralu,
         laikoma, kad teikiama viena paslauga (minėto sprendimo Levob Verzekeringen ir OV Bank 22 punktas).

      24      Bendrovės NN numatytos pagrindinėje byloje nagrinėjamos sutarties objektas yra nutiesto ir veikiančio kabelio perdavimas jį įrengus ir
         atlikus veikimo bandymus.

      25      Iš to, kas pasakyta, matyti, kad visos pagrindinėje byloje nagrinėjamą sandorį sudarančios dalys yra būtinos norint įvykdyti
         šį sandorį ir yra glaudžiai tarpusavyje susijusios. Tokiomis aplinkybėmis svarstymas, kad klientas pirmiausia įsigis optinio
         pluošto kabelį, o po to iš to paties tiekėjo įsigis paslaugas, susijusias su jo tiesimu, būtų dirbtinis (pagal analogiją žr.
         minėto sprendimo Levob Verzekeringen ir OV Bank 24 punktą).

      26      Todėl kabelio tiekimas ir tiesimas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo aprašytomis aplinkybėmis turi būti
         laikomi dalimis, sudarančiomis vieną sandorį PVM tikslais.

      27      Norint nustatyti, ar vienas sudėtinis sandoris, pavyzdžiui, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, turi būti laikomas prekių
         tiekimu, ar vis dėlto paslaugų teikimu, reikia identifikuoti dominuojančius elementus (žr. minėto sprendimo Faaborg‑Gelting Linien 12 ir 14 punktus bei minėto sprendimo Levob Verzekeringen ir OV Bank 27 punktą).

      28      Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad vieno sudėtinio sandorio atveju paslauga turi būti laikoma papildančia pagrindinę
         paslaugą, jei klientams ji pati yra ne tikslas, o priemonė geriausiomis sąlygomis naudotis teikėjo teikiama pagrindine paslauga
         (šiuo klausimu žr. 1998 m. spalio 22 d. Sprendimo Madgett ir Baldwin, C‑308/96 ir C‑94/97, Rink. p. I‑6229, 24 punktą ir minėto sprendimo CPP 30 punktą).

      29      Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas kabelio tiesimas reikalauja sudėtingų
         techninių procedūrų įgyvendinimo, specialistų, tam tikros praktinės patirties (know‑how) ir tokios apimties sandoryje yra ne tik neatsiejamas nuo prekės tiekimo, bet ir būtinas vėliau naudojant minėtą prekę. Iš
         to galima daryti išvadą, kad šio kabelio tiesimas nėra paprasta prekių tiekimą papildanti dalis.

      30      Vis dėlto norint nustatyti, ar sandoris yra prekių tiekimas, ar paslaugų teikimas, reikia, atsižvelgiant į dalis, sudarančias
         pagrindinėje byloje nagrinėjamą sandorį, įvertinti, ar svarbesnis yra kabelio tiekimas, ar tiesimas.

      31      Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal Šeštosios direktyvos 5 straipsnio 1 dalį „Prekių tiekimas“ – tai teisės kaip savininkui
         disponuoti materialiuoju turtu perdavimas“.

      32      Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką iš minėtos nuostatos matyti, jog „tiekimo“ sąvoka susijusi ne su nuosavybės
         teisės perdavimu pagal taikomą nacionalinę teisę, o su visais materialiojo turto perdavimo sandoriais, kuriais viena šalis
         suteikia kitai šaliai teisę naudotis tuo turtu taip, lyg ji būtų šio turto savininkė. Šios direktyvos tikslas galėtų būti
         pažeistas, jei prekių tiekimo, t. y. vieno iš trijų apmokestinamųjų sandorių, buvimo nustatymas priklausytų nuo skirtingų
         kiekvienos suinteresuotosios valstybės narės civilinėje teisėje nustatytų sąlygų (šiuo klausimu žr. 1990 m. vasario 8 d. Sprendimo
         Shipping and Forwarding Enterprise Safe, C‑320/88, Rink. p. I‑285, 7 ir 8 punktus; 1995 m. spalio 4 d. Sprendimo Armbrecht, C‑291/92, Rink. p. I‑2775, 13 ir 14 punktus; 2003 m. vasario 6 d. Sprendimo Auto Lease Holland, C‑185/01, Rink. p. I‑1317, 32 ir 33 punktus ir 2005 m. balandžio 21 d. Sprendimo HE, C‑25/03, Rink. p. I‑3123, 64 punktą).

      33      Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktų duomenų matyti, kad numatoma sutartis yra susijusi su
         materialiu daiktu, t. y. rangovo nupirktu ir nutiestu optinio pluošto kabeliu, kuris po pastarojo atliktų veikimo bandymų
         perleidžiamas klientui, galėsiančiam disponuoti šiuo kabeliu kaip savo.

      34      Aplinkybė, kad minėto kabelio tiekimas yra susietas su jo įrengimu, iš esmės nedraudžia šiam sandoriui taikyti Šeštosios direktyvos
         5 straipsnio 1 dalį.

      35      Iš tikrųjų pirmiausia iš Šeštosios direktyvos 8 straipsnio 1 dalies a punkto matyti, kad materialus daiktas gali būti instaliuojamas
         arba surenkamas bei išbandomas jo veikimas paties tiekėjo arba jo sąskaita, ir dėl to sandoris nebūtinai praras „prekių teikimo“
         kvalifikaciją. Antra, kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 51 punkte, šioje nuostatoje neišskiriamas instaliavimo
         būdas, todėl kilnojamojo turto susiejimas su žeme nebūtinai reiškia „statybos darbus“ Šeštosios direktyvos 5 straipsnio 5 dalies
         prasme.

      36      Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad jei pagrindinėje byloje nagrinėjamas kabelio tiesimas vyktų įprastomis
         sąlygomis, rangovo apyvartos, susijusios su šiuo sandoriu, didžiąją dalį sudarys išlaidos už kabelį ir kitą įrangą (80–85 %
         bendrų išlaidų), o jei sąlygos būtų nepalankios, pavyzdžiui, dėl nepalankių žemės savybių, jūros dugno būklės, būtinybės prailginti
         kabelį ar dėl audros, išlaidų už įrangą dalis bendrose išlaidose mažėtų.

      37      Šiuo klausimu reikia pastebėti, kad nors turto kainos ir paslaugų kainos santykis yra objektyvus kriterijus, į kurį galima
         atsižvelgti vertinant pagrindinį sandorį, vis dėlto, kaip teisingai savo pastabose nurodė Europos Bendrijų Komisija, vien
         tik įrangos išlaidos negali turėti lemiamos reikšmės.

      38      Taigi norint kvalifikuoti numatomą sandorį reikia taip pat išnagrinėti teikiamų paslaugų svarbą kabelio tiekimui.

      39      Šiuo klausimu pažymėtina, kad net jei yra būtina, norint naudoti kabelį, jog jis būtų įrengtas, ir net jei dėl nuotolio ir
         dėl nepalankių žemės savybių kabelio įkasimas ar pritvirtinimas prie žemės yra, kaip matyti iš šio sprendimo 29 punkto, labai
         sudėtingas ir reikalauja didelių sąnaudų, vis dėlto negalima daryti išvados, kad paslaugų teikimas yra svarbesnis nei prekės
         tiekimas. Iš tikrųjų iš prašyme priimti prejudicinį sprendimą aprašytų sutarties sąlygų matyti, kad darbai, kuriuos turės
         atlikti rangovas, apsiriboja pagrindinėje byloje nagrinėjamu kabelio tiesimu ir jais nebus siekiama pakeisti optinio pluošto
         kabelio pobūdžio ar pritaikyti minėtą kabelį specialiems kliento poreikiams (pagal analogiją žr. minėto sprendimo Levob Verzekeringen ir OV Bank 28 ir 29 punktus).

      40      Atsižvelgiant į visus šiuos veiksnius, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad sandoris, susijęs su dvi valstybes nares
         jungiančio optinio pluošto kabelio, kurio dalis yra už Bendrijos teritorijos ribų, tiekimu ir tiesimu, turi būti laikomas
         prekių tiekimu Šeštosios direktyvos 5 straipsnio 1 dalies prasme, jei, rangovui atlikus veikimo bandymus, kabelis bus perleistas
         klientui, kuris galės juo naudotis kaip savo, jei kabelio kaina aiškiai sudaro didžiąją dalį bendrųjų išlaidų ir jei rangovo
         paslaugos apsiriboja kabelio tiesimu, nepakeičiant jo pobūdžio ir nepritaikant jo specialiems kliento interesams.

       Dėl antrojo klausimo
      41      Antrasis klausimas buvo pateiktas tik tuo atveju, jei apmokestinamasis sandoris būtų pripažintas paslaugų teikimu. Atsižvelgiant
         į atsakymą į pirmąjį klausimą, antrojo klausimo nagrinėti nereikia.

       Dėl trečiojo klausimo
      42      Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas norėdamas nustatyti PVM apmokestinamo sandorio,
         susijusio su dvi valstybes nares jungiančio optinio pluošto kabelio, kurio dalis yra už Bendrijos teritorijos ribų, tiekimu
         ir tiesimu, vietą, iš esmės klausia, ar Šeštosios direktyvos 8 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad
         kiekvienos valstybės narės mokestinė jurisdikcija yra ribojama jos teritorijoje nutiesto kabelio ilgiu.

      43      Pirmiausia reikia priminti, kad Šeštosios direktyvos VI antraštinės dalies nuostatos yra skirtos apmokestinamųjų sandorių
         vietai nustatyti, o būtent 8 straipsnis skirtas prekių tiekimo, o 9 straipsnis – paslaugų teikimo vietai nustatyti. Šiomis
         nuostatomis bendroje direktyvos sistemoje, kaip matyti iš jos septintos konstatuojamosios dalies, siekiama racionaliai atskirti
         taikytiną nacionalinę teisę PVM srityje, vienodai nustatant prekių tiekimo ir paslaugų teikimo apmokestinimo vietą. Šiomis
         nuostatomis siekiama išvengti, pirma, mokestinės jurisdikcijos kolizijos, dėl kurios gali kilti dvigubas apmokestinimas, ir,
         antra, pajamų neapmokestinimo (pagal analogiją žr. 1985 m. liepos 14 d. Sprendimo Berkholz, 168/84, Rink. p. 2251, 14 punktą; 2005 m. gegužės 12 d. Sprendimo RAL (Channel Islands) ir kt., C‑452/03, Rink. p. I‑3947, 23 punktą ir 2005 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Köhler, C‑58/04, Rink. p. I‑8219, 22 punktą).

      44      Dėl prekių tiekimo vietos nustatymo Šeštosios direktyvos 8 straipsnis pateikia keletą specialių jo kriterijų, kai tai susiję
         su prekių tiekimu jas transportuojant arba jų netransportuojant, prekių tiekimu laivuose, orlaiviuose arba traukiniuose, dujų
         ar elektros tiekimu paskirstymo sistemomis arba prekių tiekimu, kai jos turi būti instaliuojamos arba surenkamos ir išbandomas
         jų veikimas paties tiekėjo arba jo sąskaita. Pastaruoju atveju Šeštosios direktyvos 8 straipsnio 1 dalies a punkto antras
         sakinys nustato, kad tiekimo vieta laikoma ta, kur prekės instaliuojamos ar surenkamos.

      45      Reikia pažymėti, jog tam, kad kolizinė norma būtų veiksminga, ji turi leisti sandorio apmokestinimo PVM atžvilgiu pripažinti
         fiskalinę jurisdikciją tik vienai atitinkamai valstybei narei. Todėl jei prekė turi būti instaliuojama, jos tiekimo vieta
         turi būti pripažinta tik vienos valstybės narės teritorijoje, o jei prekės instaliavimas yra susijęs su jos susiejimu su žeme,
         šio susiejimo vieta lemia valstybę, kompetentingą apmokestinti tiekimą.

      46      Vis dėlto tai nereiškia, kad Šeštosios direktyvos 8 straipsnio 1 dalies a punkto antras sakinys negali būti taikomas tuo atveju,
         kai prekė instaliuojama dviejų valstybių narių teritorijoje. Iš tikrųjų kai prekė, pavyzdžiui, kokia nagrinėjama pagrindinėje
         byloje, t. y. optinio pluošto kabelis, yra instaliuojama pirmoje valstybėje narėje, o po to antroje, tiekimo vieta yra atitinkamai
         kiekvienos šių valstybių teritorijoje.

      47      Iš to matyti, kad tokiu atveju, kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 88 punkte, kompetencija apmokestinti sandorį
         turi būti pripažinta kiekvienai valstybei, apribojant šią kompetenciją tiek, kiek yra nutiesta jų teritorijoje kabelio.

      48      Ši kiekvienos valstybės narės mokestinė jurisdikcija atitinkamai visam sandoriui apima teisę apmokestinti ne tik kabelio kainą,
         bet ir su jo tiesimu susijusias paslaugas.

      49      Iš tikrųjų pagrindinėje byloje su optinio pluošto kabelio tiesimu susijusios paslaugos apima ne tik patį tiesimą ir galimą
         kabelio prailginimą, bet ir reguliarius patikrinimus, atliekamus tiesiant kabelį, ir išankstinius veikimo bandymus, kurie
         bus atliekami, kai kabelio tiesimas bus užbaigtas, o taip pat dar trisdešimt dienų atliksimus papildomus bandymus, per kuriuos
         rangovas ištaisys galimus trūkumus. Šios visos paslaugos, kurių teikimas nebūtinai turi tikslią geografinę vietą, yra skirtos
         visam kabeliui, ir todėl, kaip ir kabelio bei kitos įrangos kaina, turi būti apmokestinamos kiekvienos valstybės narės, atsižvelgiant
         į jų teritorijoje esančio kabelio dalį.

      50      Todėl į trečiąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad Šeštosios direktyvos 8 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas
         taip, jog mokestinė jurisdikcija dvi valstybes nares jungiančio optinio pluošto kabelio, kurio dalis yra už Bendrijos teritorijos
         ribų, tiekimui ir tiesimui, tiek kabelio ir kitos įrangos kainos atžvilgiu, tiek paslaugų, susijusių su šio kabelio tiesimu,
         išlaidų atžvilgiu, priklauso kiekvienai valstybei narei, atsižvelgiant į jų teritorijoje esančio kabelio ilgį.

       Dėl ketvirtojo klausimo
      51      Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Šeštosios direktyvos 8 straipsnio
         1 dalies a punktas, skaitomas kartu su tos pačios direktyvos 2 straipsnio 1 punktu ir 3 straipsniu, turi būti aiškinamas taip,
         kad už dvi valstybes nares jungiančio optinio pluošto kabelio tiekimą ir tiesimą PVM nemokamas už tą sandorio dalį, kuri nėra
         susijusi su Bendrijos teritorija.

      52      Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punktas įpareigoja apmokestinti PVM prekių tiekimą, kai šalies teritorijoje už atlygį
         prekes tiekia apmokestinamasis asmuo.

      53      Šeštosios direktyvos teritorinė taikymo sritis yra nustatyta jos 3 straipsnyje, pagal kurį „valstybės narės teritorija“ yra
         šalies teritorija, kiekvienai valstybei narei nustatyta 2 ir 3 dalyse, o „Bendrijos teritorija“ yra valstybių narių teritorija,
         kiekvienai valstybei narei nustatyta minėtose dalyse. Išskyrus tam tikras nacionalines teritorijas, aiškiai išvardytas 3 straipsnio
         3 dalyje, pagal minėto straipsnio 2 dalį „šalies teritorija“ yra Europos ekonominės bendrijos steigimo sutarties taikymo sritis,
         kiekvienai valstybei narei nustatyta EB 299 straipsnyje.

      54      Nesant Sutartyje tikslesnio teritorijos, kurią apima kiekvienos valstybės narės suverenitetas, apibrėžimo, kiekviena valstybė
         narė remdamasi tarptautine viešąja teise turi nustatyti šios teritorijos ribas.

      55      Dėl Šeštosios direktyvos taikymo srities Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad šioje direktyvoje nustatytą sistemą privaloma
         taikyti visoje valstybių narių nacionalinėje teritorijoje šiuo klausimu (žr. 1986 m. sausio 23 d. Sprendimo Trans Tirreno Express, 283/84, Rink. p. 231, 20 punktą).

      56      Pagal 1982 m. gruodžio 10 d. Montego Bėjuje pasirašytos Jungtinių Tautų jūrų teisės konvencijos, įsigaliojusios 1994 m. lapkričio
         16 d. ir patvirtintos 1998 m. kovo 23 d. Tarybos sprendimu 98/292/EB (OL L 179, p. 1, toliau – Jūrų teisės konvencija) 2 straipsnį,
         pakrantės valstybės suverenitetas apima teritorinę jūrą, taip pat jos dugną ir gelmes.

      57      Valstybių narių nacionalinę teritoriją EB 299 straipsnio prasme taip pat sudaro teritorinė jūra, jos dugnas ir gelmės, o remiantis
         Jūrų teisės konvencijos 3 straipsniu kiekviena valstybė narė turi teisę nustatyti šios jūros dalies plotį, neviršijantį 12 jūrmylių.

      58      Todėl valstybė narė privalo apmokestinti PVM prekių tiekimą savo teritorinėje jūroje, jos dugne ir gelmėse (taip pat dėl transporto
         paslaugų teikimo žr. 1996 m. gegužės 23 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑331/94, Rink. p. I‑2675, 10 punktas).

      59      Vis dėlto pakrantės valstybės suverenitetas išimtinėje ekonominėje zonoje ir ant kontinentinio šelfo yra tik funkcinis ir
         juose galima atlikti tik Jūrų teisės konvencijos 56 ir 77 straipsniuose numatytus veiksmus. Kadangi povandeninio kabelio tiesimas
         nėra numatytas tarp minėtuose straipsniuose išvardytų veiksmų, sandorio dalis, susijusi su šiomis dviem zonomis, nepriklauso
         pakrantės valstybės suverenitetui. Šią nuostatą patvirtina ir minėtos konvencijos 58 straipsnio 1 dalis bei 79 straipsnio
         1 dalis, kurios su tam tikromis išimtimis leidžia bet kuriai valstybei šiose zonose tiesti povandeninius kabelius.

      60      Iš to matyti, kad ši sandorio dalis negali būti laikoma įvykdyta šalies teritorijoje Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punkto
         prasme. Tas pats pasakytina a fortiori ir apie sandorio dalį, kuri vykdoma atviroje jūroje, t. y. zonoje, kuri, pagal Jūrų teisės konvencijos 89 straipsnį, nepriklauso
         valstybių suverenitetui (taip pat žr. transporto paslaugų teikimo srityje 1990 m. kovo 13 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑30/89, Rink. p. I‑691, 17 punktą).

      61      Taigi į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad Šeštosios direktyvos 8 straipsnio 1 dalies a punktas, skaitomas kartu
         su 2 straipsnio 1 punktu ir 3 straipsniu, turi būti aiškinamas taip, jog dvi valstybes jungiančio optinio pluošto kabelio
         tiekimo ir tiesimo dalis, susijusi su išimtine ekonomine zona, kontinentiniu šelfu ir atvira jūra, nėra apmokestinama PVM.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      62      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu
         Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Sandoris, susijęs su dvi valstybes nares jungiančio optinio pluošto kabelio, kurio dalis yra už Bendrijos teritorijos ribų,
            tiekimu ir tiesimu, turi būti laikomas prekių tiekimu 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
            narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas, iš dalies
            pakeistos 2002 m. gruodžio 3 d. Tarybos direktyva 2002/93/EB, 5 straipsnio 1 dalies prasme, jei, rangovui atlikus veikimo
            bandymus, kabelis bus perleistas klientui, kuris galės juo naudotis kaip savo, jei kabelio kaina aiškiai sudaro didžiąją dalį
            bendrųjų išlaidų ir jei rangovo paslaugos apsiriboja kabelio tiesimu, nepakeičiant jo pobūdžio ir nepritaikant jo specialiems
            kliento interesams.
      2.      Šeštosios direktyvos 77/388 8 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad mokestinė jurisdikcija dvi valstybes
            nares jungiančio optinio pluošto kabelio, kurio dalis yra už Bendrijos teritorijos ribų, tiekimui ir tiesimui, tiek kabelio
            ir kitos įrangos kainos atžvilgiu, tiek paslaugų, susijusių su šio kabelio tiesimu, išlaidų atžvilgiu priklauso kiekvienai
            valstybei narei, atsižvelgiant į jų teritorijoje esančio kabelio ilgį.
      3.      Šeštosios direktyvos 77/388 8 straipsnio 1 dalies a punktas, skaitomas kartu su 2 straipsnio 1 punktu ir 3 straipsniu, turi
            būti aiškinamas taip, kad dvi valstybes jungiančio optinio pluošto kabelio tiekimo ir tiesimo dalis, susijusi su išimtine
            ekonomine zona, kontinentiniu šelfu ir atvira jūra, nėra apmokestinama pridėtinės vertės mokesčiu.
      Parašai.
      * Proceso kalba: švedų.


2017 m. liepos 26 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#Meica Ammerländische Fleischwarenfabrik Fritz Meinen GmbH & Co. KG prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą (EUIPO).#Apeliacinis skundas – Europos Sąjungos prekių ženklas – Vaizdinis prekių ženklas, kuriame yra žodinis elementas „STICK MiniMINI Beretta“ – Europos Sąjungos žodinio prekių ženklo „Mini Wini“ savininko protestas – Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybos (EUIPO) apeliacinės tarybos atmestas protestas – Reglamentas (EB) Nr. 207/2009 – 8 straipsnio 1 dalies b punktas – Galimybė supainioti – Atitinkamos visuomenės pastabumo lygis – Nepriklausoma išskirtinė pozicija – Dominuojantis pobūdis – Vizualaus panašumo vertinimo kriterijai – Pareiga motyvuoti.#Byla C-182/16 P.


title: 2017 m. balandžio 26 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Costin Popescu prieš Guvernul României ir kt.#Înalta Curte de Casație şi Justiție prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Transportas – Kelių transportas – Vairuotojo pažymėjimas – Direktyva 2006/126/EB – 13 straipsnio 2 dalis – Sąvoka „iki 2013 m. sausio 19 d. suteikta teisė vairuoti“ – Nacionalinės teisės aktas, kuriuo perkeliama ši direktyva – Įpareigojimas asmenims, iki įsigaliojant šiam teisės aktui turėjusiems leidimą vairuoti mopedus be vairuotojo pažymėjimo, įgyti vairuotojo pažymėjimą.#Byla C-632/15.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2017 m. balandžio 26 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Transportas — Kelių transportas — Vairuotojo pažymėjimas — Direktyva 2006/126/EB — 13 straipsnio 2 dalis — Sąvoka „iki 2013 m. sausio 19 d. suteikta teisė vairuoti“ — Nacionalinės teisės aktas, kuriuo perkeliama ši direktyva — Įpareigojimas asmenims, iki įsigaliojant šiam teisės aktui turėjusiems leidimą vairuoti mopedus be vairuotojo pažymėjimo, įgyti vairuotojo pažymėjimą“
      Byloje C‑632/15
      dėl Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Aukščiausiasis Kasacinis ir Teisingumo Teismas, Rumunija) 2015 m. lapkričio 12 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2015 m. lapkričio 30 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Costin Popescu

      prieš

         Guvernul României,

         Ministerul Afacerilor Interne,

         Direcția Regim Permise de Conducere si Înmatriculare a Vehiculelor,

         Direcția Rutieră,

         Serviciul Public Comunitar Regim Permise de Conducere și Înmatriculare a Vehiculelor

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas T. von Danwitz, teisėjai E. Juhász (pranešėjas), C. Vajda, K. Jürimäe ir C. Lycourgos,
      generalinis advokatas H. Saugmandsgaard Øe,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               paties C. Popescu,

               —

               Rumunijos vyriausybės, atstovaujamos R.‑H. Radu, O.‑C. Ichim ir E. Gane,

               —

               Slovakijos vyriausybės, atstovaujamos B. Ricziová,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos L. Nicolae ir J. Hottiaux,

         susipažinęs su 2016 m. lapkričio 24 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2006 m. gruodžio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/126/EB dėl vairuotojo pažymėjimų (OL L 403, 2006, p. 18), visų pirma jos 13 straipsnio 2 dalies, siejamos su 5 konstatuojamąja dalimi, išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Costin Popescu ir Guvernul României (Rumunijos vyriausybė), atstovaujamos Secretariatul General al Guvernului (Vyriausybės Generalinis sekretoriatas), Ministerul Afacerilor Interne (Vidaus reikalų ministerija), Direcția Regim Permise de Conducere și înmatriculare a Vehiculelor (Vairuotojo pažymėjimų ir transporto priemonių registravimo direkcija), Direcția Rutieră (Kelių direkcija) ir Serviciul Public Comunitar Regim Permise de Conducere şi înmatriculare a Vehiculelor (Valstybinė vairuotojo pažymėjimų ir transporto priemonių registravimo tarnyba) ginčą dėl asmenims, kuriems iki nacionalinės teisės akto, kuriuo į nacionalinę teisę perkelta Direktyva 2006/126, įsigaliojimo buvo leidžiama vairuoti mopedus neturint vairuotojo pažymėjimo, nustatytos pareigos gauti tokį pažymėjimą, kad galėtų ir toliau vairuoti šias transporto priemones.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Direktyvos 2006/126 2 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:
               „Vairuotojo pažymėjimų taisyklės
               – pagrindinis bendros transporto politikos elementas siekiant pagerinti kelių eismo saugumą, taip pat palengvinant laisvą asmenų, apsigyvenančių kitoje valstybėje narėje nei pažymėjimą išdavusioji, judėjimą <…>“

               4

               Pagal šios direktyvos 5 konstatuojamąją dalį ši direktyva neturėtų pažeisti iki jos taikymo datos suteiktos arba įgytos teisės vairuoti.

               5

               Minėtos direktyvos 8 konstatuojamoji dalis suformuluota taip:
               „Dėl kelių eismo saugumo turėtų būti nustatyti minimalūs vairuotojo pažymėjimo išdavimo reikalavimai. Reikėtų suderinti vairuotojams privalomus išlaikyti egzaminus ir vairuotojo pažymėjimų išdavimo standartus. Šiuo tikslu reikia nustatyti su motorinių transporto priemonių vairavimu susijusias žinias, įgūdžius ir elgseną, taip pat nustatyti vairavimo egzamino struktūrą atsižvelgiant į šias sąvokas ir iš naujo nustatyti minimalias fizinio ir psichinio tinkamumo vairuoti šias transporto priemones normas.“

               6

               Pagal šios direktyvos 13 konstatuojamąją dalį įvedus mopedų kategorijos vairuotojo pažymėjimus ypač pagerės kelių eismo saugumas jauniausiems vairuotojams, kurie, statistikos duomenimis, eismo įvykių metu nukenčia labiausiai.

               7

               Direktyvos 2006/126 16 konstatuojamoji dalis suformuluota taip:
               „[1991 m. liepos 29 d. Tarybos direktyvoje 91/439/EEB dėl vairuotojo pažymėjimų (OL L 237, 1991, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 1 t., p. 317)] nustatyto pavyzdžio vairuotojo pažymėjimas turėtų būti pakeistas vieningu pavyzdžiu, kuris būtų plastikinės kortelės pavidalo. Tuo pat metu šio pavyzdžio pažymėjimas turi būti pritaikytas atsižvelgiant į naujos mopedų kategorijos vairuotojo pažymėjimo ir naujos motociklų kategorijos vairuotojo pažymėjimo įvedimą.“

               8

               Šios direktyvos 4 straipsnyje „Kategorijos, sąvokų apibrėžimai ir minimalus amžius“ numatyta:
               „1.   1 straipsnyje numatytas vairuotojo pažymėjimas leidžia vairuoti toliau apibrėžtų kategorijų variklio varomas transporto priemones. Jis gali būti išduodamas asmenims, sulaukusiems kiekvienai kategorijai nurodyto minimalaus amžiaus. „Variklio varoma transporto priemonė“ – bet kokia savaeigė transporto priemonė, važiuojanti keliu savarankiškai, išskyrus bėgiais važiuojančią transporto priemonę.
               2.   Mopedai:
               AM kategorija

                        —

                        dviratės ar triratės transporto priemonės, kurių didžiausias projektinis greitis neviršija 45 km/h, kaip apibrėžta 2002 m. kovo 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/24/EB dėl dviračių ir triračių motorinių transporto priemonių tipo patvirtinimo[, panaikinančios Tarybos direktyvą 92/61/EEB (OL L 124, 2002, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 399)], 1 straipsnio 2 dalies a punkte (išskyrus tas, kurių didžiausias projektinis greitis mažesnis arba lygus 25 km/h), ir lengvieji keturračiai motociklai, kaip apibrėžta Direktyvos 2002/24/EB 1 straipsnio 3 dalies a punkte,

                        —

                        nustatytas minimalus amžius gauti AM kategorijos vairuotojo pažymėjimą yra 16 metų;

                  <…>“

               9

               Direktyvos 2006/126 7 straipsnyje „Pažymėjimų išdavimas, galiojimas ir atnaujinimas“ nurodyta:
               „1.   Vairuotojo pažymėjimai yra išduodami tik tiems kandidatams į vairuotojus, kurie:

                        a)

                        išlaikė įgūdžių ir elgsenos patikrinimo bei teorijos egzaminus ir atitinka medicininius reikalavimus pagal II ir III priedų nuostatas;

                        b)

                        išlaikė tik AM kategorijai būtiną teorijos egzaminą; valstybės narės gali reikalauti, kad kandidatai laikytų įgūdžių ir elgsenos patikrinimo egzaminą, taip pat atliktų medicininį patikrinimą šios kategorijos vairuotojo pažymėjimui gauti;
                        [Prie] [šios] kategorij[os] priskiriamiems triračiams ir ketrurračiams motociklams valstybės narės gali nustatyti konkretų įgūdžių ir elgsenos patikrinimo egzaminą. Siekiant atskirti AM kategorijai priklausančias transporto priemones, į vairuotojo pažymėjimą gali būti įrašomas nacionalinis kodas.

                  <…>“

               10

               Direktyvos 2006/126 13 straipsnis „Ne Bendrijos pavyzdžio pažymėjimų atitikmenys“ suformuluotas taip:
               „1.   Pritarus Komisijai valstybės narės nustato prieš šios direktyvos įgyvendinimą įgytų teisių ir 4 straipsnyje apibrėžtų kategorijų atitikmenis.
               Pasikonsultavusios su Komisija valstybės narės savo nacionalinės teisės aktuose gali daryti pakeitimus, reikalingus 11 straipsnio 4, 5 ir 6 dalių nuostatoms įgyvendinti.
               2.   Bet kuri iki 2013 m. sausio 19 d. suteikta teisė vairuoti negali būti atimta arba kitaip apribota pagal šios direktyvos nuostatas.“

               11

               Direktyvos 2006/126 16 straipsnio „Perkėlimas į nacionalinę teisę“ 1 ir 2 dalyse valstybėms narėms nustatyta pareiga, pirma, ne vėliau kaip iki 2011 m. sausio 19 d. priimti ir paskelbti įstatymus ir kitus teisės aktus, būtinus, kad būtų laikomasi minėtoje direktyvoje nurodytų nuostatų, įskaitant jos 4 straipsnio 1 ir 2 dalis, 7 straipsnio 1 dalies b punktą ir 13 straipsnį, ir, antra, perkeltas nuostatas taikyti nuo 2013 m. sausio 19 d.

         Rumunijos teisė

               12

                  Legea Nr. 203/2012 pentru modificarea şi completarea Ordonanţei de urgenţă a Guvernului Nr. 195/2002 privind circulaţia pe drumurile publice (Įstatymas Nr. 203/2012, iš dalies keičiantis ir papildantis Nepaprastąjį vyriausybės potvarkį Nr. 195/2002 dėl eismo viešuosiuose keliuose, 2012 m. lapkričio 12 d.Monitorul Oficial al României, Nr. 760), kuriuo į Rumunijos teisę perkeltos kai kurios Direktyvos 2006/126 nuostatos, taikomas nuo 2013 m. sausio 19 d. Šiuo įstatymu buvo iš dalies pakeistas Ordonanţa de urgenţă a Guvernului Nr. 195/2002 privind circulaţia pe drumurile publice (Nepaprastasis vyriausybės potvarkis Nr. 195/2002 dėl eismo viešuosiuose keliuose, 2006 m. rugpjūčio 3 d.Monitorul Oficial al României, I dalis, Nr. 670, toliau – OUG Nr. 195/2002) ir šio nepaprastojo potvarkio įgyvendinimo reglamentas, patvirtintas Hotărârea Guvernului Nr. 1391/2006 (Vyriausybės sprendimas Nr. 1391/2006, 2006 m. spalio 26 d.Monitorul Oficial al României, I dalis, Nr. 876).

               13

               Siekiant užtikrinti minėtos direktyvos perkėlimą buvo panaikintos OUG Nr. 195/2002 įgyvendinimo reglamento 160 ir 161 straipsnių nuostatos, susijusios su mopedais.

               14

               Iki įsigaliojant Įstatymui Nr. 203/2012, OUG Nr. 195/2002 įgyvendinimo reglamento 160 straipsnio 2 dalyje buvo numatyta, kad „vairuotojo pažymėjimo neturintys asmenys gali viešuosiuose keliuose vairuoti mopedus, tik jei gali pateikti dokumentą, patvirtinantį, kad baigė kelių eismo taisyklėse numatytą mokymą leidimą rengti motorinių transporto priemonių vairuotojus turinčioje įstaigoje“.

               15

               Šio įgyvendinimo reglamento 161 straipsnio 2 dalyje iki įsigaliojant Įstatymui Nr. 203/2012 buvo nurodyta, kad „važiuodami viešaisiais keliais dviratininkai privalo su savimi turėti tapatybės kortelę, o mopedų vairuotojai – ir kelių eismo taisyklių mokymo kursų baigimo pažymėjimą, ir transporto priemonės registracijos liudijimą“.

               16

               OUG Nr. 195/2002 6 straipsnio 6 ir 21 punktuose apibrėžtos sąvokos „motorinė transporto priemonė“ ir „mopedas“. Šiame straipsnyje nurodyta, kad „mopedai <…> laikomi motorinėmis transporto priemonėmis“, o lengvieji keturračiai motociklai „[p]rilyginami mopedams“.

               17

               OUG Nr. 195/2002 20 straipsnio 1–3 dalys suformuluotos taip:
               „1.   Kad galėtų vairuoti viešuosiuose keliuose motorines transporto priemones, tramvajus, traktorius, naudojamus išimtinai žemės ir miškų ūkiuose, ar savaeiges mašinas, vairuotojai turi turėti atitinkamą vairuotojo pažymėjimą.
               2.   Vairuotojo pažymėjimai išduodami vairuoti šių kategorijų transporto priemones: AM <…>
               3.   Šio straipsnio 2 dalyje numatytos transporto priemonių, kurias vairuoti išduodami vairuotojo pažymėjimai, kategorijos apibūdintos 1 priede.“

               18

               OUG Nr. 195/2002 1 priede išvardytos transporto priemonių, kurias vairuoti išduodamas vairuotojo pažymėjimas pagal jo 20 straipsnio 2 dalį, kategorijos. Minėto priedo a punkte „AM kategorija“ apibrėžta kaip apimanti „mopedus“.

               19

               OUG Nr. 195/2002 23 straipsnio 1 ir 9 dalyse nustatyta:
               „1.   Teisė vairuoti motorinę transporto priemonę <…> viešuosiuose keliuose suteikiama tik galiojantį ir vairuojamos transporto priemonės kategoriją atitinkantį vairuotojo pažymėjimą turintiems asmenims arba bet kuriam asmeniui, vietoj vairuotojo pažymėjimo galinčiam pateikti dokumentą, kuriuo jam leidžiama važiuoti viešaisiais keliais.
               <…>
               9.   Egzaminą, skirtą vairuotojo pažymėjimui gauti, sudaro teorinė žinių patikrinimo užduotis ir praktinė įgūdžių ir elgsenos patikrinimo užduotis, atitinkančios prašomo išduoti pažymėjimo kategoriją. Praktinė užduotis AM kategorijos atveju apima tik įgūdžių patikrinimą tam tikslui įrengtose aikštelėse. Vairuotojo pažymėjimo išdavimo sąlygos nustatomos reglamente.“

         Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės ir prejudicinis klausimas

               20

               C. Popescu turi L 6e kategorijos Aixam markės lengvojo keturračio, prilyginamo mopedui, registracijos liudijimą ir kelių eismo taisyklių mokymo kursų baigimo pažymėjimą, suteikiantį teisę vairuoti mopedus viešuosiuose keliuose. Minėtų dokumentų, kurie jam buvo išduoti 2010 m., pakako, kad jis galėtų važinėti tokia transporto priemone, remiantis 2013 m. sausio 19 d. galiojusios redakcijos OUG Nr. 195/2002 įgyvendinimo reglamento 160 ir 161 straipsniais.

               21

               Nuo 2013 m. sausio 19 d. pagal Įstatymą Nr. 203/2012, kuriuo iš dalies pakeistas OUG Nr. 195/2002, kad į nacionalinę teisę būtų perkeltos tam tikros Direktyvos 2006/126 nuostatos, norint Rumunijoje vairuoti mopedus arba jiems prilyginamas transporto priemones viešuosiuose keliuose, reikia gauti vairuotojo pažymėjimą.

               22

               C. Popescu Curtea de Apel București (Bukarešto apeliacinis teismas, Rumunija) pateikė skundą, nukreiptą prieš kelias nacionalines institucijas, siekdamas, kad jo teisė vairuoti mopedus viešuosiuose keliuose, įgyta iki 2013 m. sausio 19 d., būtų pripažinta po šios datos ir jam nereikėtų atlikti papildomų formalumų, o kompetentinga institucija išduotų dokumentą, kuriuo būtų patvirtinta ši teisė. Grįsdamas savo apeliacinį skundą jis teigė, kad pagal Įstatymą Nr. 203/2012 nustatyta nauja tvarka prieštarauja minėtos direktyvos nuostatoms.

               23

               C. Popescu taip pat pareiškus OUG Nr. 195/2002 nuostatų, iš dalies pakeistų Įstatymu Nr. 203/2012, neatitiktimi Konstitucijai grindžiamą prieštaravimą, Curtea de Apel București (Bukarešto apeliacinis teismas) kreipėsi į Curtea Constituțională (Konstitucinis Teismas, Rumunija).

               24

               2013 m. gruodžio 5 d. sprendimu Curtea Constituțională, nurodęs, kad Sąjungos teisės normų aiškinimas nepatenka į jo kompetenciją ir kad ši prerogatyva priklauso tik Europos Sąjungos Teisingumo Teismui, atmetė neatitiktimi Konstitucijai grindžiamą prieštaravimą kaip nepagrįstą remdamasis tuo, kad C. Popescu nurodytos nacionalinės teisės nuostatos atitinka Rumunijos Konstituciją.

               25

               Remdamasis minėtu sprendimu Curtea de Apel București (Bukarešto apeliacinis teismas) pripažino C. Popescu apeliacinį skundą nepriimtinu.

               26

               C. Popescu pateikė kasacinį skundą Înalta Curte de Casație și Justiție (Aukščiausiasis Kasacinis ir Teisingumo Teismas, Rumunija), tvirtindamas, kad Įstatymo Nr. 203/2012 nuostatos neatitinka Direktyvos 2006/126 5 konstatuojamosios dalies ir 13 straipsnio 2 dalies, pagal kurią jokia iki 2013 m. sausio 19 d. suteikta teisė vairuoti negali būti atimta arba kitaip apribota pagal šios direktyvos nuostatas.

               27

               Atsiliepime į šį skundą Inspectoratul General al Poliției Române (Rumunijos policijos generalinė inspekcija) tvirtino, jog Įstatymu Nr. 203/2012 padaryti daliniai OUG Nr. 195/2002 pakeitimai, susiję su reikalavimu, kad mopedų vairuotojai gautų pažymėjimą, grindžiami siekiu padidinti saugumą keliuose ir sumažinti avarijų, kurias sukelia ar kuriose nukenčia mopedų vairuotojai, skaičių ir padarinius, nustačius pareigą vairuotojams įgyti būtinų teorijos žinių ir praktinių įgūdžių per atitinkamus mokymo kursus.

               28

               Tokiomis aplinkybėmis Curte de Casaţie şi Justiţie (Aukščiausiasis Kasacinis ir Teisingumo Teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
               „Ar pagal [Direktyvos 2006/126] nuostatas leidžiama Rumunijai įpareigoti mopedų vairuotojus, turinčius oficialų dokumentą, suteikiantį teisę iki 2013 m. sausio 19 d. vairuoti viešuosiuose keliuose, atlikti užduotis ir išlaikyti panašius į kitų motorinių transporto priemonių vairavimo egzaminus bei gauti vairuotojo pažymėjimą, kad galėtų ir toliau vairuoti mopedus po 2013 m. sausio 19 d.?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               29

               Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2006/126 nuostatos, visų pirma jos 13 straipsnio 2 dalis, turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas draudžiamas nacionalinės teisės aktas, priimtas siekiant perkelti šią direktyvą į nacionalinę teisę, pagal kurį nebeleidžiama vairuoti mopedų neturint vairuotojo pažymėjimo, išduodamo išlaikius egzaminus ar perėjus patikrinimus, panašius į tuos, kurių reikalaujama norint vairuoti kitas motorines transporto priemones.

               30

               Minėtos direktyvos 13 straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad bet kuri iki 2013 m. sausio 19 d. suteikta teisė vairuoti negali būti atimta arba kitaip apribota pagal šios direktyvos nuostatas, o jos 5 konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad ji neturėtų pažeisti iki jos taikymo datos suteiktos arba įgytos teisės vairuoti.

               31

               Šiuo klausimu C. Popescu teigia, kad priimant Įstatymą Nr. 203/2012, kuriuo į Rumunijos teisę perkelta Direktyva 2006/126, negalėjo būti pažeistos turėtos teisės, įgytos prieš įsigaliojant šiam įstatymui. Jo teigimu, šios direktyvos 13 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama kaip apimanti bet kokį valstybės narės pripažintą leidimą vairuoti, net ir nepagrįstą oficialiu dokumentu, o ne tik leidimus, patvirtintus išduodant vairuotojo pažymėjimą ar lygiavertį dokumentą.

               32

               C. Popescu savo argumentus, be kita ko, grindžia šios nuostatos formuluote rumunų kalba, kurioje pateiktas žodžių junginys „drept de conducere acordat“, kuriame yra žodis „drept“, paprastai reiškiantis pačią teisę, o ne suteiktą teisę patvirtinantį dokumentą, ir žodis „acordat“, kuris pažodžiui reiškia „pripažintas“ arba „suteiktas“ ir gali būti susijęs tiek su teise, tiek su ją patvirtinančiu dokumentu.

               33

               Tačiau, kaip savo išvados 42 punkte konstatavo generalinis advokatas, versijoje prancūzų kalba esantį žodžių junginį „droit de conduire délivré“ aiškinant pažodžiui, ypač atsižvelgiant į įprastą žodžio „délivré“ prasmę, galima manyti, jog Direktyvos 2006/126 13 straipsnio 2 dalies formuluotė reiškia, kad pagal šią nuostatą šios direktyvos reikalavimai neturės įtakos tik iki 2013 m. sausio 19 d. oficialiu dokumentu (paprastai atskiru administraciniu dokumentu) suteiktai aiškiai teisei vairuoti.

               34

               Taigi, atrodo, yra Direktyvos 2006/126 13 straipsnio 2 dalies versijų įvairiomis kalbomis skirtumų.

               35

               Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją vienoje iš Sąjungos teisės nuostatos kalbinių versijų vartojama formuluotė negali būti vienintelis šios nuostatos aiškinimo pagrindas ar įgyti pirmenybės prieš kitas kalbines versijas. Sąjungos teisės nuostatos turi būti aiškinamos ir taikomos vienodai atsižvelgiant į visomis Europos Sąjungos kalbomis parengtas versijas. Esant įvairių kalbinių Sąjungos teisės teksto versijų neatitikimų, atitinkama nuostata turi būti aiškinama atsižvelgiant į teisės nuostatų, kurių dalis ji yra, bendrą struktūrą ir tikslą (2016 m. liepos 28 d. Sprendimo Edilizia Mastrodonato, C‑147/15, EU:C:2016:606, 29 punktas ir 2016 m. rugsėjo 22 d. Sprendimo Breitsamer und Ulrich, C‑113/15, EU:C:2016:718, 58 punktas).

               36

               Pirma, dėl Direktyvos 2006/126 bendros struktūros svarbu pažymėti, kad šioje direktyvoje nustatytas bendras Bendrijos pavyzdžio vairuotojo pažymėjimas, kuriuo siekiama pakeisti įvairius valstybėse narėse galiojančius vairuotojo pažymėjimus, ir įtvirtinta nauja vairuotojo pažymėjimo kategorija mopedams. Šios direktyvos 4 straipsnyje nustatytos ir apibrėžtos įvairios vairuotojo pažymėjimo kategorijos; kiekviena valstybė narė, jau apibrėžusi savo vairuotojo pažymėjimo kategorijas, turi nustatyti direktyvos 4 straipsnyje apibrėžtų kategorijų atitikmenis (šiuo klausimu žr. 2012 m. balandžio 26 d. Sprendimo Hofmann, C‑419/10, EU:C:2012:240, 40 punktą).

               37

               Tokiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad minėtos direktyvos 13 straipsniu „Ne Bendrijos pavyzdžio pažymėjimų atitikmenys“, kuriame yra šioje byloje nagrinėjamas žodžių junginys „suteikta teisė vairuoti“, siekiama tik išspręsti klausimą dėl teisių, įgytų prieš įgyvendinant šią direktyvą, ir joje apibrėžtų skirtingų vairuotojo pažymėjimų kategorijų tarpusavio atitikmenų (šiuo klausimu žr. 2012 m. balandžio 26 d. Sprendimo Hofmann, C‑419/10, EU:C:2012:240, 41 punktą), t. y. atitikmenų tarp valstybių narių įtvirtintų įvairių vairuotojo pažymėjimo kategorijų ir Direktyvoje 2006/126 numatytų vairuotojo pažymėjimo kategorijų.

               38

               Iš šios jurisprudencijos išplaukia, kad nagrinėjama nuostata yra susijusi tik su seno pavyzdžio vairuotojo pažymėjimų ir naujo bendro Bendrijos pavyzdžio atitikmenimis.

               39

               Ši išvada patvirtinama išnagrinėjus Direktyvos 2006/126 travaux préparatoires, iš kurių matyti, kad šios direktyvos 13 straipsnio 2 dalis buvo įtraukta Europos Parlamento iniciatyva: jis pateisino tokį įtraukimą ir nurodė, kad „ankstesnių vairuotojo pažymėjimų pakeitimas“ jokiu būdu neturėtų kelti pavojaus netekti įgytų teisių, susijusių su leidimu vairuoti skirtingų kategorijų transporto priemones, ar jas apriboti (šiuo klausimu žr. 2012 m. balandžio 26 d. Sprendimo Hofmann, C‑419/10, EU:C:2012:240, 42 punktą).

               40

               Antra, dėl Direktyvos 2006/126 tikslo reikia priminti, kad šia direktyva, kaip patvirtina jos 2, 8 ir 13 konstatuojamosios dalys, be kita ko, siekiama pagerinti kelių eismo saugumą.

               41

               Iš tiesų pagal šios direktyvos 2 konstatuojamąją dalį taisyklėmis dėl vairuotojo pažymėjimų prisidedama prie kelių eismo saugumo gerinimo. Minėtos direktyvos 8 konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad „[d]ėl kelių eismo saugumo turėtų būti nustatyti minimalūs vairuotojo pažymėjimo išdavimo reikalavimai“. Tos pačios direktyvos 13 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad „[į]vedus mopedų kategorijos vairuotojo pažymėjimus, ypač pagerės kelių eismo saugumas jauniausiems vairuotojams, kurie, statistikos duomenimis, eismo įvykių metu nukenčia labiausiai“.

               42

               Atsižvelgiant į tai, nors mopedai nepatenka į Direktyvos 91/439 taikymo sritį, ją pakeitusioje Direktyvoje 2006/126 buvo išplėsta ši taikymo sritis ir nustatytas reikalavimas turėti vairuotojo pažymėjimą, skirtą tokio tipo transporto priemonei.

               43

               Pagal šios direktyvos 16 straipsnio 1 ir 2 dalis valstybės narės nuo 2013 m. sausio 19 d. privalėjo nustatyti naują vairuotojo pažymėjimų kategoriją, skirtą mopedams; šiose 16 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta, kad valstybės narės taiko teisės aktus, priimtus perkeliant šias minėtos direktyvos nuostatas. Pagal Direktyvos 2006/126 7 straipsnio 1 dalies b punktą tokie pažymėjimai išduodami pareiškėjams, išlaikiusiems teorijos egzaminą ir, jeigu nacionalinės teisės aktų leidėjas taip yra nusprendęs, praktikos egzaminą ir (arba) sėkmingai perėjusiems medicininę patikrą.

               44

               Nekyla jokių abejonių, kad šiuo reikalavimu, kad mopedų vairuotojai įgytų teorijos žinių ir galbūt praktinių įgūdžių, siekiama padidinti kelių eismo saugumą. Be to, kaip savo išvados 54 punkte pažymėjo generalinis advokatas, tai, kad būtina iš anksto gauti vairuotojo pažymėjimą, kelių eismo taisyklių pažeidimo atveju leidžia taikyti nacionalines nuostatas dėl vairuotojo pažymėjimo atėmimo, sustabdymo, atnaujinimo ir panaikinimo.

               45

               Todėl, kaip savo pastabose teisingai pažymėjo Rumunijos ir Slovakijos vyriausybės, aiškinant Direktyvos 2006/126 13 straipsnio 2 dalį taip, kad valstybėms narėms draudžiama griežtinti iki 2013 m. sausio 19 d. galiojusius leidimo vairuoti mopedus viešuosiuose keliuose suteikimo reikalavimus, būtų trukdoma pasiekti Sąjungos teisės aktų leidėjo užsibrėžtą tikslą pagerinti kelių eismo saugumą.

               46

               Taigi reikia konstatuoti, kad, remiantis sisteminiu ir teleologiniu Direktyvos 2006/126 aiškinimu, jos 13 straipsnio 2 dalis yra susijusi tik su vairuotojo pažymėjimų ir jiems lygiaverčių oficialių dokumentų, kurie jų savininkui aiškiai suteikia leidimą vairuoti, turėjimu.

               47

               Konkrečiai dėl pagrindinės bylos faktinių aplinkybių iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad C. Popescu iki 2013 m. sausio 19 d. buvo leista Rumunijoje važinėti transporto priemone, priskiriama prie mopedų kategorijos, dėl to, kad jis turi keturračio, prilyginamo mopedui, registracijos liudijimą ir kelių eismo taisyklių mokymo kursų baigimo pažymėjimą, suteikiantį teisę vairuoti mopedus viešuosiuose keliuose. Todėl, kadangi C. Popescu neturi vairuotojo pažymėjimo ar lygiaverčio dokumento, jis negali remtis minėtos direktyvos 13 straipsnio 2 dalyje numatyta apsauga siekdamas, kad kompetentinga Rumunijos institucija pripažintų, jog jis turi teisę toliau naudotis mopedais viešuosiuose keliuose neatlikdamas papildomų formalumų, ir išduotų šią teisę patvirtinantį oficialų dokumentą.

               48

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad Direktyvos 2006/126 nuostatos, visų pirma jos 13 straipsnio 2 dalis, turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas nėra draudžiamas nacionalinės teisės aktas, priimtas siekiant perkelti šią direktyvą į nacionalinę teisę, pagal kurį nebeleidžiama vairuoti mopedų neturint vairuotojo pažymėjimo, išduoto išlaikius egzaminus ar perėjus patikrinimus, panašius į tuos, kurių reikalaujama norint vairuoti kitas motorines transporto priemones.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               49

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

                     2006 m. gruodžio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/126/EB dėl vairuotojo pažymėjimų nuostatos, visų pirma jos 13 straipsnio 2 dalis, turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas nėra draudžiamas nacionalinės teisės aktas, priimtas siekiant perkelti šią direktyvą į nacionalinę teisę, pagal kurį nebeleidžiama vairuoti mopedų neturint vairuotojo pažymėjimo, išduoto išlaikius egzaminus ar perėjus patikrinimus, panašius į tuos, kurių reikalaujama norint vairuoti kitas motorines transporto priemones.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: rumunų


1969 m. gruodžio 10 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Società "Eridania" Zuccherifici Nazionali ir kt. prieš Europos Bendrijų Komisiją palaikomą Co. Pro. B. - Cooperativa Produttori Bieticoli ir kt.. # Sujungtos bylos 10 ir 18-68.


title: 2008 m. balanžio 24 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Liuksemburgo Didžiąją Hercogystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - EB 28 straipsnis - Kitose valstybėse narėse įregistruotų naudotų transporto priemonių registracija - Komercijos registro išrašo ar kito jam prilygstančio dokumento, patvirtinančio transporto priemonės pardavėjo įrašymą kaip prekybininko, reikalavimas - Leidimas nepateikti sąskaitų ar kitų dokumentų, patvirtinančių ankstesnį nuosavybės perleidimą. # Byla C-286/07.

text:
      2008 m. balandžio 24 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas Komisija prieš Liuksemburgą
      (Byla C‑286/07)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – EB 28 straipsnis – Kitose valstybėse narėse įregistruotų naudotų transporto priemonių registracija – Komercijos registro išrašo ar kito jam prilygstančio dokumento, patvirtinančio transporto priemonės pardavėjo įrašymą kaip
         prekybininko, reikalavimas – Leidimas nepateikti sąskaitų ar kitų dokumentų, patvirtinančių ankstesnį nuosavybės perleidimą“

      Laisvas prekių judėjimas – Kiekybiniai apribojimai – Lygiaverčio poveikio priemonės (EB 28 ir 30 straipsniai) (žr. 26, 28, 32, 35, 38–39, 43, 46–48 punktus ir rezoliucinę dalį)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – EB 28 straipsnio pažeidimas – Nacionalinės teisės aktai, reikalaujantys pateikti transporto
                  priemonės pardavėjo įrašymo į komercijos registrą išrašą įregistruojant anksčiau kitose valstybėse narėse įregistruotas naudotas
                  transporto priemones, tačiau tokios pareigos nenustatantys anksčiau Liuksemburge įregistruotų transporto priemonių atžvilgiu
                  – Laisvo prekių judėjimo apribojimas – Nepagrįstumas ir neproporcingumas.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Ginčijamoje praktikoje reikalaudama įregistruojant transporto priemones Liuksemburge pateikti komercijos registro išrašą ar
                     jam prilygstantį dokumentą, patvirtinantį transporto priemonės pardavėjo įrašymą kaip prekybininko, išskyrus prekybininkus,
                     įrašytus į Société Nationale de Contrôle Technique registrą, Liuksemburgo Didžioji Hercogystė neįvykdė įsipareigojimų pagal
                     EB 28 straipsnį.

                  2.

                  	Priteisti iš Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės bylinėjimosi išlaidas.


title: 2013 m. sausio 17 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Geodis Calberson GE prieš Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer).#Conseil d’État (Prancūzija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Žemės ūkis – Pagalba maistu – Reglamentas (EB) Nr. 111/1999 – Žemės ūkio produktų tiekimo Rusijos Federacijai programa – Konkurso dėl jautienos vežimo laimėtojas – Jurisdikcijos priskyrimas – Arbitražinė išlyga.#Byla C-623/11.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2013 m. sausio 17 d. (
            *1
         )
      „Žemės ūkis — Pagalba maistu — Reglamentas (EB) Nr. 111/1999 — Žemės ūkio produktų tiekimo Rusijos Federacijai programa — Konkurso dėl jautienos vežimo laimėtojas — Jurisdikcijos priskyrimas — Arbitražinė išlyga“
      Byloje C-623/11
      dėl Conseil d’État (Prancūzija) 2011 m. lapkričio 18 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2011 m. gruodžio 5 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Geodis Calberson GE

      prieš

         Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer)

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai A. Borg Barthet, M. Ilešič, M. Safjan (pranešėjas) ir M. Berger,
      generalinis advokatas N. Jääskinen,
      posėdžio sekretorius V. Tourrès, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. rugsėjo 26 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Geodis Calberson GE, atstovaujamos advokatų F. Thouin-Palat, F. Boucard ir E. Dereviankina,

               —

                  Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), atstovaujamos advokato F. Ancel,

               —

               Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues, C. Candat ir S. Menez,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos D. Bianchi ir I. Galindo Martín,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1999 m. sausio 18 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 111/1999, nustatančio Tarybos reglamento (EB) Nr. 2802/98 dėl žemės ūkio produktų tiekimo Rusijos Federacijai programos taikymo bendrąsias taisykles (OL L 14, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 24 t., p. 296; toliau – Reglamentas Nr. 111/1999), iš dalies pakeisto 1999 m. gegužės 28 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1125/1999 (OL L 135, p. 41; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 25 t., p. 279), 16 straipsnio išaiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą, kilusį tarp Geodis Calberson GE ir Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer) dėl prašymo atlyginti nuostolius, kuriuos ši bendrovė patyrė dėl nacionalinės intervencinės agentūros vėlavimo tenkinant prašymus apmokėti suteiktas paslaugas ir grąžinti užstatą, šios bendrovės sumokėtą šiai agentūrai.

         Teisinis pagrindas

               3

               Pagal 1998 m. gruodžio 17 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2802/98 dėl žemės ūkio produktų tiekimo Rusijos Federacijai programos (OL L 349, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 24 t., p. 235) 1 straipsnio 1 dalį:
               „Vadovaujantis šio reglamento sąlygomis Rusijai nemokamai tiekiami žemės ūkio produktai, nurodyti 3 straipsnyje, kurie yra sukaupti vykdant intervenciją arba, jei jų nėra sukaupta, bus įsigyjami Bendrijos rinkoje.“

               4

               Šio reglamento 2 straipsnio 3 dalyje skelbiama:
               „Tiekimo sąnaudos, įskaitant vežimą į uostus arba pasienio punktus, išskyrus iškrovimą ir atitinkamais atvejais perdirbimą Bendrijoje, nustatomos viešo konkurso tvarka arba dėl skubos ar maršrutų sunkumų – apriboto konkurso tvarka.“

               5

               Minėto reglamento 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Už operacijos vykdymą pagal šio Reglamento sąlygas yra atsakinga Komisija.
               <...>“

               6

               Pagal Reglamento Nr. 111/1999 2 straipsnį:
               „1.   Konkursas skelbiamas siekiant nustatyti iš intervencinių atsargų išimtų arba Bendrijos rinkoje įsigytų produktų tiekimo į gavėjo perėmimo jūros uostus ir pasienio punktus, nustatytus konkurso skelbime, kainą.

                        a)

                        Tokia kaina gali būti susijusi su prekių tiekimu nuo intervencinės agentūros sandėlio pakrovimo rampos, arba jau pakrautų į transporto priemonę prekių tiekimu iki nustatytos perėmimo vietos pristatymo etape.

                  <...>.“

               7

               Šio reglamento 4 straipsnio 1 dalyje skelbiama:
               „Paraiškos konkursui pateikiamos raštu intervencinei agentūrai adresu, nurodytu konkurso skelbime, iki nurodytos dienos ir valandos.
               <...>“

               8

               Minėto reglamento 6 straipsnis suformuluotas taip:
               „1.   Atitinkama intervencinė agentūra arba agentūros Komisijai faksu arba telekomunikacijomis perduotu raštu per 24 valandas nuo paraiškų padavimui skirto laikotarpio pabaigos atsiunčia pranešimą, kuriame nurodytas paraiškų konkursą skelbiantis reglamentas, kiekvienai partijai nurodydama:

                        a)

                        priimtinų pagal 3, 4 ir 5 straipsnius paraiškų pateikėjų pavadinimus ir adresus;

                        b)

                        ir kiekvienoje priimtinoje paraiškoje nurodytą sumą arba, atitinkamai, kiekį.

                  Atitinkama intervencinė agentūra arba agentūros per pirmesnėje pastraipoje nurodytą laiką Komisijai atsiunčia su kiekviena partija susijusių dviejų gautų palankiausių paraiškų išsamias kopijas kartu su užstato ir 5 straipsnio 1 dalies h ir i punktuose minėto finansinio įsipareigojimo kopijomis bei asmenų, įgaliotų išduoti tuos dokumentus, parašų pavyzdžiais.
               2.   Remiantis pateiktomis paraiškomis, galima nuspręsti dėl kiekvienos partijos:

                        —

                        nesudaryti jokios tiekimo sutarties
                        ar

                        —

                        sudaryti tiekimo sutartį, remiantis, atitinkamai, pasiūlyta kaina arba kiekiu.

                  3.   Komisija konkurso laimėtojui kuo skubiau praneša apie konkurso laimėjimą, o intervencinei agentūrai arba agentūroms, kurios gavo paraiškas, siunčia to sprendimo kopiją.
               4.   Intervencinės agentūros, gavusios paraiškas, faksu arba prireikus elektroniniu paštu paraiškas padavusiems konkurso dalyviams kuo skubiau praneša apie jų dalyvavimo konkurse rezultatus.“

               9

               Pagal Reglamento Nr. 111/1999 7 straipsnio 4 dalį:
               „Tiekimo užstatas sumokamas pagal Reglamento (EEB) Nr. 2220/85 III antraštinės dalies 8 straipsnio 1 dalį intervencinės agentūros, atsakingos už mokėjimą, vardu.
               Kad yra sumokėtas tiekimo užstatas, įrodoma pateikus dokumento, kurį išdavė užstatą pateikusi finansų institucija ir kuris yra parengtas pagal III priedą, originalą.“

               10

               Reglamento Nr. 111/1999 8 straipsnio 3 dalyje nustatyta:
               „Atsiradus tiekimo vykdymo sunkumams po to, kai produktus perima konkurso laimėtojas, nurodymus, kaip padėti užbaigti tiekimą, gali duoti tik Komisija, išskyrus ypatingos skubos atvejus.“

               11

               Šio reglamento 10 straipsnio 1 dalyje skelbiama:
               „Prašymai apmokėti už tiekimą paduodami 4 straipsnyje minėtai agentūrai per du mėnesius nuo konkurso skelbime tiekimui nustatyto laiko pabaigos. <...>“

               12

               Pagal minėto reglamento 12 straipsnio 2 dalį:
               „Tiekimo užstatas grąžinamas, kai konkurso laimėtojas pateikia įrodymus, kad įvykdė tiekimą pagal šio reglamento ir reglamento, skelbiančio konkretų atskirą konkursą, reikalavimus.
               <...>“

               13

               To paties reglamento 16 straipsnyje nustatyta:
               „Europos Bendrijų Teisingumo Teismas yra kompetentingas spręsti bet kurį ginčą, kylantį dėl taisyklių, reglamentuojančių pagal šį reglamentą vykdomus tiekimo veiksmus, laikymosi, nesilaikymo arba aiškinimo.“

               14

               1999 m. rugpjūčio 16 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1799/1999 dėl jautienos tiekimo Rusijai (OL L 217, p. 20) 1 straipsnyje numatyta:
               „Konkursas skelbiamas siekiant nustatyti iš intervencinių atsargų išimtos <...> jautienos <...> tiekimo į <...> [Rusiją] vykdant tiekimą, numatytą Reglamento (EB) Nr. 111/1999 2 straipsnio 1 dalies a punkte, kainą.
               Tiekimas vykdomas remiantis minėtame reglamente ir šio reglamento nuostatose įtvirtinta tvarka.
               <...>.“

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               15

               Pasibaigus konkursui, paskelbtam Reglamentu Nr. 1799/1999, su Geodis Calberson GE buvo pasirašyta sutartis dėl jautienos vežimo iš Prancūzijos teritorijos į Rusiją.

               16

               Po pervežimo minėta bendrovė paprašė nacionalinės intervencijos agentūros ‐ Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer) ‐ apmokėti suteiktas paslaugas remiantis Reglamento Nr. 111/1999 10 straipsniu ir, taikant sąlygas, numatytas minėto reglamento 12 straipsnyje, grąžinti užstatą, kurį ji turėjo sumokėti nacionalinei intervencijos agentūrai.

               17

               Kadangi Geodis Calberson GE reikalavimai buvo nevisiškai patenkinti, ji pateikė Tribunal de grande instance de Paris prašymą atlyginti nuostolius, kuriuos patyrė dėl nacionalinės intervencijos agentūros vėlavimo tenkinant jos prašymus. Tribunal de grande instance de Paris nusprendus, kad jis neturi jurisdikcijos nagrinėti bylą, Geodis Calberson GE pareiškė ieškinį Paryžiaus administraciniam teismui.

               18

               Kadangi minėtos bendrovės ieškinys buvo atmestas 2007 m. liepos 30 d. sprendimu motyvuojant tuo, kad, nesant Reglamente Nr. 111/1999 numatyto termino vežimo paslaugoms apmokėti ir užstatui grąžinti, jokia kaltė dėl vėlavimo įvykdyti šias operacijos negali būti priskirta nacionalinei intervencijos agentūrai, ji pateikė apeliacinį skundą Cour administrative d’appel de Paris.

               19

               Kadangi Cour administrative d’appel de Paris iš dalies patvirtino skundžiamą sprendimą, Geodis Calberson GE pareiškė kasacinį skundą Conseil d’État.

               20

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad Teisingumo Teismas savo 1993 m. vasario 11 d. Sprendimu Cebag prieš Komisiją (C-142/91, Rink. p. I-553) nusprendė, pirma, jog konkursų dėl Europos Bendrijų nemokamo maisto produktų tiekimo laimėtojų teisės ir pareigos nėra visiškai apibrėžtos Bendrijos reglamentuose, bet išplaukia iš šiems tiekimams taikytiname reglamente numatytų sutarčių tarp Komisijos ir konkursų laimėtojų, ir, antra, Komisijos reglamento nuostatos, identiškos Reglamento Nr. 111/1999 16 straipsnio nuostatoms, turi būti laikomos arbitražine išlyga, neatsiejama nuo tiekimo sutarties.

               21

               Minėtas teismas pažymėjo, kad Pirmosios instancijos teismas savo 2002 m. spalio 9 d. Sprendime Hans Fuchs prieš Komisiją (byla T-134/01, Rink. p. II-3909) ir 2004 m. vasario 10 d. Sprendime Calberson GE prieš Komisiją (T-215/01, T-220/01 ir T-221/01, Rink. p. II-587) taip pat nusprendė, jog, pirma, iš reglamentų Nr. 2802/98 ir Nr. 111/1999 nuostatų matyti, kad teisinis santykis atsiranda tarp Komisijos ir konkurso laimėtojo ir šio santykio nepanaikina aplinkybė, kad tiekimų mobilizavimo priemones iš dalies įgyvendino valstybių narių intervencijos agentūros, ypač kiek tai susiję su mokėjimais konkurso laimėtojams, antra, šis santykis, net nesant taikytinuose reglamentuose aiškaus jo pripažinimo sutartiniu, atitinka dvišalės sutarties kriterijus ir, trečia, Reglamento Nr. 111/1999 16 straipsnis yra arbitražinė išlyga, kaip ji suprantama pagal SESV 272 straipsnį.

               22

               Šiomis aplinkybėmis Conseil d’État nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
               „Ar [Reglamento Nr. 111/1999] 16 straipsnio nuostatos turi būti aiškinamos kaip suteikiančios Europos Sąjungos Teisingumo Teismui jurisdikciją nagrinėti ginčus, susijusius su tuo, kokiomis sąlygomis intervencijos agentūra, paskirta organizuoti konkursą dėl nemokamo žemė ūkio produktų tiekimo į Rusiją, atsiskaito su konkurso laimėtoju ir grąžina jo šiai agentūrai sumokėtą tiekimo užstatą, visų pirma ieškinius, kuriais reikalaujama atlyginti žalą, atsiradusią dėl intervencijos agentūros vykdant šias operacijas elgesio?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               23

               Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 111/1999 16 straipsnį reikia aiškinti taip, kad juo Teisingumo Teismui suteikiama jurisdikcija priimti sprendimą dėl visų ginčų, susijusių su konkursu, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, be kita ko, dėl ieškinių, kuriais siekiama, kad būtų atlyginti nuostoliai, atsiradę dėl intervencijos agentūros kaltės vykdant apmokėjimą konkurso laimėtojui ir grąžinant užstatą, pastarojo sumokėtą šiai agentūrai.

               24

               Norint pateikti atsakymą į pateiktą klausimą, visų pirma reikia priminti, kad pagal SESV 272 straipsnį Europos Sąjungos Teisingumo Teismo jurisdikcijai priklauso priimti sprendimus pagal bet kurią Europos Sąjungos ar jos vardu sudarytos sutarties arbitražinę išlygą, nepaisant to, ar ta sutartis reguliuojama pagal viešąją, ar pagal privatinę teisę.

               25

               Be to, reikia pažymėti, kad nagrinėjami Sąjungos teisės aktai numato sutartinio pobūdžio teisinių santykių užmezgimą tarp Sąjungos ir konkurso laimėtojo, kaip antai ieškovės pagrindinėje byloje.

               26

               Iš tiesų Komisija, remiantis Reglamento Nr. 2802/98 4 straipsnio 1 dalimi, atsakinga už žemės ūkio produktų tiekimą Rusijos Federacijai. Pagal Reglamento Nr. 111/1999 6 straipsnį ši institucija nusprendžia sudaryti tiekimo sutartį su konkurso laimėtoju, o intervencijos agentūrų vaidmuo šiame etape apsiriboja konkurso dalyvių pasiūlymų gavimu ir galiojančių pasiūlymų persiuntimu Komisijai. Be to, pagal Reglamento Nr. 111/1999 8 straipsnio 3 dalį tik Komisija gali duoti nurodymus siekiant palengvinti tiekimą. Galiausiai, remiantis to paties reglamento 9 straipsnio nuostatomis, jai tenka tiekimo kontrolė.

               27

               Iš visų šių nuostatų išplaukia, kad teisiniai santykiai susiklosto tarp Komisijos, kaip konkursą paskelbusio subjekto, ir konkurso laimėtojo.

               28

               Dėl šių teisinių santykių kvalifikavimo, jeigu jis aiškiai neišplaukia iš reglamentų Nr. 2802/98, Nr. 111/1999 ir Nr. 1799/1999, atitinkamos Komisijos ir konkurso laimėtojo teisės ir pareigos, kaip teisingai nurodė Pirmosios instancijos teismas (žr. minėtų sprendimų Hans Fuchs prieš Komisiją 53 punktą ir Calberson GE prieš Komisiją 86 punktą), nėra visiškai apibrėžtos šiais reglamentais, nes pagrindinis tiekimo elementas, t. y. kaina, priklauso nuo konkurso dalyvių pasiūlymų ir nuo to, ar juos priima Komisija. Remiantis tuo darytina išvada, kad šiuose reglamentuose numatytas tiekimas įgyvendinamas sutartimi, sudaryta tarp Komisijos ir konkurso laimėtojo (žr. pagal analogiją minėto Sprendimo Cebag prieš Komisiją 12 ir 13 punktus).

               29

               Taip pat reikia pažymėti, kad Reglamento Nr. 1799/1999 1 straipsnyje numatyta, jog tiekimas vykdomas remiantis Reglamente Nr. 111/1999 nustatyta tvarka. Todėl pastarojo reglamento 16 straipsnyje įtvirtinta išlyga yra sudėtinė tiekimo sutarties dalis ir turi būti laikoma arbitražine išlyga, kaip tai suprantama pagal SESV 272 straipsnį (žr. pagal analogiją minėto Sprendimo Cebag prieš Komisiją 14 punktą).

               30

               Dėl tokios arbitražinės išlygos apimties reikia pažymėti, kad remiantis nusistovėjusia teismų praktika arbitražinė išlyga iš principo įgalioja Teisingumo Teismą nagrinėti prašymus, išplaukiančius iš sutarties, kurioje yra arbitražinė išlyga, arba kurie tiesiogiai susiję su iš šios sutarties išplaukiančiomis pareigomis (žr. 1986 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Komisija prieš Zoubek, 426/85, Rink. p. 4057, 11 punktą; 1997 m. vasario 20 d. Sprendimo IDE prieš Komisiją, C-114/94, Rink. p. I-803, 82 punktą ir 1998 m. gruodžio 3 d. Sprendimo Komisija prieš Iraco, C-337/96, Rink. p. I-7943, 49 punktą).

               31

               Tiekimo apmokėjimas ir užstato grąžinimas yra sutartinės pareigos. Jos iš esmės suformuluotos atitinkamai Reglamento Nr. 111/1999 10 straipsnyje ir 12 straipsnio 2 dalyje ir, remiantis Reglamento Nr. 1799/1999 1 straipsniu, pagal kurį tiekimas vykdomas „laikantis Reglamente Nr. 111/1999 nustatytos tvarkos“, tapo sudėtine ginčijamos sutarties dalimi. Todėl prašymai atlyginti patirtus nuostolius dėl vėlavimo įgyvendinant šias dvi sutartines pareigas turi būti laikomi susijusiais su ginčijama sutartimi, kurioje yra arbitražinė išlyga, arba kaip tiesiogiai susiję su iš šios sutarties išplaukiančiomis pareigomis.

               32

               Be to, gero teisingumo vykdymo reikalavimai įpareigoja, siekiant išvengti vienas kitam prieštaraujančių sprendimų priėmimo, nenumatyti kelių jurisdikcijos pagrindų vienos sutarties atžvilgiu, be kita ko, atsižvelgiant į nagrinėjamos sutartinės pareigos pobūdį (žr. pagal analogiją 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo Gabriel, C-96/00, Rink. p. I-6367, 57 ir 58 punktus ir 2004 m. vasario 5 d. Sprendimo DFDS Torline, C-18/02, Rink. p. I-1417, 26 punktą).

               33

               Iš to išplaukia, kad Reglamento Nr. 111/1999 16 straipsnis turi būti aiškinamas kaip suteikiantis Teisingumo Teismui jurisdikciją nagrinėti prašymus dėl nuostolių, patirtų dėl tariamų vėlavimų apmokant vežimo paslaugas ir užstato grąžinimo, atlyginimo.

               34

               Šiuo aspektu nėra svarbu, jog būtent nacionalinė intervencijos agentūra turi įsikišti, kad būtų užtikrintas nagrinėjamo tiekimo apmokėjimo ir užstato grąžinimo sutartinių pareigų įgyvendinimas. Jos vienintelė galimybė įsikišti – tai ginčijama tiekimo sutartis, kuri saisto Komisiją ir konkurso laimėtoją. Kadangi nagrinėjami prašymai išplaukia iš minėtos sutarties, Europos Sąjungos Teisingumo Teismas turi būti pripažintas turintis jurisdikciją juos nagrinėti, nes gero teisingumo vykdymo reikalavimai draudžia numatyti kelis jurisdikcijos pagrindus vienos sutarties atžvilgiu, atsižvelgiant į sutartinių įsipareigojimų nevykdančio subjekto tapatybę.

               35

               Atsižvelgiant į visas prieš tai nurodytas aplinkybes į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: Reglamento Nr. 111/1999 16 straipsnis turi būti aiškinamas kaip suteikiantis Europos Sąjungos Teisingumo Teismui jurisdikciją nagrinėti ginčus, susijusius su tuo, kokiomis sąlygomis intervencijos agentūra, paskirta organizuoti konkursą dėl nemokamo žemės ūkio produktų tiekimo į Rusijos Federaciją, atsiskaito su konkurso laimėtoju ir grąžina jo šiai agentūrai sumokėtą tiekimo užstatą, visų pirma ieškinius, kuriais reikalaujama atlyginti žalą, atsiradusią dėl intervencijos agentūros kaltės vykdant šias operacijas.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               36

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

                     1999 m. sausio 18 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 111/1999, nustatančio Tarybos reglamento (EB) Nr. 2802/98 dėl žemės ūkio produktų tiekimo Rusijos Federacijai programos taikymo bendrąsias taisykles, iš dalies pakeisto 1999 m. gegužės 28 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1125/1999, 16 straipsnis turi būti aiškinamas kaip suteikiantis Europos Sąjungos Teisingumo Teismui jurisdikciją nagrinėti ginčus, susijusius su tuo, kokiomis sąlygomis intervencijos agentūra, paskirta organizuoti konkursą dėl nemokamo žemės ūkio produktų tiekimo į Rusijos Federaciją, atsiskaito su konkurso laimėtoju ir grąžina jo šiai agentūrai sumokėtą tiekimo užstatą, visų pirma ieškinius, kuriais reikalaujama atlyginti žalą, atsiradusią dėl intervencijos agentūros kaltės vykdant šias operacijas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: prancūzų.


2011 m. birželio 28 d. Tarnautojų teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Aurora Mora Carrasco ir kiti prieš Europos Parlamentą. # Viešoji tarnyba - Pareigūnai. # Byla F-128/10.


Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas 2003 m. gruodžio 11 d. # Hässle AB prieš Ratiopharm GmbH. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesgerichtshof - Vokietija. # Byla C-127/00.


2005 m. kovo 16 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Fabio Andrés Ricci prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Viešoji tarnyba - Konkursas. # Byla T-329/03.


2000 m. vasario 24 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # ADT Projekt Gesellschaft der Arbeitsgemeinschaft Deutscher Tierzüchter mbH prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Ieškinys dėl panaikinimo - Ieškinys dėl žalos atlyginimo - Priimtinumas. # Byla T-145/98.