title: 2006 m. rugsėjo 14 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Hausgemeinschaft Jörg und Stefanie Wollny prieš Finanzamt Landshut.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht München - Vokietija.#Šeštoji PVM direktyva - 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punktas - Nekilnojamo turto, sudarančio verslui skirto turto dalį, naudojimas apmokestinamojo asmens privatiems poreikiams - Šio naudojimo prilyginimas paslaugų teikimui už atlygį - Apmokestinamosios vertės nustatymas - Visų apmokestinamojo asmens išlaidų, patirtų teikiant šias paslaugas, samprata.#Byla C-72/05.

text:
      Byla C‑72/05
      Hausgemeinschaft Jörg und Stefanie Wollny
      prieš
      Finanzamt Landshut
      (Finanzgericht München prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Šeštoji PVM direktyva – 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punktas – Nekilnojamojo turto, sudarančio verslui skirto turto dalį, naudojimas apmokestinamojo asmens privatiems poreikiams – Šio naudojimo prilyginimas paslaugų teikimui už atlygį – Apmokestinamosios vertės nustatymas – Visų apmokestinamojo asmens išlaidų, patirtų teikiant šias paslaugas, sąvoka“
      Sprendimo santrauka
      Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Apmokestinamoji
            vertė
      (Tarybos direktyvos 77/388 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punktas)
      Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo, iš dalies pakeistos Direktyva95/7, 11 straipsnio
         A skirsnio 1 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad jis nedraudžia to, jog privatiems poreikiams naudojamos apmokestinamojo
         asmens verslui skirto pastato dalies pridėtinės vertės mokesčio apmokestinamąją vertę sudarytų pastato įsigijimo arba statybos
         sąnaudų dalis, nustatyta atsižvelgiant į šios direktyvos 20 straipsnyje numatytą pridėtinės vertės mokesčio atskaitos tikslinimo
         laikotarpio trukmę. Ši apmokestinamoji vertė turi apimti žemės sklypo, kuriame pastatytas pastatas, įsigijimo sąnaudas, kai
         šis įsigijimas buvo apmokestintas šiuo mokesčiu ir apmokestinamasis asmuo jį atskaitė.

      (žr. 53 punktą ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. rugsėjo 14 d.(*)

      „Šeštoji PVM direktyva – 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punktas – Nekilnojamojo turto, sudarančio verslui skirto turto dalį, naudojimas apmokestinamojo asmens privatiems poreikiams – Šio naudojimo prilyginimas paslaugų teikimui už atlygį – Apmokestinamosios vertės nustatymas – Visų apmokestinamojo asmens išlaidų, patirtų teikiant šias paslaugas, sąvoka“
      Byloje C‑72/05
      dėl 2005 m. vasario 1 d. Finanzgericht      München (Vokietija) sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2005 m. vasario 15 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo priimti
         prejudicinį sprendimą byloje

      Hausgemeinschaft Jörg und Stefanie Wollny
      prieš
      Finanzamt Landshut,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai N. Colneric, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts (pranešėjas) ir E. Levits,
      generalinis advokatas Ph. Léger,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc‑Sławiczek, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2006 m. kovo 30 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Hausgemeinschaft Jörg und Stefanie Wollny, atstovaujamos J. Wollny ir H. Wollny,

      –        Finanzamt Landshut, atstovaujamos Regierungsdirektor D. Baumann,

      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos U. Forsthoff,
      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos barrister R. Hill,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos D. Triantafyllou,
      susipažinęs su 2006 m. birželio 15 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
         narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L
         145, p. 1), iš dalies pakeistos 1995 m. balandžio 10 d. Tarybos direktyva 95/7/EB (OL L 102, p. 18, toliau – Šeštoji direktyva),
         11 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punkto išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas byloje dėl pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM) už apmokestinamojo asmens privatiems poreikiams
         naudojamą verslui skirto pastato dalį apmokestinamosios vertės nustatymo.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Pagal Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalį PVM apmokestinamas „prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje
         už atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis asmuo, veikdamas kaip toks“.

      4        Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalies pirmosios pastraipos a punktas paslaugų atlikimui už atlygį prilygina „prekių,
         sudarančių verslui skirto turto dalį, naudojimą apmokestinamojo asmens arba jo darbuotojų privatiems poreikiams arba jų naudojimą
         ne verslo tikslams, kai (PVM) už tas prekes visiškai ar iš dalies atskaitomas“.

      5        Pagal Šeštosios direktyvos 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punktą apmokestinamąją vertę sudaro „6 straipsnio 2 dalyje
         nurodytų paslaugų teikimo atveju – visos apmokestinamojo asmens išlaidos, patirtos teikiant šias paslaugas“.

      6        Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalis numato:

      „Tiek, kiek prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, apmokestinamas asmuo turi
         turėti teisę iš mokesčio, kurį jis turi sumokėti, atskaityti:

      a)      (PVM), mokėtiną ar sumokėtą už kito apmokestinamojo asmens jam patiektas prekes ir suteiktas paslaugas;
      <...>“
      7        Šeštosios direktyvos 20 straipsnis nustato:

      „1.      Pradinė atskaita turi būti tikslinama valstybių narių nustatyta tvarka, ypač:
      a)      kai atskaitytoji suma buvo didesnė ar mažesnė už tą sumą, į kurią apmokestinamasis asmuo turėjo teisę;
      b)      kai po deklaracijos užpildymo pasikeičia tam tikros aplinkybės, kurių pagrindu buvo apskaičiuota atskaitoma suma, ypač kai
         buvo atšauktas pirkimas arba gauta nuolaida <...>

      2.      Ilgalaikio turto atveju tikslinimas atliekamas penkerius metus, įskaičiuojant ir tuos metus, kuriais ilgalaikis turtas buvo
         įsigytas ar pasigamintas. Per metus turi būti tikslinamas tik penktadalis už prekes apskaičiuoto mokesčio. Tikslinimas atliekamas
         remiantis vėlesniais atskaitomos sumos, į kurią turima teisė, metiniais svyravimais lyginant su tais metais, kuriais prekės
         buvo įsigytos ar pasigamintos.

      Išimties tvarka netaikydamos aukščiau pateiktos pastraipos, valstybės narės gali nustatyti, kad tikslinimas būtų atliekamas
         penkerius metus, pradedant tuo momentu, kai ilgalaikis turtas buvo pirmą kartą panaudotas.

      Kai nekilnojamasis turtas įsigyjamas kaip ilgalaikis turtas, tikslinimo laikotarpį galima pratęsti iki 20 metų.
      3.      Kai ilgalaikio turto tiekimas įvyksta tikslinimo laikotarpiui nepasibaigus, laikoma, kad apmokestinamasis asmuo jį naudoja
         verslo reikmėms iki atskaitos tikslinimo laikotarpio pabaigos. Laikoma, kad tais atvejais, kai toks tiekimas buvo apmokestintas,
         tokia verslo veikla yra visiškai apmokestinama; o kai toks tiekimas buvo neapmokestintas, laikoma, kad tokia veikla yra visiškai
         neapmokestinama. Tikslinimas atliekamas vieną kartą už visą likusį tikslinimo laikotarpį.

      <...>“
       Nacionalinės teisės aktai
      8        Apyvartos mokesčio įstatymo (Umsatzsteuergesetz, BGBl. 1993, I, p. 565, toliau – Įstatymas) 3 straipsnio 9a dalies 1 punktas
         paslaugų atlikimui už atlygį prilygina verslui skirto turto naudojimą apmokestinamojo asmens ne verslo tikslams, kai pirkimo
         mokestis už šį turtą yra visiškai ar iš dalies atskaitomas.

      9        Minėto 3 straipsnio 9a dalies 1 punkte numatytų paslaugų apmokestinamąją vertę apibrėžia Įstatymo 10 straipsnis. Iki 2004 m.
         birželio 30 d. galiojusi 10 straipsnio redakcija nustatė, kad šių paslaugų apmokestinamąją vertę sudaro „šių operacijų vykdymo
         sąnaudos, jei šios operacijos suteikė teisę atskaityti visą arba dalį sumokėto pirkimo mokesčio“.

      10      2004 m. liepos 1 d. įsigaliojusios redakcijos Įstatymo 10 straipsnio 4 dalies 2 punktas numato:

      „Apmokestinamąją vertę sudaro <...> šių operacijų vykdymo išlaidos, jei šios operacijos suteikė teisę visiškai ar iš dalies
         atskaityti sumokėtą pirkimo mokestį. Šios išlaidos taip pat apima ilgalaikio turto įsigijimo ar gamybos sąnaudas, jei pastarasis
         sudaro verslui skirto turto dalį ir naudojamas kitoms paslaugoms teikti. Kai įsigijimo ar gamybos sąnaudos yra mažiausiai
         500 eurų, jos turi būti paskirstytos lygiomis dalimis per laikotarpį, kuris atitinka ilgalaikiam turtui taikomą atskaitos
         tikslinimo laikotarpį, numatytą 15a straipsnyje.“

      11      Įstatymo 15a straipsnis susijęs su atskaitos tikslinimu. Jo 1 dalyje nustatyta:

      „Jei per penkerius metus nuo ilgalaikio turto panaudojimo pirmą kartą pasikeičia aplinkybės, kurių pagrindu buvo apskaičiuota
         pradinės atskaitos suma, kiekvienų kalendorinių metų svyravimai turi būti kompensuojami tikslinant už įsigijimo ir gamybos
         sąnaudas sumokėtų mokesčių atskaitą. Kalbant apie nekilnojamąjį turtą, įskaitant jo pagrindines sudedamąsias dalis, tikslinimus,
         kuriems taikomos su nekilnojamuoju turtu susijusios civilinės teisės nuostatos, ir statybą trečiajam asmeniui priklausančiame
         žemės sklype, dešimties metų terminas taikomas vietoj penkerių metų termino.“

      12      Pajamų mokesčio įstatymo (Einkommensteuergesetz) 7 straipsnio 4 dalies 2 punkto a papunktis dėl pastatų, kurie yra gyvenamieji
         ir buvo pastatyti po 1925 m. sausio 1 d., nustato kad „amortizacijos norma, taikoma pastatams iki jų visiško nusidėvėjimo,
         yra <...> 2 % per metus“.

       Pagrindinės bylos aplinkybės ir prejudicinis klausimas
      13      2003 m. Hausgemeinschaft Jörg und Stefanie Wollny namų bendrija, kurią sudaro J. ir S. Wollny (toliau – namų bendrija), pastatė pastatą, kurį visą priskyrė savo verslui. Šiame
         pastate buvo du privatūs šios bendrijos narių butai bei mokesčių konsultanto biuras, išnuomotas vienam iš minėtų narių. Išnuomota
         dalis sudaro 20,33 % pastato. Ši nuoma apmokestinama PVM.

      14      Už 2003 m. gruodžio mėn., taip pat už laikotarpį nuo 2004 m. sausio iki kovo mėn. pateiktose avansinėse PVM deklaracijose
         namų bendrija atskaitė visą joms išrašytose sąskaitose faktūrose nurodytą PVM nuo pastato statybos sąnaudų. Remdamasi Įstatymo
         7 straipsnio 4 dalies 2 punkto a papunktyje nustatyta pastato amortizacijos norma ji nusprendė, kad 79,67 % privatiems poreikiams
         naudojamo pastato dalies apmokestinamoji vieno mėnesio vertė yra 1/12 šiai daliai priskirtų 2 % dydžio statybos sąnaudų dalis.

      15      Remdamasi 2004 m. balandžio 13 d. Bundesministerium für Finanzen (Vokietijos Finansų ministerija) laišku (BStBl. I 2004, p. 468), Finanzamt Landshut nurodė, kad minėta apmokestinamoji vertė turi būti nustatoma atsižvelgiant į Įstatymo 15a straipsnyje numatytą atskaitos
         tikslinimo laikotarpį, t. y. dešimt metų. Todėl ji pataisė namų bendrijos skaičiavimą ir nustatė privatiems poreikiams naudojamos
         pastato dalies mėnesinę PVM apmokestinamąją vertę, lygią 1/12 šiai daliai priskirtų 10 % statybos sąnaudų.

      16      Finanzamt Landshut atmetus namų bendrijos prieštaravimus dėl išankstinio mokesčio reikalavimo, pateikto vadovaujantis minėtame punkte nurodytu
         skaičiavimu, pastaroji pateikė ieškinį Finanzgericht München.

      17      Šis teismas mano, kad jo nagrinėjamos bylos išsprendimas priklauso nuo privatiems poreikiams naudojamos namų bendrijos verslui
         priskirto pastato dalies apmokestinamosios vertės nustatymo. Kadangi Šeštosios direktyvos 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies
         c punktas nepaaiškina termino „visos apmokestinamojo asmens išlaidos“, šis teismas klausia dėl šio termino prasmės.

      18      Šiuo klausimu jis teigia, kad dalis 1996 m. rugsėjo 26 d. Teisingumo Teismo sprendime Enkler (C‑230/94, Rink. p. I‑4517) ir 2003 m. gegužės 8 d. Teisingumo Teismo sprendime Seeling (C‑269/00, Rink. p. I‑4101, 54 punktas) nurodytų veiksnių yra palanki ieškovei, o dalis – Vokietijos mokesčių administratoriui.

      19      Šiomis aplinkybėmis Finanzgericht München nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:

      „Kaip turi būti aiškinamas (Šeštosios direktyvos) 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punkto terminas „visos apmokestinamojo
         asmens išlaidos“? Ar visa išlaidų suma už privatiems poreikiams naudojamą būstą, esantį pastate, kuris visas priskirtas verslui,
         apima (be einamųjų išlaidų) taip pat ir metinę pastatų amortizaciją, nustatytą pagal taikytinas nacionalines nuostatas, ir
         (arba) atsižvelgiant į nacionalinį atskaitos tikslinimo laikotarpį apskaičiuotą metinę įsigijimo ar statybos sąnaudų dalį,
         kuri suteikia teisę į atskaitą?“

       Dėl prejudicinio klausimo
      20      Pirmiausia primintina, kad pagal Šeštąja direktyva nustatytos sistemos logiką pirkimo mokesčiai už prekes ir paslaugas, kurias
         apmokestinamasis asmuo naudoja apmokestinamai veiklai, gali būti atskaitomi. Pirkimo mokesčių atskaita susijusi su pardavimo
         mokesčių sumokėjimu. Jei prekės ir paslaugos naudojamos pardavimo mokesčiu apmokestinamai veiklai, siekiant išvengti dvigubo
         apmokestinimo taikoma šių prekių ir paslaugų pirkimo mokesčio atskaita. Tačiau jei apmokestinamojo asmens įgytos prekės ar
         paslaugos yra naudojamos atleistai nuo PVM arba juo neapmokestinamai veiklai, už juos negali atsirasti nei prievolė mokėti
         pardavimo mokestį, nei teisė į pirkimo mokesčio atskaitą (žr. 2006 m. kovo 30 d. Sprendimo Uudenkaupungin kaupunki, C‑184/04, Rink. p. I‑0000, 24 punktą).

      21      Kai ilgalaikis turtas naudojamas ir profesiniams, ir asmeniniams tikslams, suinteresuotasis asmuo PVM taikymo tikslais gali
         pasirinkti, ar laikyti visą šį turtą versle naudojamu turtu, ar savo privačiu turtu visiškai jam netaikant PVM sistemos, ar
         priskirti jį savo versle naudojamu turtu ta dalimi, kuria jis faktiškai naudojamas verslui (2005 m. liepos 14 d. Sprendimas
         Charles ir Charles-Tijmens, C‑434/03, Rink. p. I‑7037, 23 punktas).

      22      Jei apmokestinamasis asmuo nusprendžia nekilnojamąjį turtą, naudojamą ir profesinėms, ir asmeninėms reikmėms, laikyti versle
         naudojamu turtu, nuo šio turto įsigijimo ar statybos mokėtino pirkimo PVM suma iš esmės yra visiškai ir nedelsiant atskaitoma
         (žr. minėtų sprendimų Seeling 41 punktą bei Charles ir Charles-Tijmens 24 punktą).

      23      Tačiau pagal Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalies pirmosios pastraipos a punktą, kai pirkimo PVM, sumokėtas už versle
         naudojamą turtą, visiškai ar iš dalies atskaitomas, turto naudojimas asmeniniams apmokestinamojo asmens arba jo darbuotojų
         poreikiams, arba ne verslo tikslams yra laikomas paslaugų teikimu už atlygį. Šis naudojimas, tos pačios direktyvos 17 straipsnio
         2 dalies prasme laikomas apmokestinamuoju sandoriu, pagal jos 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punktą yra apmokestinamas
         remiantis teikiant paslaugas patirtų išlaidų suma (minėto sprendimo Charles ir Charles-Tijmens 25 punktas).

      24      Todėl apmokestinamasis asmuo, kuris pasirenka visą pastatą laikyti verslui skirto turto dalimi ir dalį šio pastato naudoja
         savo privatiems poreikiams, turi, pirma, teisę atskaityti sumokėtą pirkimo PVM nuo visų šio pastato statybos sąnaudų ir, antra,
         pareigą mokėti PVM nuo visų išlaidų, patiriamų naudojant minėtą pastatą (minėto sprendimo Seeling 43 punktas).

      25      Šiame kontekste prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimu siekiama išaiškinti terminą „visos apmokestinamojo
         asmens išlaidos, patirtos teikiant paslaugas“ Šeštosios direktyvos 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punkto prasme. Minėtas
         teismas iš esmės klausia, ar ši suma turi būti nustatyta atsižvelgiant į pastatų nusidėvėjimą reglamentuojančias nacionalines
         taisykles, ar atsižvelgiant į pagal Šeštosios direktyvos 20 straipsnį nacionalinėje teisėje nustatytą PVM atskaitos tikslinimo
         laikotarpio trukmę.

      26      Nagrinėjamas terminas pavartotas Bendrijos teisės nuostatoje, kurios prasmės ir taikymo srities valstybės narės negali nustatyti.
         Iš to yra aišku, kad bendrosios šio termino prasmės išaiškinimas nepriklauso kiekvienos valstybės narės diskrecijai (šiuo
         klausimu žr. 1977 m. vasario 1 d. Sprendimo Verbond van Nederlandse Ondernemingen, 51/76, Rink. p. 113, 10 ir 11 punktus).

      27      Bendrąja prasme šis terminas atitinka išlaidas, susijusias su pačiu turtu (žr. minėto sprendimo Enkler 36 punktą). Jis apima išlaidas, pavyzdžiui, turto įsigijimo ar statybos sąnaudas, už kurias PVM yra atskaitytas ir be kurių
         turtas negalėtų būti naudojamas privatiems poreikiams, kaip yra šiuo atveju.

      28      Tačiau Šeštajai direktyvai nesuteikiant vienodo ir tikslaus atitinkamų išlaidų nustatymo taisyklėms aiškinti būtinų nuorodų,
         reikia priimti tai, kad valstybės narės turi tam tikrą diskreciją, susijusią su šiomis taisyklėmis, su sąlyga, kad jos neprieštarauja
         nagrinėjamos nuostatos tikslams ir vietai Šeštosios direktyvos kontekste (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Verbond van Nederlandse Ondernemingen 16 ir 17 punktus).

      29      Taigi šiuo atveju reikia išnagrinėti, ar minėtų išlaidų sumai nustatyti nacionalinės teisės aktų leidėjo pavartota nuoroda
         į pagal Šeštosios direktyvos 20 straipsnį nustatytą atskaitos tikslinimo laikotarpį yra suderinama su minėtos direktyvos 11 straipsnio
         A skirsnio 1 dalies c punkto tikslu ir jo vieta direktyvos schemoje.

      30      Pastarosios nuostatos tikslas yra nustatyti apmokestinamojo asmens verslui skirto turto naudojimo privatiems poreikiams, arba,
         apskritai kalbant, naudojimo ne verslo tikslams, kuris pagal Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalies pirmosios pastraipos
         a punktą yra laikomas paslaugų teikimu už atlygį, ir todėl yra apmokestinamas PVM, apmokestinamąją vertę.

      31      Šio prilyginimo tikslas yra užkirsti kelią apmokestinamajam asmeniui, kuris galėjo atskaityti PVM už verslui skirto turto
         įsigijimą ar statybą, išvengti šio mokesčio mokėjimo, kai jis šį turtą ar jo dalį naudoja privatiems poreikiams (žr. 1989 m.
         birželio 27 d. Sprendimo Kühne, 50/88, Rink. p. 1925, 8 punktą).

      32      Kaip pabrėžė Vokietijos vyriausybė ir teismo posėdyje – Jungtinės Karalystės vyriausybė, šiuo prilyginimu siekiama, pirma,
         užtikrinti vienodą požiūrį į apmokestinamuosius asmenis ir galutinius vartotojus, užkertant kelią pirmiesiems pasinaudoti
         neteisėtu pranašumu prieš antruosius, kurie pirkdami prekes sumoka PVM (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Enkler 33 ir 35 punktus, taip pat 2005 m. sausio 20 d. Sprendimo Hotel Scandic Gåsabäck, C‑412/03, Rink. p. I‑743, 23 punktą).

      33      Antra, minėto prilyginimo tikslas, remiantis Šeštosios direktyvos sistemos logika (žr. šio sprendimo 20 punktą), yra užtikrinti
         atskaitomo pirkimo PVM ir surenkamo pardavimo PVM atitikimą (šiuo klausimu žr. generalinio advokato F. G. Jacobs išvados minėtoje
         byloje Charles ir Charles-Tijmens 60 punktą).

      34      Nors minėto prilyginimo taikymo sritis ne visiškai sutampa su Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalies pirmosios pastraipos
         a punkto taikymo sritimi, šios direktyvos 20 straipsniu nustatyta atskaitos tikslinimo sistema taikoma, kaip ir pirmiau minėta
         nuostata, tais atvejais, kai teisę į atskaitą suteikiančiai veiklai naudojamas turtas vėliau yra naudojamas teisės į atskaitą
         nesuteikiančiai veiklai (žr. minėto sprendimo Uudenkaupungin kaupunki 30 punktą). Taigi, kaip teigia generalinis advokatas išvados 98 punkte, tiek Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalis, tiek
         20 straipsnis taikomi tokiais atvejais, kai turtas tuo pačiu metu yra naudojamas tiek profesiniams, tiek privatiems poreikiams.

      35      Be to, tikslinimo sistemos tikslas yra analogiškas privatiems poreikiams naudojamo ilgalaikio turto apmokestinimo PVM sistemos
         tikslui. Iš tiesų kalbama apie, pirma, vengimą suteikti nepateisinamą ekonominį pranašumą apmokestinamajam asmeniui, palyginti
         su galutiniu vartotoju, įpareigojant apmokestinamąjį asmenį sumokėti sumas, atitinkančias atskaitymus, į kuriuos jis neturėjo
         teisės (šiuo klausimu žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Gemeente Leusden ir Holin Groep, C‑487/01 ir C‑7/02, Rink. p. I‑5337, 90 punktą, taip pat minėto sprendimo Uudenkaupungin kaupunki 30 punktą).

      36      Antra, kalbama apie pirkimo mokesčio atskaitymo ir pardavimo mokesčio surinkimo atitikimo užtikrinimą (žr. minėtos generalinio
         advokato F. G. Jacobs išvados byloje Charles ir Charles-Tijmens 60 punktą).

      37      Atsižvelgiant į šį bendrą tikslą, taip pat šiuo tikslu 6 ir 20 straipsnių nuostatomis prisiimtą papildomą vaidmenį Šeštosios
         direktyvos schemoje, valstybė narė nepažeidžia turimos diskrecijos privatiems poreikiams naudojamos verslui skirto turto dalies
         apmokestinamajam dydžiui nustatyti numatydama atskaitos tikslinimą reglamentuojančias taisykles.

      38      Be to, kaip Vokietijos vyriausybė pabrėžė teismo posėdyje ir kaip teigė generalinis advokatas išvados 95 punkte, toks išsprendimas
         padeda sumažinti finansinį pranašumą, kurį apmokestinamajam asmeniui suteikia dalimis suskaidytas apmokestinimas PVM už privatiems
         poreikiams naudojamą verslui skirto nekilnojamojo turto dalį, palyginti su galutiniu vartotoju, kuris įsigydamas arba pasistatydamas
         tokį pastatą turi iš karto sumokėti visą PVM.

      39      Be to, kaip pabrėžė ta pati vyriausybė bei teismo posėdyje – Jungtinės Karalystės vyriausybė, šis išsprendimas leidžia išvengti
         nepamokestinto galutinio vartojimo situacijų, kai pasibaigus atskaitos tikslinimo laikotarpiui pastatas, už kurį nesumokėtas
         PVM, yra perduodamas. Iš tiesų aptariamo privatiems poreikiams naudojamo pastato apmokestinimo PVM paskirstymas per minėtą
         laikotarpį užtikrina, kiek tai susiję su šiuo naudojimu, visos šio mokesčio sumos, atitinkančios atskaitytą pirkimo mokesčio
         sumą, surinkimą iki galimo PVM neapmokestinto pastato perpardavimo pasibaigus šiam laikotarpiui.

      40      Iš to, kas minėta, yra aišku, kad aptariamuose nacionalinės teisės aktuose nustatytas išsprendimas atitinka Šeštosios direktyvos
         6 straipsnio 2 dalies tikslą.

      41      Aišku, kaip nurodė namų bendrija, kad 6 straipsnio 2 dalies ir 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punkto kontekste minėto
         sprendimo Enkler 36 punkte Teisingumo Teismas nurodė išlaidas, „kaip antai nusidėvėjusio turto nurašymas“.

      42      Tačiau ši nuoroda, nepažeidžiant valstybių narių jos atžvilgiu turimos diskrecijos ribų, neturi būti aiškinama taip, kad nustatydamos
         verslui skirto pastato naudojimo privatiems poreikiams PVM apmokestinamąją vertę, jos neturi kito pasirinkimo kaip taikyti
         nacionalines pastatų nusidėvėjimo taisykles, visiškai netaikant kitų metodų, kurie, kaip nustatyta aptariamuose nacionalinės
         teisės aktuose, butų suderinami su Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalies tikslais.

      43      Priešingai, nei tvirtina namų bendrija, minėtas sprendimas Seeling taip pat nėra toks, kad sukeltų abejonių dėl pateiktos analizės.

      44      Byloje, kurioje priimtas minėtas sprendimas ir kuri taip pat yra susijusi su apmokestinamojo asmens verslui skirto pastato
         mišriu naudojimu, Vokietijos vyriausybė siūlė prilyginti šio pastato naudojimą privatiems poreikiams nekilnojamojo turto nuomai,
         atleistai nuo PVM pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio b punktą, ir todėl nesuteikiančiai teisės į sumokėto
         pirkimo PVM atskaitą. Pagrįsdama savo teiginį ji, be kita ko, teigė, kad skirtingai nei išsprendimas, leidžiantis atskaityti
         šį mokestį nuo visų pastato statybos sąnaudų ir dalimis apmokestinti jo naudojimą privatiems poreikiams, jos siūlomas išsprendimas
         užkerta kelią nepamokestinto galutinio vartojimo situacijoms tuo atveju, kai pastatas, už kurį nesumokėtas PVM, perparduodamas
         pasibaigus atskaitos tikslinimo laikotarpiui, numatytam Šeštosios direktyvos 20 straipsnyje.

      45      Tačiau Teisingumo Teismas nusprendė, kad toks naudojimas privatiems poreikiams nėra nuoma Šeštosios direktyvos 13 straipsnio
         B skirsnio b punkto prasme (minėto sprendimo Seeling 49–52 punktai).

      46      Šiame kontekste minėto sprendimo Seeling 54 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad jei apmokestinamajam asmeniui būtų leidžiama visą pastatą priskirti verslui,
         ir todėl atskaityti nuo visų statybos sąnaudų mokėtiną pirkimo PVM, galutinis vartojimas gali likti neapmokestintas, nes per
         Šeštosios direktyvos 20 straipsnio 2 dalyje numatytą tikslinimo laikotarpį galima tikslinti tik dalį statant pastatą atskaityto
         pirkimo PVM, o tai yra Bendrijos teisės aktų leidėjo sąmoningo pasirinkimo išdava, dėl kurios šios direktyvos 13 straipsnio
         B skirsnio b papunktis neturi būti aiškinamas plačiai.

      47      Tai darydamas Teisingumo Teismas konstatavo, kad Šeštosios direktyvos 20 straipsnyje numatyto atskaitos tikslinimo laikotarpio
         trukmė tik ribotai galėjo užkirsti kelią tam, kad galutinis vartojimas liks neapmokestintas tuo atveju, kai yra leidžiamas
         privatiems poreikiams naudojamo verslui skirto nekilnojamojo turto apmokestinimo PVM paskirstymas per ilgesnį laikotarpį nei
         minėtas tikslinimo laikotarpis.

      48      Tačiau, kaip teigė Vokietijos vyriausybė ir pabrėžė generalinis advokatas išvados 90 punkte, šis konstatavimas neturi būti
         suprantamas kaip atimantis iš valstybių narių galimybę, nustatant taip privatiems poreikiams naudojamo turto apmokestinamąją
         vertę, pasinaudoti metodu, kuris, kaip ir minėto apmokestinimo paskirstymas per laikotarpį, atitinkantį atskaitos tikslinimo
         laikotarpį, siekiant lygybės tarp apmokestinamųjų asmenų ir galutinių vartotojų, leidžia išvengti, kiek tai įmanoma, neapmokestintų
         galutinio vartojimo situacijų tuo atveju, kai apmokestinamasis asmuo perleidžia turtą nesumokant PVM.

      49      Galiausiai siekiant pateikti naudingą atsakymą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui dėl kai kurių rašytinėse
         pastabose ir teismo posėdyje pateiktų klausimų, dar reikia pabrėžti, kaip tai padarė Europos Bendrijų Komisija bei Vokietijos
         ir Jungtinės Karalystės vyriausybės, jog kadangi žemės sklypo, kuriame buvo pastatytas iš dalies privatiems poreikiams naudojamas
         pastatas, įsigijimo sąnaudos buvo apmokestintos PVM ir kadangi priskirdamas šį žemės sklypą verslui apmokestinamasis asmuo
         atskaitė šį mokestį, minėtos sąnaudos turi būti įtrauktos į šio privatiems poreikiams naudojamo turto apmokestinamąją vertę.

      50      Iš tiesų, pirma, visų apmokestinamojo asmens išlaidų, patirtų teikiant paslaugas, terminas Šeštosios direktyvos 11 straipsnio
         A skirsnio 1 dalies c punkto prasme turi būti suprantamas kaip apimantis visas siekiant šio tikslo patirtas išlaidas, taip
         pat susijusias su žemės sklypo įsigijimu, be kurių nebūtų įmanoma turto naudoti aptariamiems privatiems poreikiams.

      51      Antra, žemės sklypo įsigijimo sąnaudų, už kurias PVM yra atskaitytas, neįtraukimas į PVM apmokestinamąją vertę neigiamai paveiktų
         pirkimo PVM atskaitymo ir pardavimo PVM surinkimo atitikimą.

      52      Šiuo atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar ieškovės įvykdytas žemės sklypo, kuriame
         buvo pastatytas pastatas, įsigijimas buvo apmokestintas PVM ir ar ji atskaitė šį mokestį.

      53      Atsižvelgiant į šiuos svarstymus, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: Šeštosios direktyvos 11 straipsnio A skirsnio
         1 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad jis nedraudžia to, jog privatiems poreikiams naudojamos apmokestinamojo
         asmens verslui skirto pastato dalies PVM apmokestinamąją vertę sudarytų pastato įsigijimo arba statybos sąnaudų dalis, nustatyta
         atsižvelgiant į minėtos direktyvos 20 straipsnyje numatytą PVM atskaitos tikslinimo laikotarpio trukmę. Ši apmokestinamoji
         vertė turi apimti žemės sklypo, kuriame pastatytas pastatas, įsigijimo sąnaudas, kai šis įsigijimas buvo apmokestintas PVM
         ir apmokestinamasis asmuo atskaitė šį mokestį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      54      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra
            pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas, iš dalies pakeistos 1995 m. balandžio 10 d. Tarybos direktyva
            95/7/EB, 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad jis nedraudžia to, jog pastato, kuris
            visas sudaro apmokestinamojo asmens verslui skirto turto dalį, dalies naudojimo privatiems poreikiams pridėtinės vertės mokesčio
            apmokestinamąją vertę sudarytų pastato įsigijimo arba statybos sąnaudų dalis, nustatyta pagal pridėtinės vertės mokesčio atskaitos
            tikslinimo laikotarpio trukmę, numatytą minėtos direktyvos 20 straipsnyje.
      Ši apmokestinamoji vertė turi apimti žemės sklypo, kuriame pastatytas pastatas, įsigijimo sąnaudas, kai šis įsigijimas buvo
            apmokestintas PVM ir apmokestinamasis asmuo atskaitė šį mokestį.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


title: Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas 2005 m. kovo 15 d. # Ispanijos Karalystė prieš Eurojust. # Ieškinys dėl panaikinimo pagal EB sutarties 230 straipsnį - Valstybės narės pareikštas ieškinys dėl Eurojusto paskelbtų kvietimų teikti paraiškas į laikinų darbuotojų pareigybes - Teisingumo Teismo kompetencijos nebuvimas - Nepriimtinumas. # Byla C-160/03.

text:
      Byla C-160/03
      Ispanijos Karalystė
      prieš
      Eurojustą
      „Ieškinys dėl panaikinimo pagal EB 230 straipsnį – Valstybės narės pareikštas ieškinys dėl Eurojusto paskelbtų kvietimų teikti kandidatūras laikinųjų darbuotojų darbo vietoms
         užimti – Teisingumo Teismo jurisdikcijos nebuvimas – Nepriimtinumas“

      Generalinio advokato M. Poiares Maduro išvada, pateikta 2004 m. gruodžio 16 d.  I‑0000
      2005 m. kovo 15 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas  I‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Procedūra – Ieškinio teisinis pagrindas – Ieškovui, o ne Bendrijos teismui tenkantis pasirinkimas – Priimtinumas, įvertintas
            ieškovo pasirinkimo atžvilgiu
      2.     Ieškinys dėl panaikinimo – Aktai, dėl kurių galima pareikšti ieškinį – Valstybės narės pareikštas ieškinys dėl Eurojusto paskelbto
            kvietimo teikti kandidatūras laikinųjų darbuotojų darbo vietoms užimti – Netaikymas – Teisminės kontrolės reikalavimas – Tvarka
      (EB 230 straipsnis; ES 35 straipsnis, ES 41 straipsnis, ES 46 straipsnio b punktas; Teisingumo Teismo statuto 40 ir 56 straipsniai;
            Pareigūnų nuostatų 91 straipsnis; Tarybos sprendimo 2002/187 30 straipsnis)
      1.     Teismo procese ieškovas turi pasirinkti savo ieškinio teisinį pagrindą, o ne pats Bendrijos teismas – tinkamiausią teisinį
         pagrindą. Iš to matyti: kai ieškovas grindžia savo ieškinį tam tikra nuostata, tačiau palieka Teisingumo Teismui savo nuožiūra
         pasirinkti tinkamiausią pagrindą šiam ieškiniui įvertinti, ieškinio priimtinumą reikia vertinti pagal šią nuostatą.

      (žr. 35 punktą)
      2.     Dėl kvietimų teikti kandidatūras laikinųjų darbuotojų darbo vietoms užimti negalima pareikšti ieškinio dėl panaikinimo pagal
         EB 230 straipsnį. Iš tikrųjų tokio kvietimo nėra tų aktų, kurių teisėtumą gali prižiūrėti Teisingumo Teismas, sąraše. Be to,
         ES 41 straipsnis nenumato, kad EB 230 straipsnis yra taikomas ES sutarties VI antraštinę dalyje esančioms nuostatoms dėl policijos
         ir teismų bendradarbiavimo baudžiamosiose bylose, nes Teisingumo Teismo galios šioje srityje yra apibrėžtos ES 35 straipsnyje,
         kurį nurodo ES 46 straipsnio b punktas.

      Tačiau toks kvietimas teikti kandidatūras nėra atleistas nuo teisminės kontrolės, nes iš Sprendimo 2002/187, įkuriančio Eurojustą
         siekiant sustiprinti kovą su sunkiais nusikaltimais, 30 straipsnio Eurojusto personalui galioja Europos Bendrijų pareigūnams
         ir kitiems darbuotojams taikomos taisyklės bei nuostatai. Dėl to pagrindiniai suinteresuotieji asmenys, t. y. kandidatai į
         įvairias pareigybes, nurodytas kvietime teikti paraiškas, gali kreiptis į Bendrijos teismą pagal Pareigūnų nuostatų 91 straipsnyje
         numatytas sąlygas. Pareiškus tokį ieškinį, pagal Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnį valstybės narės gali įstoti į Teisingumo
         Teisme nagrinėjamas bylas ir prireikus pagal to paties statuto 56 straipsnio antrąją ir trečiąją pastraipas pateikti apeliacinį
         skundą dėl Pirmosios instancijos teismo sprendimo.

      (žr. 36–38, 40–43 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2005 m. kovo 15 d.(*)

      „Ieškinys dėl panaikinimo pagal EB 230 straipsnį – Valstybės narės pareikštas ieškinys dėl Eurojusto paskelbtų kvietimų teikti kandidatūras laikinųjų darbuotojų darbo vietoms
         užimti – Teisingumo Teismo jurisdikcijos nebuvimas – Nepriimtinumas“

      Byloje C‑160/03
      dėl 2004 m. balandžio 8 d. pagal EB 230 straipsnį pareikšto ieškinio dėl panaikinimo,
      Ispanijos Karalystė, atstovaujama L. Fraguas Gadea, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      palaikoma:
      Suomijos Respublikos, atstovaujamos T. Pynnä, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      įstojusios į bylą šalies,
      prieš
      Eurojustą, atstovaujamą abogado J. Rivas de Andrés ir solicitor  D. O'Keeffe,

      atsakovą,
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijos pirmininkai P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas (pranešėjas) ir A. Borg Barthet,
         teisėjai R. Schintgen, N. Colneric, S. von Bahr, J. N. Cunha Rodrigues, E. Juhász, G. Arestis, M. Ilešič ir J. Malenovský,

      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      posėdžio sekretorius H. von Holstein, kanclerio pavaduotojas,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. spalio 6 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2004 m. gruodžio 16 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Savo ieškiniu Ispanijos Karalystė Eurojusto paskelbtuose septyniuose kvietimuose teikti kandidatūras konkursui dėl laikinųjų
         darbuotojų įdarbinimo (toliau – ginčijami kvietimai teikti kandidatūras) prašo panaikinti punktą, kuriame reikalaujama pateikti
         dokumentus anglų kalba asmenims, teikiantiems paraiškas kita kalba, ir kiekviename kvietime teikti kandidatūras esančius punktus
         dėl kandidatų kalbų mokėjimo.

       Teisinis pagrindas
      2       Europos Sąjungos sutarties VI antraštinėje dalyje, t. y. 29–42 straipsniuose išdėstytos nuostatos dėl policijos ir teismų
         bendradarbiavimo baudžiamosiose bylose.

      3       ES 31 straipsnis nurodo bendros veiklos, susijusios su teismų bendradarbiavimu baudžiamosiose bylose, tikslus.
      4       ES 34 straipsnio 2 dalis numato:
      „Taryba imasi priemonių ir skatina bendradarbiavimą taikydama deramą formą ir tvarką, kaip nustatyta šioje antraštinėje dalyje,
         padėdama siekti Sąjungos tikslų. Tuo tikslu, remdamasi bet kurios valstybės narės arba Komisijos iniciatyva, Taryba vieningai
         gali:

      <…>
      c)      priimti bet kurio kito pobūdžio sprendimus, atitinkančius šios antraštinės dalies tikslus, išskyrus bet kokį valstybių narių
         įstatymų ir kitų teisės aktų derinimą. Šie sprendimai yra privalomi ir jie nėra tiesiogiai veikiantys; Taryba, spręsdama kvalifikuotąja
         balsų dauguma, imasi priemonių šiems sprendimams įgyvendinti Sąjungos lygmeniu;

      <…>“
      5       ES 35 straipsnis susijęs su Teisingumo Teismo jurisdikcija dėl Europos Sąjungos sutarties VI antraštinės dalies nuostatų.
         Šio straipsnio 6 ir 7 dalys nustato:

      „6.      Teisingumo Teismo jurisdikcijai priklauso pamatinių ir kitų sprendimų teisėtumo peržiūra valstybės narės arba Komisijos iškeltose
         bylose dėl kompetencijos stokos, esminio procedūrinio reikalavimo pažeidimo, šios Sutarties arba bet kurios su jos taikymu
         susijusios teisės normos pažeidimo, arba piktnaudžiavimo įgaliojimais. Šioje dalyje numatytos bylos keliamos per du mėnesius
         nuo to teisės akto paskelbimo.

      7.      Teisingumo Teismo jurisdikcijai priklauso spręsti visus valstybių narių ginčus dėl teisės aktų, priimtų pagal 34 straipsnio
         2 dalį, išaiškinimo arba taikymo, jei per šešis mėnesius nuo to laiko, kai dėl tokio ginčo į Tarybą kreipėsi vienas iš jos
         narių, Taryba negali tokio ginčo išspręsti. Teisingumo Teismo jurisdikcijai taip pat priklauso spręsti valstybių narių ir
         Komisijos ginčus dėl konvencijų, sudarytų pagal 34 straipsnio 2 dalies d punktą, išaiškinimo arba taikymo.“

      6       ES 41 straipsnio 1 dalis numato:
      „Nuostatoms, susijusioms su šioje antraštinėje dalyje nurodytomis sritimis, taikomi Europos Bendrijos steigimo sutarties 189,
         190, 195, 196-199, 203, 204 straipsniai, 205 straipsnio 3 dalis, 206–209, 213–219, 255 ir 290 straipsniai.“

      7       ES 46 straipsnyje, Europos Sąjungos sutarties Baigiamųjų nuostatų dalyje, sakoma:
      „Europos Bendrijos, Europos anglių ir plieno bendrijos ir Europos atominės energijos bendrijos steigimo sutarčių nuostatos
         dėl Europos Bendrijų Teisingumo Teismo įgaliojimų ir jų vykdymo taikomos tik šioms šios Sutarties nuostatoms:

      <…>
      b)      VI antraštinės dalies nuostatoms atsižvelgiant į 35 straipsnyje numatytas sąlygas;
      <…>“
      8       EB 12 straipsnio pirmoji pastraipa nustato:
      „Šios Sutarties taikymo srityje, nepažeidžiant joje esančių specialių nuostatų, draudžiama bet kokia diskriminacija dėl priklausymo
         vienai ar kitai valstybei.“

      9       EB 230 straipsnio pirmojoje pastraipoje sakoma:
      „Teisingumo Teismas prižiūri Europos Parlamento ir Tarybos bendrai priimtų, Tarybos, Komisijos ir ECB priimtų teisės aktų,
         išskyrus rekomendacijas ir nuomones, ir Europos Parlamento aktų, galinčių turėti teisinių padarinių trečiosioms šalims, teisėtumą.“

      10     EB 236 straipsnis numato, kad Teisingumo Teismas „turi teisę spręsti Bendrijos ir jos tarnautojų ginčus, neperžengdamas tarnybos
         nuostatuose arba darbo sąlygose nustatytų ribų ir laikydamasis juose numatytų sąlygų“.

      11     1958 m. balandžio 15 d. Tarybos reglamento Nr. 1 nustatančio kalbas, kurios turi būti vartojamos Europos Ekonominėje Bendrijoje
         (OL 17, 1958, p. 385), iš dalies pakeisto Aktu dėl Austrijos Respublikos, Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės stojimo
         sąlygų ir sutarčių, kuriomis grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų (OL C 241, 1994, p. 21 ir OL L 1, 1995, p. 1),
         1 straipsnyje numatyta:

      „Bendrijos institucijų oficialiosios ir darbo kalbos yra anglų, danų, graikų, ispanų, italų, olandų, portugalų, prancūzų,
         suomių, švedų ir vokiečių.“

      12     2002 m. vasario 28 d. Tarybos sprendimas 2002/187/TVR, įkuriantis Eurojustą siekiant sustiprinti kovą su sunkiais nusikaltimais
         (OL L 63, p. 1, toliau – sprendimas), yra pagrįstas Europos Sąjungos sutartimi, būtent ES 31 straipsniu ir ES 34 straipsnio
         2 dalies c punktu. Sprendimo 1 straipsnyje numatyta, kad Eurojustas yra Europos Sąjungos organas, turintis juridinio asmens
         statusą.

      13     Pagal šio sprendimo 2 straipsnį Eurojustą sudaro kiekvienos valstybės narės patvirtintas pagal savo teisinę sistemą nacionalinis
         narys, kuris yra prokuroras, teisėjas arba atitinkamos kompetencijos policijos pareigūnas.

      14     To paties sprendimo 3 straipsnyje nustatyti Eurojusto tikslai yra stimuliuoti ir gerinti valstybių narių kompetentingų institucijų
         tyrimų ir patraukimo baudžiamojon atsakomybėn minėtose valstybėse koordinavimą, gerinti šių valdžios institucijų bendradarbiavimą,
         visų pirma padedant teikti tarptautinę savitarpio teisinę pagalbą ir įgyvendinant prašymus dėl ekstradicijos, taip pat remti
         šias valdžios institucijas, kad jų tyrimai ir patraukimas baudžiamojon atsakomybėn būtų veiksmingesni. Prireikus Eurojustas
         gali padėti tyrimams ir patraukimui baudžiamojon atsakomybėn, jeigu tai susiję su valstybe nare ir Bendrijai nepriklausančia
         šalimi arba valstybe nare ir Bendrija.

      15     Sprendimo 30 straipsnis „Personalas“ numato:
      „1.      Eurojusto personalui galioja Europos Bendrijų pareigūnams ir kitiems darbuotojams taikomos taisyklės ir nuostatai, visų pirma
         dėl jų samdymo ir statuso.

      2.      Eurojusto personalą sudaro darbuotojai, pasamdyti pagal šio straipsnio 1 dalyje nurodytas taisykles ir nuostatus, atsižvelgiant
         į visus Reglamentu (EEB, Euratomas, EAPB) Nr. 259/68 <...> nustatytų Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatų 27 straipsnyje
         išvardytus kriterijus, įskaitant jų geografinį pasiskirstymą. <...>

      3.      Personalas, pavaldus kolegijai, savo uždavinius vykdo atsižvelgdamas į Eurojusto tikslus ir įgaliojimus <...>.“
      16     Šio sprendimo 31 straipsnis „Vertimo žodžiu ir raštu pagalba“ nustato:
      „1.      Eurojusto posėdžiams taikomi oficialieji Sąjungos susitarimai dėl kalbų (versijoje ispanų k.: „El régimen lingüístico de las
         instituciones de la Comunidad Europea será aplicable a Eurojust“).

      2.      32 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje nurodyta metinė ataskaita Tarybai rengiama Sąjungos institucijų oficialiosiomis
         kalbomis.“

      17     Kitų Europos Bendrijų darbuotojų įdarbinimo sąlygų (toliau – Kitų darbuotojų įdarbinimo sąlygos) 12–15 straipsniai nustato
         jų samdymo sąlygas. 12 straipsnis nustato:

      „1.      Samdant laikinuosius darbuotojus siekiama užtikrinti, kad institucijoje dirbtų geriausių sugebėjimų, darbingiausi ir sąžiningiausi
         asmenys, pasamdyti iš Europos Bendrijoms priklausančių valstybių narių piliečių ir laikantis kuo platesnės geografijos principo.

      <…>
      2.       Laikinasis darbuotojas gali būti pasamdytas tik tada, jei jis:
      <...>
      e)      pateikia įrodymų, kad labai gerai moka vieną iš Europos Sąjungos kalbų ir patenkinamai moka kitą Europos Sąjungos kalbą tiek,
         kiek reikia pareigoms atlikti.“

      18     Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatų (toliau – Pareigūnų nuostatai) 91 straipsnis, taikomas laikiniesiems darbuotojams
         pagal Kitų darbuotojų įdarbinimo sąlygų 73 straipsnį, kuris nurodo Pareigūnų nuostatų VII antraštinės dalies nuostatas dėl
         apeliacijų, patikslina pareigūnų ieškinių Teisingumo Teismui priimtinumo sąlygas. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką
         ieškinius gali pateikti atvirų konkursų arba atrankos procedūrų kandidatai, nesvarbu, ar jie yra Bendrijų darbuotojai (žr.
         šiuo klausimu 1965 m. kovo 31 d. Sprendimą Vandevyvere prieš Parlamentą, 23/64, Rink. p. 205, 214).

      19     2003 m. vasario 13 d. Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje buvo išspausdinti ginčijami kvietimai teikti kandidatūras. Šiuose kvietimuose teikti kandidatūras pateikti tokie kalbų mokėjimo
         reikalavimai:

      –       duomenų apsaugos pareigūno pareigybei (OL C 34 A, p. 1) – „puikus anglų ir prancūzų kalbų mokėjimas; sugebėjimas dirbti kitomis
         Europos Bendrijų kalbomis būtų privalumas“,

      –       apskaitos pareigūno pareigybei (OL C 34 A, p. 4) – „labai geras vienos iš oficialų Europos Bendrijų kalbos mokėjimas ir patenkinamas
         kitos Bendrijų kalbos mokėjimas, įskaitant ir patenkinamas anglų kalbos žinias“,

      –       Europos teisminio tinklo informacinių technologijų ir informatikos eksperto (interneto svetainės administratoriaus) pareigybei
         (OL C 34 A, p. 6) – „geras anglų kalbos mokėjimas yra privalomas, sugebėjimas bendrauti mažiausiai dviejomis oficialiosiomis
         Europos Bendrijų kalbomis, kurių viena – prancūzų, neabejotinai būtų privalumas“,

      –       patarėjo teisės klausimais pareigybei (OL C 34 A, p. 11) – „puikus anglų ir prancūzų kalbų mokėjimas; sugebėjimas dirbti kitomis
         Europos Bendrijų kalbomis būtų privalumas“,

      –       bibliotekininko ir (arba) archyvaro pareigybei (OL C 34 A, p. 13) – jokių ypatingų reikalavimų,
      –       spaudos atstovo pareigybei (OL C 34 A, p. 16) – „sugebėjimas bendrauti bent jau anglų ir prancūzų kalbomis, kitų oficialiųjų
         Europos Bendrijų kalbų mokėjimas būtų privalumas“;

      –       bendrosios administracijos sekretoriaus pareigybė (OL C 34 A, p. 18), „labai geras anglų ir prancūzų kalbų mokėjimas, patenkinamas
         kitų Bendrijų kalbų mokėjimas neabejotinai būtų privalumas“.

      20     Šiuose kvietimuose teikti kandidatūras nurodyta, kad paraiškas kandidatai turi užpildyti savo gimtąja ir anglų kalbomis. Be
         to, prie šios paraiškos turi būti pridėtas motyvacinis laiškas ir curriculum vitae, surašyti tik anglų kalba.

       Ieškinio pagrindai
      21     Ispanijos Karalystė motyvuoja savo ieškinį trimis pagrindais.
      22     Pirmasis ieškinio pagrindas pagrįstas Kitų darbuotojų įdarbinimo sąlygų 12 straipsnio 2 dalies e punkto, pagal kurį iš kandidatų
         galima reikalauti tik vienos kalbos, t. y. paprastai gimtosios, labai gero mokėjimo, taip pat patenkinamo kitos, pačių kandidatų
         pasirinktos kalbos mokėjimo, pažeidimu.

      23     Antrasis ieškinio pagrindas yra pagrįstas sprendimo 31 straipsnyje nurodytu Eurojustui taikomų susitarimų dėl kalbų pažeidimu.
         Šiuos susitarimus nustato Reglamentas Nr. 1, kurio 1 straipsnyje išvardijamos institucijų oficialiosios ir darbo kalbos. Kadangi
         nė viena šio sprendimo nuostata nenurodo, kad Eurojusto darbo kalbos yra anglų ir prancūzų, Eurojusto nariai ir šio organo
         sekretoriato personalas gali dirbti visomis Europos Sąjungos oficialiosiomis kalbomis. Iš to išplaukia, kad kvietimas teikti
         kandidatūras pažeidžia Eurojustui taikomus susitarimus dėl kalbų.

      24     Trečiasis ieškinio pagrindas pagrįstas EB 12 straipsnyje įtvirtinto nediskriminacijos principo pažeidimu bei pareigos motyvuoti
         pažeidimu. Ispanijos Karalystė šiuo klausimu teigia, kad reikalavimas kandidatams užpildyti tam tikrus dokumentus anglų kalba,
         taip pat kvietimuose teikti kandidatūras pateikti anglų ir prancūzų kalbų mokėjimo reikalavimai yra akivaizdi diskriminacija
         dėl priklausymo vienai ar kitai valstybei, nes sudaro palankesnes sąlygas tiems kandidatams, kurių gimtoji kalba yra anglų
         arba prancūzų. Palankesnis šių dviejų kalbų traktavimas negali būti nei pateisintas, nei pagrįstas, o tai šiuo požiūriu yra
         EB 253 straipsnyje numatytos pareigos motyvuoti pažeidimas.

       Dėl ieškinio priimtinumo
       Šalių argumentai
      25     Prieš pateikdamas savo argumentus iš esmės Eurojustas pareiškė prieštaravimą dėl priimtinumo, kurį reikia įvertinti.
      26     Eurojustas teigia, kad ieškinys yra nepriimtinas, nes nėra jokio teisinio pagrindo, leidžiančio jį pateikti.
      27     Pirma, šis ieškinys negali būti pagrįstas EB 230 straipsniu, nes teisės aktų, kurių teisėtumą gali tikrinti Teisingumo Teismas,
         sąraše nėra tų, kuriuos priima Eurojustas, kuris yra juridinio asmens statusą turintis Europos Sąjungos organas.

      28     Antra, ieškinys negali būti pagrįstas ES 35 straipsnio 6 dalimi, nes ginčijami teisės aktai nėra nei pamatinis, nei kitoks
         šioje nuostatoje numatytas sprendimas.

      29     Trečia, ieškinys negali būti pagrįstas Pareigūnų nuostatų 91 straipsniu, nes nors pagal šį straipsnį leidžiama kandidatui
         apskųsti kvietimą teikti kandidatūras, jis nesuteikia teisės valstybei narei pareikšti ieškinio dėl teisės aktų, tariamai
         darančių žalą asmenims, kuriems taikomi šie nuostatai.

      30     Ketvirta, ieškinys negali būti pagrįstas sprendimu, nes jis nesuteikia teisės Teisingumo Teismui priimti sprendimų dėl Eurojusto
         teisės aktų.

      31     Galiausiai ieškinys negali būti pagrįstas ES 35 straipsnio 7 dalimi, nes tai nėra ieškinys dėl sprendimo 31 straipsnio 1 dalies
         išaiškinimo, pareikštas pagal ES 35 straipsnio 7 dalyje numatytą procedūrą.

      32     Ispanijos Karalystė primena, kad Bendrija yra teisinė bendrija, kurios teisės aktams taikoma teisminė kontrolė (2002 m. liepos
         25 d. Sprendimo Unión de Pequeños Agricultoresn prieš Tarybą, C‑50/00 P, Rink. p. I‑6677, 38 punktas), ir mano, kad joks juridinio asmens, kuriam taikoma Bendrijos teisė, statusą turinčio
         organo išleistas teisės aktas negali išvengti teisminės kontrolės.

      33     Ji pripažįsta, kad pagal ES 35 ir 46 straipsnius Teisingumo Teismo jurisdikcija trečiojo ramsčio srityje yra ribota. Tačiau
         negali būti laikoma, kad ginčijami kvietimai teikti kandidatūras yra teisės aktai, priimti šioje srityje, todėl Teisingumo
         Teismui negali būti taikomos šios sąlygos šių teisės aktų priežiūros srityje.

      34     Tačiau Ispanijos Karalystė Teisingumo Teismo prašo savo nuožiūra pasirinkti tinkamiausią šio ieškinio teisinį pagrindą ir
         bet kuriuo atveju, nepaisant galimos klaidos, kurią ji galėjo padaryti rinkdamasi teisinį pagrindą, nepaskelbti šio ieškinio
         nepriimtino bei išspręsti bylą iš esmės.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      35     Pirmiausia reikia pažymėti, kad ieškovas turi pasirinkti savo ieškinio teisinį pagrindą, o ne pats Bendrijos teismas – tinkamiausią
         teisinį pagrindą (žr. šiuo klausimu 1974 m. spalio 8 d. Teisingumo Teismo sprendimą Union syndicale ir kt. prieš Tarybą, 175/73, Rink. p. 917 ir 1998 m. birželio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Keeling prieš VRDT, T‑148/97, Rink. p. II‑2217). Iš ieškinio matyti, kad ieškovas jį pagrindė EB 230 straipsniu. Todėl šio ieškinio priimtinumą
         reikia įvertinti pagal šią nuostatą.

      36     Iš EB 230 straipsnio aišku, kad Teisingumo Teismas „prižiūri Europos Parlamento ir Tarybos bendrai priimtų, Tarybos, Komisijos
         ir ECB priimtų teisės aktų, išskyrus rekomendacijas ir nuomones, ir Europos Parlamento aktų, galinčių turėti teisinių padarinių
         trečiosioms šalims, teisėtumą“.

      37     Reikia pripažinti, kad pagal minėtą straipsnį šiuo ieškiniu ginčijamų teisės aktų nėra tų teisės aktų, kurių teisėtumą gali
         prižiūrėti Teisingumo Teismas, sąraše.

      38     Be to, ES 41 straipsnis nenumato, kad EB 230 straipsnis yra taikomas nuostatoms dėl policijos ir teismų bendradarbiavimo baudžiamosiose
         bylose pagal Europos Sąjungos sutarties VI antraštinę dalį, nes Teisingumo Teismo galios šioje srityje yra apibrėžtos ES 35 straipsnyje,
         kurį nurodo ES 46 straipsnio b punktas.

      39     Bet kuriuo atveju Ispanijos Karalystė prieštarauja, kad ginčijami kvietimai teikti kandidatūras būtų laikomi teisės aktais,
         priimtais pagal Europos Sąjungos sutarties VI antraštinę dalį.

      40     Taigi ieškinys, pateiktas pagal EB 230 straipsnį, negali būti priimtinas.
      41     Dėl teisės į veiksmingą teisminę apsaugą teisinėje Bendrijoje, kuri, Ispanijos Karalystės teigimu, reikalauja, kad juridinio
         asmens statusą turinčio organo, kuriam taikoma Bendrijos teisė, sprendimų teisėtumą tikrintų teismai, pažymėtina, kad šioje
         byloje ginčijami teisės aktai nėra atleisti nuo teisminės kontrolės.

      42     Iš tikrųjų iš sprendimo 30 straipsnio aišku, kad Eurojusto personalui galioja Europos Bendrijų pareigūnams ir kitiems darbuotojams
         taikomos taisyklės ir Pareigūnų nuostatai. Dėl to pagal nusistovėjusią teismo praktiką pagrindiniai suinteresuotieji asmenys,
         t. y. kandidatai į įvairias pareigybes, nurodytas ginčijamuose kvietimuose teikti kandidatūras, gali kreiptis į Bendrijos
         teismą pagal Pareigūnų nuostatų 91 straipsnyje numatytas sąlygas (žr. minėtą sprendimą Vandevyvere prieš Parlamentą, p. 214).

      43     Pareiškus tokį ieškinį, pagal Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnį valstybės narės gali įstoti į Teisingumo Teisme nagrinėjamas
         bylas ir prireikus pagal to paties statuto 56 straipsnio antrąją ir trečiąją pastraipas pateikti apeliacinį skundą dėl Pirmosios
         instancijos teismo sprendimo.

      44     Remiantis tuo, kas išdėstyta, ieškinys yra nepriimtinas.
       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      45     Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to prašė. Kadangi Eurojustas prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Ispanijos Karalystė pralaimėjo bylą, pastaroji
         turi jas padengti. Remiantis Procedūros reglamento 69 straipsnio 4 dalimi, Suomijos Respublika, kuri įstojo į bylą, pati padengia
         savo išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Ieškinys yra nepriimtinas.
      2.      Priteisti iš Ispanijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Nurodyti Suomijos Respublikai padengti savo pačios išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: ispanų.