title: 2009 m. vasario 19 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Koldo Gorostiaga Atxalandabaso prieš Europos Parlamentą. # Apeliacinis skundas - Europos Parlamento narių išlaidų kompensavimo ir išmokų mokėjimo taisyklės - Neteisėtai išmokėtų sumų išieškojimas įskaitymu - Pirmosios instancijos teismo sprendimo vykdymas - Teisė į nešališką teismą - Res judicata galia - Gero administravimo principas. # Byla C-308/07 P.

text:
      Byla C‑308/07 P
      Koldo Gorostiaga Atxalandabaso
      prieš
      Europos Parlamentą
      „Apeliacinis skundas – Europos Parlamento narių išlaidų kompensavimo ir išmokų mokėjimo taisyklės – Neteisėtai išmokėtų sumų išieškojimas įskaitymu – Pirmosios instancijos teismo sprendimo vykdymas – Teisė į nešališką teismą – Res judicata galia – Gero administravimo principas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Procedūra – Motyvuota nutartimi priimtas sprendimas – Ginčijimas – Sąlygos
      (Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 111 straipsnis)
      2.        Bendrijos teisė – Principai – Pagrindinės teisės – Teisingumo Teismo užtikrinamas laikymasis – Atsižvelgimas į Europos žmogaus
            teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvenciją – Kiekvieno asmens teisė į teisingą procesą
      (ES 6 straipsnio 2 dalis)
      3.        Ieškinys dėl panaikinimo – Sprendimas dėl panaikinimo – Poveikis – Dalinis panaikinimas
      (EB 231 straipsnio pirmoji pastraipa)
      1.        Pats procedūros, numatytos Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 111 straipsnyje, taikymas nepažeidžia teisės
         į teisingą ir veiksmingą teismo procesą, nes ši nuostata taikoma tik tose bylose, kuriose Pirmosios instancijos teismas akivaizdžiai
         neturi jurisdikcijos nagrinėti ieškinio, arba jeigu ieškinys yra akivaizdžiai nepriimtinas ar akivaizdžiai teisiškai nepagrįstas.
         Todėl jei ieškovas mano, kad Pirmosios instancijos teismas neteisingai taikė šį 111 straipsnį, jis turi ginčyti tai, kaip
         Pirmosios instancijos teismas vertino šios nuostatos taikymo sąlygas.

      Kai ieškovas kritikuoja tik tai, kad Pirmosios instancijos teismas bylą išsprendė motyvuota nutartimi, ir visiškai neužsimena
         apie minėto 111 straipsnio taikymo sąlygas bei neginčija skundžiamoje nutartyje Pirmosios instancijos teismo pateikto šio
         straipsnio aiškinimo, jo nurodytą apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

      (žr. 36–38 punktus)
      2.        Teisė į teisingą bylos nagrinėjimą, kuri visų pirma išplaukia iš Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos
         6 straipsnio 1 dalies, yra pagrindinė teisė, kurią Europos Sąjunga gerbia kaip bendrąjį principą pagal ES 6 straipsnio 2 dalį.
         Ši teisė būtinai reiškia kiekvieno asmens teisę, kad jo byla būtų nagrinėjama nepriklausomo ir nešališko teismo. Todėl garantijos
         dėl teismo sudėties yra kertinis teisės į teisingą bylos nagrinėjimą akmuo ir Bendrijos teismas visų pirma turi patikrinti,
         ar ši teisė užtikrinama, kai remiamasi jos pažeidimu ir ginčas šiuo klausimu iš pirmo žvilgsnio neatrodo akivaizdžiai nereikšmingas.

      Tačiau aplinkybės, jog teisėjai, kurie pirmą kartą nagrinėjo bylą, dalyvauja kitoje teismo sudėtyje, iš naujo nagrinėjančioje
         tą pačią bylą, pačios savaime negalima laikyti nesuderinama su teisės į teisingą bylos nagrinėjimą reikalavimais. Visų pirma
         tai, kad vienas ar keli teisėjai dalyvauja dviejose teismo sudėtyse iš eilės ir jose vykdo tas pačias funkcijas, pavyzdžiui,
         pirmininko ar teisėjo pranešėjo, savaime neturi įtakos vertinant, ar laikytasi nešališkumo reikalavimo, nes šios funkcijos
         įgyvendinamos, kadangi  teismas posėdžiauja kaip kolegija. Tai a fortiori taikytina atvejams, kai dvi teismo sudėtys iš eilės turi nagrinėti ne tą pačią bylą, bet dvi skirtingas bylas, turinčias
         tam tikrą ryšį.

      Be to, svarbu pažymėti, kad nešališkumo reikalavimas iš tiesų apima du aspektus. Pirma, teismas turi būti subjektyviai nešališkas,
         t. y. nė vienas jo narys neturi parodyti tendencingumo ar išankstinio nusistatymo kurios nors šalies atžvilgiu; asmeninis
         nešališkumas preziumuojamas, kol neįrodyta kitaip. Antra, teismas turi būti objektyviai nešališkas, t. y. pateikti pakankamas
         garantijas, kad šiuo atžvilgiu būtų užkirstas kelias bet kokioms pagrįstoms abejonėms.

      (žr. 41–46 punktus)
      3.        Dalinis akto panaikinimas neužkirta kelio tęsti procedūrą, kuria siekiama pakeisti tokį aktą kitu, nuo tos konkrečios stadijos,
         kai buvo padarytas nustatytas pažeidimas, nebūtinai paveikiant parengiamąsias priemones. Be to, aktas įgyja anksčiau priimto
         akto res judicata galią tiek, kiek jame tiesiog pakartojama šio ankstesnio akto dalis, kuri nebuvo panaikinta.

      (žr. 56, 58 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. vasario 19 d.(*)

      „Apeliacinis skundas – Europos Parlamento narių išlaidų kompensavimo ir išmokų mokėjimo taisyklės – Neteisėtai išmokėtų sumų išieškojimas įskaitymu – Pirmosios instancijos teismo sprendimo vykdymas – Teisė į nešališką teismą – Res judicata galia – Gero administravimo principas“
      Byloje C‑308/07 P
      dėl 2007 m. liepos 2 d. pagal Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo
      Koldo Gorostiaga Atxalandabaso, buvęs Europos Parlamento narys, gyvenantis Saint-Pierre-d’Irube (Prancūzija), atstovaujamas advokato D. Rouget,

      ieškovas,
      dalyvaujant kitai proceso šaliai:
      Europos Parlamentui, atstovaujamam iš pradžių C. Karamarcos, H. Krück ir D. Moore, vėliau H. Krück, D. Moore ir A. Padowska,

      atsakovui pirmojoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai A. Tizzano (pranešėjas), A. Borg Barthet, E. Levits ir J.‑J. Kasel,
      generalinė advokatė V. Trstenjak,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. birželio 5 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2008 m. rugsėjo 11 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Apeliaciniu skundu K. Gorostiaga Atxalandabaso prašo panaikinti 2007 m. balandžio 24 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos
         teismo nutartį Gorostiaga Atxalandabaso prieš Parlamentą (T‑132/06, Rink. p. II‑0000, toliau – skundžiama nutartis), kuria Pirmosios instancijos teismas atmetė kaip iš dalies akivaizdžiai
         nepriimtiną ir iš dalies akivaizdžiai nepagrįstą jo ieškinį, kuriuo buvo prašoma panaikinti 2006 m. kovo 22 d. Europos Parlamento
         generalinio sekretoriaus sprendimą, ištaisantį tam tikrų ieškovui kompensuotų Parlamento nario išlaidų ir išmokėtų išmokų
         išieškojimo procedūrą (toliau – ginčijamas sprendimas).

       Teisinis pagrindas
      2        Europos Parlamento narių išlaidų kompensavimo ir išmokų mokėjimo taisyklių (toliau – FID taisyklės) 27 straipsnio 3 ir 4 dalyse
         numatyta:

      „3. Jeigu generalinis sekretorius, pasitaręs su kvestoriais, įsitikina, kad pagal šiose taisyklėse numatytas išmokas (Europos
         Parlamento) nariams buvo netinkamai išmokėtos sumos, jis duoda nurodymus dėl tų sumų sugrąžinimo iš atitinkamo nario.

      4. Išimtiniais atvejais ir generalinio sekretoriaus po konsultacijos su kvestoriais siūlymu biuras, remdamasis Finansinio
         reglamento 73 straipsniu bei jo įgyvendinimo taisyklėmis, gali pavesti generaliniam sekretoriui laikinai sustabdyti išmokų
         mokėjimą nariui, kol šis grąžins netinkamai jam išmokėtas sumas.

      Biuro sprendimas priimamas atsižvelgiant į efektyvų nario pareigų vykdymą ir deramą institucijos funkcionavimą. Prieš priimant
         sprendimą išklausoma nario nuomonė.“

      3        2002 m. birželio 25 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 1605/2002 dėl Europos Bendrijų bendrajam biudžetui taikomo finansinio
         reglamento (OL L 248, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 4 t., p. 74, toliau – finansinis reglamentas)
         71 straipsnio 2 dalis suformuluota taip:

      „Komisijai mokami nuosavieji ištekliai bei tikrai patvirtinta tiksli gautina suma nustatoma apskaitos pareigūnui siunčiamame
         vykdomajame rašte sumoms išieškoti, po to skolininkui siunčiamoje debeto avizoje; abu dokumentus parengia leidimus duodantis
         pareigūnas.“

      4        Finansinio reglamento 73 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje nurodyta:

      „Apskaitos pareigūnas išieško sumas, į Bendrijos reikalavimus skolininkui įskaitydamas tolygią tikrai ir tiksliai nustatytą
         sumą, kurią pačiam skolininkui turi grąžinti Bendrijos.“

      5        2002 m. gruodžio 23 d. Komisijos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 2342/2002, nustatančio išsamias Reglamento Nr. 1605/2002 įgyvendinimo
         taisykles (OL L 357, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių kalba, 1 sk., 4 t., p. 145), 83 straipsnyje numatyta:

      „Bet kuriuo procedūros metu apskaitos pareigūnas, pranešęs atsakingajam leidimus duodančiam pareigūnui ir skolininkui, išieško
         nustatytas gautinas sumas tarpuskaitos būdu tais atvejais, kai skolininkas Bendrijoms taip pat turi pretenziją, kuri yra tikra,
         įvertinta tam tikra nustatyta suma ir kurios grąžinimo terminas yra suėjęs bei susijusi su suma, nustatyta mokėjimo pervedime.“
         (Pataisytas vertimas)

      6        2005 m. balandžio 27 d. Parlamento biuro (toliau – biuras) priimtų Europos Parlamento biudžeto vykdymo vidaus taisyklių 5 straipsnio
         3 ir 4 dalyse numatyta:

      „3. Pirmininko atstovaujamo Parlamento sprendimu dėl įgaliojimo generalinis sekretorius yra paskiriamas pagrindiniu įgaliotuoju
         leidimus duodančiu pareigūnu. Tačiau sprendimas atsisakyti nustatytos gautinos sumos išieškojimo pagal Įgyvendinimo taisyklių
         87 straipsnio 4 dalies pirmąją pastraipą priklauso Pirmininko kompetencijai.

      4. Pagrindinis įgaliotasis leidimus duodantis pareigūnas suteikia įgaliojimus įgaliotiesiems leidimus duodantiems pareigūnams.
         Įgaliotieji leidimus duodantys pareigūnai suteikia įgaliojimus perįgaliotiesiems leidimus duodantiems pareigūnams.“

       Faktinės bylos aplinkybės
      7        Ieškovas yra buvęs Europos Parlamento narys, vykdęs savo įgaliojimus per penktą Parlamento kadenciją (1999–2004 m.). Atlikus
         sumų, kurias ieškovas gavo sekretorių paslaugų išlaidoms kompensuoti, panaudojimą pateisinančių dokumentų auditą, Parlamento
         generalinis sekretorius (toliau – generalinis sekretorius) 2004 m. vasario 24 d. Sprendimu konstatavo, kad šiam Parlamento
         nariui buvo neteisėtai išmokėta 176 576 eurų suma. Generalinis sekretorius taip pat nustatė Parlamentui grąžintiną 118 360,18 euro
         sumą, nes ieškovas dalį savo skolos jau buvo grąžinęs.

      8        Tuo pačiu 2004 m. vasario 24 d. Sprendimu generalinis sekretorius pažymėjo, kad pagal FID taisyklių 16 straipsnio 2 dalį ir
         27 straipsnio 3 dalį reikia išieškoti 118 360,18 euro sumą, įskaitant ieškovo įgaliojimams vykdyti mažiausiai svarbias Parlamento
         išmokas, t. y. dalį išmokų bendroms išlaidoms ir dalį dienpinigių. Be to, minėtu sprendimu nustatyta, kad pasibaigus ieškovo
         Parlamento nario mandatui likusios grąžintinos sumos išieškomos iš pereinamojo laikotarpio išeitinės pašalpos bei visų kitų
         jam mokėtinų išmokų.

      9        2004 m. balandžio 20 d. ieškovas pareiškė ieškinį Pirmosios instancijos teisme, prašydamas panaikinti 2004 m. vasario 24 d.
         Sprendimą.

      10      2005 m. gruodžio 22 d. Sprendimu Gorostiaga Atxalandabaso prieš Parlamentą (T‑146/04, Rink. p. II‑5989, toliau – sprendimas Gorostiaga) Pirmosios instancijos teismas iš dalies panaikino 2004 m. vasario 24 d. Sprendimą.

      11      Visų pirma Pirmosios instancijos teismas savo sprendimo 84 punkte pažymėjo, kad 2004 m. vasario 24 d. Sprendimą iš esmės sudaro
         dvi dalys, t. y., pirma, generalinio sekretoriaus konstatavimas, jog šiame sprendime nurodytos sumos buvo neteisėtai išmokėtos
         ieškovui ir jas reikia išieškoti ir, antra, sprendimas vykdyti šį išieškojimą, taikant ieškovui mokėtinų išmokų įskaitymą.

      12      Tuomet Pirmosios instancijos teismas atmetė visus ieškinio pagrindus dėl 2004 m. vasario 24 d. Sprendimo pirmos dalies, t. y.
         susijusius su ieškovo pareigos grąžinti Parlamentui šiame sprendime nurodytą sumą buvimu ir apimtimi.

      13      Galiausiai, kalbant apie 2004 m. vasario 24 d. Sprendimo antrą dalį, Pirmosios instancijos teismas sprendimo Gorostiaga 97 punkte nusprendė:

      „<...> Kadangi generalinis sekretorius neturėjo kompetencijos nurodyti vykdyti nagrinėjamą įskaitymą neturėdamas pagal (FID taisyklių
         27 straipsnio 4 dalį) numatytą procedūrą duotų biuro nurodymų veikti, (2004 m. vasario 24 d.) sprendimas turi būti panaikintas
         tiek, kiek juo nurodoma vykdyti tokį įskaitymą.“

      14      Dėl sprendimo Gorostiaga apeliacinis skundas pareikštas nebuvo.

      15      Taikydamas minėtą sprendimą biuras 2006 m. vasario 1 d. Sprendimu pagal FID taisyklių 27 straipsnio 4 dalį pavedė generaliniam
         sekretoriui vykdyti ieškovui neteisėtai išmokėtų sumų išieškojimą.

      16      2006 m. kovo 22 d. laišku generalinis sekretorius ieškovui perdavė ginčijamą sprendimą, kurio turinys iš esmės yra toks pats
         kaip 2004 m. vasario 24 d. Sprendimo.

      17      Ginčijamo sprendimo rezoliucinės dalies 1 punkte numatyta, kad pagal finansinio reglamento 73 straipsnį Parlamento apskaitos
         pareigūnui pavedama vykdyti 118 360,18 euro sumos, kurią ieškovas skolingas Parlamentui, išieškojimą. Šio sprendimo rezoliucinės
         dalies 1 ir 2 punktuose patikslinama, kad ieškovui neteisėtai išmokėtų sumų išieškojimas gali būti vykdomas įskaitant įvairias
         ieškovui mokėtinas išmokas ir kitus mokėjimus.

       Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiama nutartis
      18      Ieškovas pareiškė ieškinį, prašydamas panaikinti ginčijamą sprendimą ir priteisti iš Parlamento bylinėjimosi išlaidas, kurį
         Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2006 m. gegužės 12 dieną.

      19      Savo ieškiniui pagrįsti ieškovas nurodė vienuolika pagrindų, kuriuos visus Pirmosios instancijos teismas atmetė. Toliau bus
         nagrinėjami tik tie pagrindai, kurių atmetimas ginčijamas šiuo apeliaciniu skundu.

      20      Pirmuoju pagrindu, susijusiu su res judicata galios pažeidimu, ieškovas iš esmės teigia, kad ginčijamu sprendimu nebuvo galima teisėtai ištaisyti procedūros, kurią Pirmosios
         instancijos teismas pripažino neteisėta dėl kompetencijos neturėjimo.

      21      Šiuo atžvilgiu skundžiamos nutarties 30 ir 32 punktuose Pirmosios instancijos teismas nutarė:

      „30.      <...> Atsižvelgiant į FID taisyklių 27 straipsnio 4 dalį, išaiškintą sprendimo Gorostiaga 86–97 punktuose, generalinis sekretorius, pagal šią nuostatą biurui jam pavedus vykdyti atitinkamų sumų išieškojimą, galėjo
         teisėtai priimti (ginčijamą) sprendimą <...>

      <...>
      32.      Dėl 40 398,80 euro išskaitos <...> akivaizdu, kad priėmus sprendimą Gorostiaga ji neteko teisinio pagrindo. Tačiau dėl šios aplinkybės neišnyksta ieškovo skola Parlamentui, kuri siekia 118 360,18 euro,
         nes klausimas, ar ši skola gali būti iš dalies grąžinta įskaitymu <...>, yra atskiras <...>“

      22      Todėl ieškovo nurodytą pirmąjį ieškinio pagrindą Pirmosios instancijos teismas atmetė kaip akivaizdžiai nepagrįstą.

      23      Trečiuoju ieškinio pagrindu ieškovas tam, kad paaiškintų neturėjimą galimybės pateikti tam tikras jo patirtas išlaidas pateisinančių
         įrodymų, rėmėsi force majeure.

      24      Pirmosios instancijos teismas atmetė šį pagrindą kaip akivaizdžiai nepriimtiną, nes juo buvo keliamos abejonės dėl sprendimo
         Gorostiagares judicata galios (skundžiamos nutarties 49–54 punktai). Iš tiesų, remiantis šiuo sprendimu, generalinis sekretorius teisėtai konstatavo,
         jog atitinkamos sumos buvo neteisėtai išmokėtos ieškovui ir todėl turėjo būti išieškotos.

      25      Galiausiai septintojo ieškinio pagrindo pirmąja dalimi ieškovas kritikavo aplinkybę, kad Parlamentas nepranešė jam apie 2006 m.
         vasario 1 d. biuro sprendimą. Todėl Parlamentas pažeidė 2001 m. rugsėjo 6 d. priimto Geros administracinės elgsenos kodekso
         (toliau – Geros elgsenos kodeksas) 20 straipsnį, kuriame įtvirtinta pareiga raštu pranešti apie piliečių teisėms ar interesams
         įtakos turinčius sprendimus.

      26      Pirmosios instancijos teismas šį pagrindą atmetė, skundžiamos nutarties 72 ir 73 punktuose nutardamas:

      „72. Kalbant apie pranešimą dėl 2006 m. vasario 1 d. biuro sprendimo, pakanka pažymėti, kad tai nėra ieškovui neigiamą poveikį
         darantis galutinis sprendimas. <...>

      73. Dėl su Geros elgsenos kodeksu susijusio teiginio pakanka pastebėti, kad ieškovo nurodomas dokumentas yra tik Parlamento
         rezoliucija, kuria padaromi Europos ombudsmeno Parlamentui pateikto projekto pakeitimai ir pagal EB 308 straipsnį Komisija
         raginama šiuo klausimu pateikti teisės aktų pasiūlymus. Todėl, neatsižvelgiant į tai, ar tokia nuostata (minėto kodekso 20 straipsnis)
         taip pat taikoma kitiems nei darantiems neigiamą poveikį sprendimams, reikia pabrėžti, kad tai nėra norminio pobūdžio dokumentas.
         Tad šis argumentas turi būti atmestas kaip akivaizdžiai nepagrįstas.“

       Šalių reikalavimai
      27      Apeliaciniu skundu ieškovas Teisingumo Teismo prašo:

      – panaikinti skundžiamą nutartį bei ginčijamą sprendimą ir
      – priteisti iš Parlamento bylinėjimosi išlaidas.
      28      Parlamentas Teisingumo Teismo prašo atmesti apeliacinį skundą kaip akivaizdžiai nepagrįstą ir priteisti iš ieškovo bylinėjimosi
         išlaidas.

       Dėl prašymo atnaujinti rašytinę proceso dalį
      29      2007 m. spalio 31 d. Teisingumo Teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu ieškovas paprašė Teisingumo Teismo atnaujinti rašytinę
         proceso dalį. Pagrįsdamas šį prašymą jis nurodo, kad atsirado nauja faktinė aplinkybė – 2007 m. spalio 17 d. Parlamento laiškas,
         kuriuo, Pirmosios instancijos teismui skundžiama nutartimi atmetus jo ieškinį, jam nurodyta sumokėti 77 961 euro sumą.

      30      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal kartu skaitomus Teisingumo Teismo procedūros reglamento 42 straipsnio 2 dalį ir
         118 straipsnį vykstant procesui negalima pateikti naujų teisinių pagrindų, išskyrus tuos atvejus, kai jie pagrindžiami teisinėmis
         arba faktinėmis aplinkybėmis, kurios tapo žinomos vykstant procesui.

      31      Tačiau šiuo atveju taip nėra. Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, jog faktinės aplinkybės, kurią ieškovas nurodė kaip naują,
         negalima susieti su jokiu iš naujo ar anksčiau ieškovo pateiktu apeliacinio skundo pagrindu. Bet kuriuo atveju ši faktinė
         aplinkybė neturi jokios reikšmės priimant šį sprendimą. Iš tiesų minėtu 2007 m. spalio 17 d. laišku prašydamas sumokėti likusias
         grąžintinas sumas Parlamentas apsiribojo skundžiamos nutarties, kurios atžvilgiu iš esmės nebuvo pateiktas joks prašymas taikyti
         laikinąsias apsaugos priemones ar sustabdyti vykdymą, priėmimo pasekmių taikymu. Be to, pagal Teisingumo Teismo statuto 60 straipsnio
         pirmąją pastraipą ieškovo pateiktas apeliacinis skundas nesustabdo tokios nutarties vykdymo.

      32      Šiomis aplinkybėmis ieškovo prašymą atnaujinti rašytinę proceso dalį reikia atmesti.

       Dėl apeliacinio skundo
      33      Apeliacinį skundą ieškovas grindžia šešiais pagrindais, susijusiais su, pirma, teisės į gynybą, rungimosi principo ir teisės
         į teisingą bylos nagrinėjimą pažeidimu; antra, pagrindinės teisės į nešališką teismą pažeidimu; trečia, klaidingu sprendimo
         Gorostiaga apimties vertinimu; ketvirta, Pirmosios instancijos teismo sistemingu ir automatišku atsisakymu atsižvelgti į jo argumentus,
         dėl kurių prašoma panaikinti ginčijamą sprendimą; penkta, Pirmosios instancijos teismo atsisakymu nagrinėti su force majeure susijusį pagrindą ir galiausiai, šešta, Pirmosios instancijos teismo atsisakymu laikytis gero administravimo principo.

       Dėl pirmojo pagrindo
       Šalių argumentai
      34      Pirmuoju pagrindu ieškovas tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismo sprendimas pagal Procedūros reglamento 111 straipsnį
         išspręsti bylą nutartimi atėmė iš jo galimybę atsakyti į Parlamento argumentus ir būti išklausytam. Be to, Pirmosios instancijos
         teismas, prieš išsprendžiant bylą nutartimi neinformuodamas ieškovo apie tokį sprendimą, atėmė iš jo galimybę ginčyti šį sprendimą.
         Todėl Pirmosios instancijos teismas pažeidė teisę į gynybą, rungimosi principą ir teisę į teisingą bylos nagrinėjimą.

      35      Parlamentas atsikerta, kad Pirmosios instancijos teismas teisingai taikė Procedūros reglamento 111 straipsnį ir niekaip nepažeidė
         ieškovo teisės į gynybą.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      36      Reikia priminti, kad, kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, pats procedūros, numatytos Pirmosios instancijos teismo
         procedūros reglamento 111 straipsnyje, taikymas nepažeidžia teisės į teisingą ir veiksmingą teismo procesą, nes ši nuostata
         taikoma tik tose bylose, kuriose Pirmosios instancijos teismas akivaizdžiai neturi jurisdikcijos nagrinėti ieškinio arba jeigu
         ieškinys yra akivaizdžiai nepriimtinas ar akivaizdžiai teisiškai nepagrįstas. Todėl jei ieškovas mano, kad Pirmosios instancijos
         teismas neteisingai taikė šį 111 straipsnį, jis turi ginčyti tai, kaip Pirmosios instancijos teismas vertino šios nuostatos
         taikymo sąlygas (šiuo klausimu žr. 2005 m. birželio 3 d. Nutarties Killinger prieš Vokietiją ir kt., C‑396/03 P, Rink. p. II‑4967, 9 punktą).

      37      Tačiau šiuo atveju pakanka konstatuoti, jog ieškovas kritikuoja tik tai, kad byla buvo išspręsta motyvuota nutartimi ir visiškai
         neužsimena apie minėto 111 straipsnio taikymo sąlygas bei neginčija skundžiamoje nutartyje Pirmosios instancijos teismo pateikto
         šio straipsnio aiškinimo.

      38      Šiomis aplinkybėmis ieškovo nurodytą pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

       Dėl antrojo pagrindo
       Šalių argumentai
      39      Antruoju pagrindu ieškovas tvirtina, jog buvo pažeista jo teisė į nešališką teismą, įtvirtinta 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje
         pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 6 straipsnyje ir 2000 m. gruodžio 7 d. Nicoje
         paskelbtos Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (OL C 364, p. 1) 47 straipsnyje. Šis pažeidimas buvo padarytas dėl
         bylos, kurioje priimta skundžiama nutartis, paskyrimo teismo sudėčiai, kurios teisėjai, įskaitant pirmininką ir teisėją pranešėją,
         jau posėdžiavo teismo sudėtyje, priėmusioje sprendimą Gorostiaga. Tačiau pagal nešališkumo principą tas pats teisėjas negali nagrinėti bylos dėl tapačių ar pakankamai susijusių su byla,
         dėl kurios jis jau priėmė sprendimą, faktinių aplinkybių, įskaitant bylas toje pačioje instancijoje.

      40      Parlamentas atsikerta, kad ieškovo teiginys neturi jokio teisinio pagrindo ir jo nepatvirtina Bendrijos teismų praktika. Be
         to, jis pabrėžia, kad byla, kurioje buvo priimta skundžiama nutartis, iš esmės susijusi su klausimu, ar Parlamentas įvykdė
         iš sprendimo Gorostiaga kylančias pareigas. Todėl nėra nieko kritikuotino, kad tie patys teisėjai nagrinėjo abi bylas.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      41      Teisė į teisingą bylos nagrinėjimą, kuri visų pirma išplaukia iš Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos
         6 straipsnio 1 dalies, yra pagrindinė teisė, kurią Europos Sąjunga gerbia kaip bendrąjį principą pagal ES 6 straipsnio 2 dalį
         (2007 m. birželio 26 d. Sprendimo Ordre des barreaux francophones et germanophone ir kt., C‑305/05, Rink. p. I‑5305, 29 punktas bei 2008 m. liepos 1 d. Sprendimo Chronopost ir La Poste prieš UFEX ir kt., C‑341/06 P ir C‑342/06 P, Rink. p. I‑0000, 44 punktas).

      42      Ši teisė būtinai reiškia kiekvieno asmens teisę, kad jo byla būtų nagrinėjama nepriklausomo ir nešališko teismo. Todėl, kaip
         Teisingumo Teismas yra pažymėjęs, garantijos dėl teismo sudėties yra kertinis teisės į teisingą bylos nagrinėjimą akmuo ir
         Bendrijos teismas visų pirma turi patikrinti, ar ši teisė užtikrinama, kai remiamasi jos pažeidimu ir ginčas šiuo klausimu
         iš pirmo žvilgsnio neatrodo akivaizdžiai nereikšmingas (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Chronopost ir La Poste prieš UFEX ir kt. 46–48 punktus).

      43      Tačiau iš Teisingumo Teismo praktikos taip pat matyti, kad aplinkybės, jog teisėjai, kurie pirmą kartą nagrinėjo bylą, dalyvauja
         kitoje teismo sudėtyje, iš naujo nagrinėjančioje tą pačią bylą, pačios savaime negalima laikyti nesuderinama su teisės į teisingą
         bylos nagrinėjimą reikalavimais (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Chronopost ir La Poste prieš UFEX ir kt. 58 ir 59 punktus bei nurodytą Europos žmogaus teisių teismo praktiką).

      44      Visų pirma aplinkybė, kad vienas ar keli teisėjai dalyvauja dviejose teismo sudėtyse iš eilės ir jose vykdo tas pačias funkcijas,
         pavyzdžiui, pirmininko ar teisėjo pranešėjo, pati savaime neturi įtakos vertinant, ar laikytasi nešališkumo reikalavimo, nes
         šios funkcijos įgyvendinamos kolegijoje posėdžiaujančio teismo sudėtyje (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Chronopost ir La Poste prieš UFEX ir kt. 53 punktą).

      45      Tai a fortiori taikytina atvejams, kai dvi teismo sudėtys iš eilės turi nagrinėti ne tą pačią bylą, kaip buvo minėto sprendimo Chronopost ir La Poste prieš UFEX atveju, kai Teisingumo Teismui panaikinus pirmojoje instancijoje priimtą sprendimą byla buvo perduota Pirmosios instancijos
         teismui nagrinėti iš naujo, bet, kaip šiuo atveju, dvi skirtingas bylas, turinčias tam tikrą ryšį.

      46      Be to, svarbu pažymėti, kad nešališkumo reikalavimas iš tiesų apima du aspektus. Pirma, teismas turi būti subjektyviai nešališkas,
         t. y. nė vienas jo narys neturi parodyti tendencingumo ar išankstinio nusistatymo kurios nors šalies atžvilgiu – asmeninis
         nešališkumas preziumuojamas, kol neįrodyta kitaip. Antra, teismas turi būti objektyviai nešališkas, t. y. pateikti pakankamas
         garantijas, kad šiuo atžvilgiu būtų užkirstas kelias bet kokioms pagrįstoms abejonėms (minėto sprendimo Chronopost ir La Poste prieš UFEX 54 punktas; šiuo klausimu žr. 1993 m. vasario 24 d. Europos žmogaus teisių teismo sprendimo Fey prieš Austriją, A serija, Nr.°255‑A, p. 12, 28 punktą; 1997 m. vasario 25 d. Europos žmogaus teisių teismo sprendimo Findlay prieš Jungtinę Karalystę, Recueil des arrêts et décisions 1997‑I, p. 281, 73 punktą ir 2007 m. spalio 4 d. Europos žmogaus teisių teismo sprendimo Forum Maritime S.A. prieš Rumuniją, dar nepaskelbto Recueil des arrêts et décisions, 116 punktą).

      47      Tačiau šiuo atveju reikia pažymėti, kad, pirma, ieškovas, ir tai jis, be to, patvirtino teismo posėdyje, nepateikia jokio
         argumento teismo narių asmeniniam nešališkumui užginčyti.

      48      Be to, reikia priminti, kad ieškovas nepateikė apeliacinio skundo dėl sprendimo Gorostiaga ir kad šiuo sprendimu jo ieškinys buvo iš dalies patenkintas.

      49      Antra, ieškovas nenurodo jokių objektyvių aplinkybių, kurios sukeltų abejonių dėl Pirmosios instancijos teismo nešališkumo.
         Iš tiesų šiuo klausimu jis apsiriboja argumentu, kad tie patys teisėjai dalyvavo dviejose nagrinėjamose teismo sudėtyse, t. y.
         aplinkybe, kuri, kaip matyti iš šio sprendimo 43–45 punktų, pati savaime nėra nesuderinama su teisės į teisingą bylos nagrinėjimą
         reikalavimais.

      50      Todėl antrąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

       Dėl trečiojo ir ketvirtojo pagrindų
       Šalių argumentai
      51      Trečiuoju ir ketvirtuoju pagrindais, kurie nagrinėtini kartu, ieškovas iš esmės kaltina Pirmosios instancijos teismą argumentus,
         kuriais jis rėmėsi pirmojoje instancijoje ir kuriais ginčijo ginčijamo sprendimo teisėtumą, klaidingai laikius akivaizdžiai
         nepriimtinais, nes jais tariamai neigiama sprendimo Gorostiagares judicata galia. Iš tiesų šiuo sprendimu panaikinus 2004 m. vasario 24 d. Sprendimą visas pastarasis sprendimas turėjo būti laikomas
         niekiniu ir jo priėmimo procedūra negalėjo būti taisoma. Šiomis aplinkybėmis ginčijamas sprendimas yra naujas ir skiriasi
         nuo 2004 m. vasario 24 d. Sprendimo, todėl visus ieškovo nurodytus pagrindus ginčijamo sprendimo atžvilgiu Pirmosios instancijos
         teismas turėjo nagrinėti.

      52      Parlamentas atmeta šiuos tvirtinimus iš esmės primindamas, kad sprendime Gorostiaga Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog Parlamentas teisingai nustatė, kad tam tikros Parlamento išmokos ieškovui išmokėtos
         neteisėtai. Todėl 2004 m. vasario 24 d. Sprendimo priėmimo procedūra teisėtai galėjo būti taisoma.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      53      Visų pirma reikia pažymėti, kad, kaip nurodyta šio sprendimo 11 punkte, 2004 m. vasario 24 d. Sprendimą iš esmės sudaro dvi
         dalys, t. y., pirma, konstatavimas, jog šiame sprendime nurodytos sumos buvo neteisėtai išmokėtos ieškovui ir jas reikia išieškoti
         ir, antra, sprendimas vykdyti išieškojimą, kiek įmanoma taikant ieškovui mokėtinų išmokų įskaitymą.

      54      Sprendimu Gorostiaga, kaip aiškiai matyti iš to sprendimo 169 punkto bei rezoliucinės dalies 1 punkto, yra panaikinama tik antra 2004 m. vasario
         24 d. Sprendimo dalis, nes Pirmosios instancijos teismas manė, kad generalinis sekretorius neturėjo kompetencijos nurodyti
         vykdyti išieškojimą taikant sumų, kurias ieškovas yra skolingas, įskaitymą, jei nebuvo gavęs tokių įgaliojimų iš biuro remiantis
         FID taisyklių 27 straipsnio 4 dalyje numatyta procedūra. Tačiau visus ieškinio pagrindus, susijusius su 2004 m. vasario 24 d.
         Sprendimo pirmos dalies teisėtumu, Pirmosios instancijos teismas atmetė.

      55      Todėl Pirmosios instancijos teismas panaikino 2004 m. vasario 24 d. Sprendimą tik tiek, kiek jame nurodoma, kad sumų, kurias
         ieškovas yra skolingas, išieškojimas turi būti vykdomas įskaitymu, o likusią ieškinio dalį atmetė.

      56      Taigi, priešingai nei tvirtina ieškovas, toks dalinis 2004 m. vasario 24 d. Sprendimo panaikinimas neužkirto kelio generaliniam
         sekretoriui gavus tinkamus biuro įgaliojimus remiantis FID taisyklių 27 straipsnio 4 dalimi, išaiškinta sprendime Gorostiaga, iš naujo pradėti grąžintinų sumų išieškojimo procedūrą. Iš tiesų, kaip skundžiamos nutarties 30 punkte teisingai nutarė
         Pirmosios instancijos teismas, procedūra, kuria siekiama pakeisti panaikintą aktą kitu, gali būti tęsiama nuo tos konkrečios
         stadijos, kai buvo padarytas nustatytas pažeidimas, nebūtinai paveikiant parengiamąsias priemones (šiuo klausimu žr. 1998 m.
         lapkričio 12 d. Sprendimo Ispanija prieš Komisiją, C‑415/96, Rink. p. I‑6993, 31 ir 32 punktus).

      57      Be to, reikia pažymėti, kad apeliacinis skundas dėl sprendimo Gorostiaga Teisingumo Teisme nebuvo pateiktas ir todėl jo rezoliucinė dalis, kaip ir ją būtinai pagrindžiantys motyvai, įgijo galutinį
         pobūdį (2006 m. birželio 1 d. Sprendimo P & O European Ferries (Vizcaya) ir Diputación Foral de Vizcaya prieš Komisiją, C‑442/03 P ir C‑471/03 P, Rink. p. I‑4845, 44 ir 47 punktai ir nurodyta teismo praktika). Taigi klausimas dėl išieškotinų
         sumų neteisėtumo ir ieškovo pareigos jas grąžinti negalėjo būti iš naujo keliamas ir nagrinėjamas Pirmosios instancijos teisme,
         nepažeidžiant res judicata galios, kurią nuo šiol įgijo sprendimas Gorostiaga.

      58      Galiausiai iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad aktas įgyja anksčiau priimto akto res judicata galią tiek, kiek jame tiesiog pakartojama šio ankstesnio akto dalis, kuri nebuvo panaikinta (šiuo klausimu žr. 1965 m. vasario
         16 d. Sprendimo Barge prieš Vyriausiąją valdybą, 14/64, Rink. p. 69, 11 punktą)

      59      Šiomis aplinkybėmis, kadangi ginčijamame sprendime lygiai tais pačiais žodžiais kaip ir 2004 m. vasario 24 d. Sprendime tvirtinama,
         kad 118 360,18 euro suma buvo neteisėtai išmokėta ieškovui ir turi būti išieškota, Pirmosios instancijos teismas skundžiamos
         nutarties 53 punkte teisėtai nutarė, kad visi kaltinimai, kuriais keliamos abejonės dėl ginčijamo sprendimo teisėtumo, šiuo
         atžvilgiu turi būti atmesti kaip akivaizdžiai nepriimtini.

      60      Iš to išplaukia, kad ieškovo nurodytus trečiąjį ir ketvirtąjį apeliacinio skundo pagrindus reikia atmesti kaip nepagrįstus.

       Dėl penktojo pagrindo
       Šalių argumentai
      61      Penktuoju pagrindu ieškovas tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas suklydo nenagrinėdamas pagrindo, susijusio su force majeure egzistavimu, remdamasis tuo, kad 2004 m. vasario 24 d. Sprendimas dėl sprendimo Gorostiaga turi res judicata galią.

      62      Iš tiesų Pirmosios instancijos teismas suklydo manydamas, kad minėtas pagrindas jau buvo nagrinėtas sprendime Gorostiaga, nors iš tiesų šis pagrindas grindžiamas po minėto sprendimo atsiradusiomis faktinėmis aplinkybėmis, t. y. tuo, kad Ispanijos
         teisingumo ministras neatsakė į 2006 m. balandžio 15 d. ieškovo jam adresuotą laišką siekiant gauti kopiją apskaitos dokumentų,
         susijusių su jo, kaip Europos parlamento nario, įgaliojimų vykdymu.

      63      Parlamentas atsikerta, kad skundžiamoje nutartyje Pirmosios instancijos teismas teisingai aiškino res judicata principą, nes byloje, kurioje priimtas sprendimas Gorostiaga, ieškovas jau buvo nurodęs iš esmės tokį patį pagrindą, grindžiamą tais pačiais argumentais.

      64      Konkrečiai kalbant apie neatsakymą į minėtą 2006 m. balandžio 15 d. laišką, Parlamentas pažymi, kad šis argumentas jau buvo
         pateiktas Pirmosios instancijos teismui tam, kad būtų pagrįstas ne su force majeure susijęs, bet kitas pagrindas, kuris buvo atmestas skundžiama nutartimi ir kurio vertinimo ieškovas šiuo apeliaciniu skundu
         neginčija. Bet kuriuo atveju tai yra po ginčijamo sprendimo atsiradusios faktinės aplinkybės ir todėl jos nėra reikšmingos
         siekiant jį panaikinti.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      65      Pirma, reikia pažymėti, kad ieškovo Pirmosios instancijos teisme nurodytos faktinės aplinkybės, kuriomis jis grindžia su force majeure susijusį pagrindą tam, kad pateisintų negalėjimą pateikti tam tikrų apskaitos dokumentų, yra identiškos toms, kuriomis jis
         grindė vieną iš ieškinyje dėl 2004 m. vasario 24 d. Sprendimo nurodytų pagrindų, kurį Pirmosios instancijos teismas atmetė
         sprendime Gorostiaga.

      66      Todėl dėl tų pačių kaip šio sprendimo 57–59 punktuose nurodyti motyvų Pirmosios instancijos teismas skundžiamos nutarties
         53 ir 54 punktuose pagrįstai galėjo nutarti, kad su force majeure susijęs panaikinimo pagrindas yra akivaizdžiai nepriimtinas.

      67      Antra, kalbant apie argumentą, susijusį su Ispanijos teisingumo ministro neatsakymu į 2006 m. balandžio 15 d. ieškovo laišką,
         pakanka konstatuoti, kad net ir tuo atveju, jei ši aplinkybė galėtų būti force majeure Teisingumo Teismo praktikos prasme, kaip savo išvados 87 punkte pažymi generalinė advokatė, tai yra po ginčijamo sprendimo
         priėmimo dienos atsiradusi faktinė aplinkybė, kuri bet kuriuo atveju negali daryti įtakos šio sprendimo turiniui.

      68      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, penktąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

       Dėl šeštojo pagrindo
       Šalių argumentai
      69      Šeštuoju pagrindu ieškovas tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas suklydo atsisakydamas nagrinėti klausimą, ar Parlamentas,
         nepranešdamas jam apie 2006 m. vasario 1 d. biuro sprendimą, pažeidė gero administravimo principą, įtvirtintą Europos Sąjungos
         pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnyje ir Geros elgsenos kodekse. Šiuo atžvilgiu jis primena, kad net neatsižvelgiant
         į šiuos dokumentus teisė į gerą administravimą yra bendrųjų teisės principų, kurių turi laikytis institucijos, dalis.

      70      Parlamentas šiuo klausimu atsikerta, kad Pirmosios instancijos teismas apsiribojo konstatavimu, jog Geros elgsenos kodeksas
         yra parengiamasis aktas, o ne norminio pobūdžio dokumentas.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      71      Iš pradžių reikia konstatuoti, kad šeštasis pagrindas kyla iš klaidingo skundžiamos nutarties aiškinimo.

      72      Iš tiesų pirmojoje instancijoje ieškovo nurodytas pagrindas buvo grindžiamas išimtinai Geros elgsenos kodekso 20 straipsnio
         pažeidimu, pagal kurį institucija, pirma, užtikrina, kad apie piliečių teisėms ar interesams įtakos turinčius sprendimus raštu
         būtų pranešta suinteresuotiesiems asmenims, kai tik toks sprendimas yra priimamas ir, antra, kol šie asmenys apie jį informuojami,
         neperduoda šio sprendimo kitiems šaltiniams.

      73      Priešingai nei tvirtina ieškovas, Pirmosios instancijos teismas neatsisakė nagrinėti klausimo, ar nepranešus apie 2006 m.
         vasario 1 d. biuro sprendimą buvo pažeistos suinteresuotojo asmens teisės. Skundžiamos nutarties 72 punkte Pirmosios instancijos
         teismas, netgi prieš nutardamas dėl Geros elgsenos kodekso pobūdžio, pažymėjo, kad minėtas sprendimas nėra ieškovui neigiamą
         poveikį darantis galutinis sprendimas ir kad dėl to nepranešimas apie jį negalėjo pažeisti jo teisių; be to, toks vertinimas
         nebuvo ginčijamas šiuo apeliaciniu skundu.

      74      Iš to matyti, kad šeštąjį pagrindą taip pat reikia atmesti.

      75      Kadangi nė vienas iš šešių ieškovo nurodytų apeliacinio skundo pagrindų negali būti priimtas, apeliacinį skundą reikia atmesti.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      76      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai
         šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Parlamentas prašė priteisti bylinėjimosi
         išlaidas iš ieškovo, o pastarasis pralaimėjo bylą, jis turi šias išlaidas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti apeliacinį skundą.
      2.      Priteisti iš K. Gorostiaga Atxalandabaso bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.


2003 m. spalio 23 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji išplėstinė kolegija) sprendimas. # Changzhou Hailong Electronics & Light Fixtures Co. Ltd ir Zhejiang Yankon Group Co. Ltd prieš Europos Sąjungos Tarybą. # Dempingas. # Byla T-255/01.


1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji išplėstinė kolegija) sprendimas. # Europa Carton AG prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija - Bauda. # Byla T-304/94.


title: 2016 m. birželio 16 d. Teisingumo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#Kreissparkasse Wiedenbrück prieš Finanzamt Wiedenbrück.#Finanzgericht Münster prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Apmokestinimas – Pridėtinės vertės mokestis – Direktyva 2006/112/EB – Perkant sumokėto mokesčio atskaita – 173 straipsnio 1 dalis – Prekės ir paslaugos, naudojamos apmokestinamiesiems sandoriams ir neapmokestinamiesiems sandoriams (mišraus naudojimo prekės ir paslaugos) – Pridėtinės vertės mokesčio atskaitos sumos nustatymas – Atskaitoma proporcinga dalis – 174 straipsnis – Atskaitoma proporcinga dalis, skaičiuojama paskirstant pagal apyvartą – 173 straipsnio 2 dalis – Nukrypti leidžianti tvarka – 175 straipsnis – Atskaitomos proporcingos dalies apvalinimo taisyklė – 184 ir 185 straipsniai – Atskaitos tikslinimas.#Byla C-186/15.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (aštuntoji kolegija) SPRENDIMAS
      2016 m. birželio 16 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Apmokestinimas — Pridėtinės vertės mokestis — Direktyva 2006/112/EB — Perkant sumokėto mokesčio atskaita — 173 straipsnio 1 dalis — Prekės ir paslaugos, naudojamos apmokestinamiesiems sandoriams ir neapmokestinamiesiems sandoriams (mišraus naudojimo prekės ir paslaugos) — Pridėtinės vertės mokesčio atskaitos sumos nustatymas — Atskaitoma proporcinga dalis — 174 straipsnis — Atskaitoma proporcinga dalis, skaičiuojama paskirstant pagal apyvartą — 173 straipsnio 2 dalis — Nukrypti leidžianti tvarka — 175 straipsnis — Atskaitomos proporcingos dalies apvalinimo taisyklė — 184 ir 185 straipsniai — Atskaitos tikslinimas“
      Byloje C‑186/15
      dėl Finanzgericht Münster (Miunsterio finansų teismas, Vokietija) 2015 m. kovo 17 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2015 m. balandžio 24 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Kreissparkasse Wiedenbrück

      prieš

         Finanzamt Wiedenbrück

      TEISINGUMO TEISMAS (aštuntoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas D. Šváby, teisėjai J. Malenovský (pranešėjas) ir M. Vilaras,
      generalinis advokatas Y. Bot,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Kreissparkasse Wiedenbrück, atstovaujamos Steuerberater O. Peters,

               —

               Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze ir K. Petersen,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos M. Wasmeier ir M. Owsiany‑Hornung,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347, 2006, p. 1) 173 straipsnio 2 dalies, 175 straipsnio 1 dalies ir 184 straipsnio išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Kreissparkasse Wiedenbrück (toliau – Kreissparkasse) ir Finanzamt Wiedenbrück (Wiedenbrück mokesčių tarnyba, Vokietija) ginčą dėl teisės į pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM), mokėtino ar sumokėto įsigyjant prekes ir paslaugas, naudojamas sandoriams, kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis gali būti atskaitomas, ir sandoriams, kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis negali būti atskaitomas (toliau – mišraus naudojimo prekės ir paslaugos), apskaičiavimo.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

      Šeštoji direktyva

               3

               1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, 1977, p. 17, 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23; toliau – Šeštoji direktyva) 17 straipsnio „Teisės į atskaitą atsiradimas ir apimtis“ 5 dalyje numatyta:
               „Jeigu apmokestinamasis asmuo prekes ir paslaugas ketina naudoti sandoriams, kuriems taikomos 2 ir 3 dalys ir kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis gali būti atskaitomas, ir sandoriams, kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis negali būti atskaitomas, gali būti atskaitoma tik tokia proporcinga pridėtinės vertės mokesčio dalis, kuri priskirtina pirmiesiems sandoriams.
               Ši dalis turi būti nustatoma visiems apmokestinamojo asmens vykdomiems sandoriams laikantis 19 straipsnio nuostatų.
               Valstybės narės taip pat gali:

                        a)

                        leisti apmokestinamajam asmeniui nustatyti kiekvienai savo verslo rūšiai atskirą proporcingą dalį su sąlyga, kad kiekvienai verslo rūšiai vedama atskira apskaita;

                        b)

                        reikalauti, kad apmokestinamasis asmuo nustatytų kiekvienai savo verslo rūšiai atskirą proporcingą dalį ir tvarkytų kiekvienai verslo rūšiai atskirą apskaitą;

                        c)

                        leisti ar reikalauti, kad apmokestinamasis asmuo darytų atskaitą pagal visų ar dalies prekių ir paslaugų panaudojimą;

                        d)

                        leisti ar reikalauti, kad apmokestinamasis asmuo darytų atskaitą pagal pirmoje pastraipoje nustatytą taisyklę už visas prekes ir paslaugas, naudojamas visiems ten nurodytiems sandoriams;

                  <...>“

               4

               Šeštosios direktyvos 19 straipsnio „Atskaitos proporcijos apskaičiavimas“ 1 dalyje nurodyta:
               „Atskaitos proporcija, nurodyta 17 straipsnio 5 dalies 1 punkte, turi būti apskaičiuojama trupmena, kurios:

                        —

                        skaitiklis yra visa metinės apyvartos suma be pridėtinės vertės mokesčio iš sandorių, kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis atskaitomas pagal 17 straipsnio 2 ir 3 dalis,

                        —

                        vardiklis yra visa skaitiklyje nurodyta metinės apyvartos suma be pridėtinės vertės mokesčio ir metinės apyvartos iš sandorių, kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis negali būti atskaitomas, suma. Valstybės narės gali į vardiklį taip pat įtraukti subsidijų sumas, išskyrus nurodytas 11 straipsnio A dalies 1 punkto a pastraipoje.

                  Atskaitos proporcija apskaičiuojama kasmet, nustatoma procentais ir suapvalinama iki kito sveiko skaičiaus.“

               5

               Ši direktyva buvo panaikinta Direktyva 2006/112, įsigaliojusia 2007 m. sausio 1 d.

         Direktyva 2006/112

               6

               Direktyvos 2006/112 3 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:
               „Siekiant užtikrinti geresnio reglamentavimo principą atitinkantį, aiškų ir racionalų nuostatų išdėstymą, tikslinga direktyvą išdėstyti nauja struktūros ir formulavimo redakcija, nors iš esmės tai nereikš esminių galiojančių teisės aktų pakeitimų. Vis dėlto reikėtų padaryti nedaug esminių pakeitimų, kurie yra neatsiejami nuo direktyvos išdėstymo nauja redakcija. Kai daromi tokie pakeitimai, išsamus jų sąrašas pateikiamas nuostatose, reglamentuojančiose jų perkėlimą į nacionalinę teisę ir įsigaliojimą.“

               7

               Minėtos direktyvos 173 straipsnis išdėstytas taip:
               „1.   Jeigu apmokestinamasis asmuo prekes ar paslaugas naudoja sandoriams, už kuriuos PVM gali būti atskaitomas <...>, ir sandoriams, už kuriuos PVM negali būti atskaitomas, yra atskaitoma tik pirmiesiems sandoriams priskirtina proporcinga PVM dalis.
               Ši atskaitoma proporcinga dalis nustatoma visiems apmokestinamojo asmens vykdomiems sandoriams laikantis 174 ir 175 straipsnių.
               2.   Valstybės narės gali imtis šių priemonių:

                        a)

                        leisti apmokestinamajam asmeniui nustatyti kiekvienai savo verslo rūšiai atskirą proporcingą dalį su sąlyga, kad kiekvienai verslo rūšiai vedama atskira apskaita;

                        b)

                        reikalauti, kad apmokestinamasis asmuo nustatytų kiekvienai savo verslo rūšiai atskirą proporcingą dalį ir tvarkytų kiekvienai verslo rūšiai atskirą apskaitą;

                        c)

                        leisti ar reikalauti, kad apmokestinamasis asmuo darytų atskaitą pagal visų ar dalies prekių ir paslaugų panaudojimą;

                        d)

                        leisti ar reikalauti, kad apmokestinamasis asmuo atliktų atskaitą pagal 1 dalies pirmoje pastraipoje nustatytą taisyklę už visas prekes ir paslaugas, naudojamas visiems toje pastraipoje nurodytiems sandoriams;

                  <...>“

               8

               Tos pačios direktyvos 174 straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „Atskaitoma proporcinga dalis apskaičiuojama taikant trupmeną, kurios:

                        a)

                        skaitiklis – sandorių, už kuriuos suteikiama teisė atskaityti PVM <...>, visa metinės apyvartos suma be PVM;

                        b)

                        vardiklis – skaitiklyje nurodytų sandorių ir sandorių, už kuriuos nesuteikiama teisė atskaityti PVM, visa metinės apyvartos suma be PVM. Valstybės narės į vardiklį gali įtraukti subsidijų, kurios nėra tiesiogiai susijusios su 73 straipsnyje nurodyto prekių tiekimo ar paslaugų teikimo kaina, sumą.“

               9

               Direktyvos 2006/112 175 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Atskaitoma proporcinga dalis apskaičiuojama kasmet, nustatoma procentais ir suapvalinama iki kito sveiko skaičiaus.“

               10

               Šios direktyvos 184 straipsnis suformuluotas taip:
               „Pirminė atskaita tikslinama, kai atskaityta PVM suma yra didesnė arba mažesnė už sumą, kurią apmokestinamasis asmuo turėjo teisę atskaityti.“

               11

               Šios direktyvos 185 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Visų pirma atskaita tikslinama, kai pateikus PVM deklaraciją pasikeičia veiksniai, kuriais remiantis buvo apskaičiuota atskaitytina PVM suma, pavyzdžiui, nutraukiami pirkimo sandoriai ar suteikiamos kainų nuolaidos.“

               12

               Direktyvos 2006/112 186 straipsnyje nustatyta:
               „Valstybės narės nustato išsamias 184 ir 185 straipsnių taikymo taisykles.“

               13

               Šios direktyvos 411–414 straipsniai yra XV antraštinės dalies 3 skyriuje „Perkėlimas į nacionalinę teisę ir įsigaliojimas“.

               14

               Šios direktyvos 411 straipsnis suformuluotas taip:
               „1.   Direktyva 67/227/EEB ir [Šeštoji direktyva] panaikinamos, nepažeidžiant valstybių narių prievolių perkelti šių direktyvų nuostatas į nacionalinę teisę ir įgyvendinti tas direktyvas XI priedo B dalyje išvardintais terminais.
               2.   Nuorodos į panaikintas direktyvas laikomos nuorodomis į šią direktyvą ir skaitomos pagal XII priede pateiktą atitikties lentelę.“

               15

               Direktyvos 2006/112 412 straipsnyje numatyta:
               „1.   Valstybes narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję 2008 m. sausio 1 d., įgyvendina 2 straipsnio 3 dalį, 44 straipsnį, 59 straipsnio 1 dalį, 399 straipsnį ir III priedo 18 punktą. Jos nedelsdamos pateikia Komisijai tų nuostatų tekstą bei tų nuostatų ir šios direktyvos atitikmenų lentelę.
               Valstybės narės, priimdamos tas nuostatas, daro jose nuorodą į šią direktyvą arba tokia nuoroda daroma jas oficialiai skelbiant. Valstybės narės nustato nuorodos darymo tvarką.
               2.   Valstybės narės Komisijai pateikia šios direktyvos taikymo srityje priimtų pagrindinių nacionalinės teisės nuostatų tekstus.“

               16

               Minėtos direktyvos 413 straipsnyje nustatyta:
               „Ši direktyva įsigalioja 2007 m. sausio 1 d.“

               17

               Šios direktyvos 414 straipsnis suformuluotas taip:
               „Ši direktyva skirta valstybėms narėms.“

         Vokietijos teisė

               18

               Apyvartos mokesčio įstatymo (Umsatzsteuergesetz, toliau – UStG) 15 straipsnio „Teisė į atskaitą“ 4 dalyje numatyta:
               „Jei verslininkas jam patiektą, importuotą ar Bendrijoje įsigytą jo verslui skirtą prekę ar suteiktą paslaugą tik iš dalies naudoja sandoriams, kuriems tenkantis mokestis negali būti atskaitomas, negalima atskaityti tos šio mokesčio dalies, kuri ekonominiu požiūriu sietina su minėtais sandoriais. Verslininkas gali apskaičiuoti neatskaitomas sumas pagal pagrįstą vertinimą. Apskaičiuoti mokesčio neatskaitomą dalį pagal apyvartos, kuriai tenkantis mokestis negali būti atskaitomas, ir apyvartos, kuriai tenkantis mokestis gali būti atskaitomas, santykį galima tik tada, kai sandorių neįmanoma kitaip ekonomiškai priskirti.“

               19

                  UStG 15a straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
               „Jei per penkerius metus nuo nekilnojamojo turto, kuris buvo panaudotas sandoriams tik kartą, naudojimo pradžios pasikeičia veiksniai, kuriais remiantis buvo apskaičiuota pradinė atskaitos suma, su kiekvienais kalendoriniais metais susiję pasikeitimai kompensuojami tikslinant sumokėtų mokesčių, susijusių su įsigijimo ar gamybos sąnaudomis, atskaitą. <...>“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               20

                  Kreissparkasse yra kredito įstaiga.

               21

                  Kreissparkasse nustatė, kad 2009 mokestiniais metais PVM, kuris buvo taikomas jos įsigytoms mišraus naudojimo prekėms ir paslaugoms, atskaitoma dalis sudarė 13,55 %, o 2010 m. – 13,18 %, šią procentinę dalį ji suapvalino iki 14 %. Apskaičiuodama už šiuos mokestinius metus tikslintiną sumą (tai ji turėjo padaryti pagal UStG 15a straipsnį, nes atsisakė atleidimo nuo mokesčio, taikytino sandoriams su verslo klientais), Kreissparkasse taip pat taikė suapvalintą iki 14 % atskaitos proporciją.

               22

               Po 2011 m. atlikto mokestinio patikrinimo ir dėl tų metų Wiedenbrück mokesčių tarnyba 2012 m. sausio 3 d. priėmė du sprendimus dėl Kreissparkasse, susijusius su mokesčių išieškojimu, nes ji neteisingai iki sveiko skaičiaus suapvalino PVM atskaitomas proporcingas dalis.

               23

                  Kreissparkasse pateikė skundą dėl šių sprendimų nurodydama Direktyvos 2006/112 175 straipsnio 1 dalies nuostatas, iš kurių, jos teigimu, matyti, kad atskaitoma proporcinga dalis turi būti apvalinama iki kito sveiko skaičiaus.

               24

               2012 m. birželio 13 d. sprendimu Wiedenbrück mokesčių tarnyba atmetė šį skundą iš esmės dėl to, kad Direktyvos 2006/112 175 straipsnio 1 dalis taikoma tik jei atitinkama valstybė narė nepasinaudojo šios direktyvos 173 straipsnio 2 dalyje numatyta galimybe nukrypti nuo šios direktyvos 173 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje numatyto skaičiavimo būdo. Tačiau, tarnybos teigimu, Vokietijos Federacinė Respublika šia galimybe pasinaudojo, nes pagal UStG 15 straipsnio 4 dalies trečią sakinį atskaitoma proporcinga dalis turi būti nustatoma, kiek įmanoma, pagal „ekonominio priskyrimo“ metodą.

               25

                  Kreissparkasse2012 m. liepos 16 d. ieškiniu, pateiktu Finanzgericht Münster (Miunsterio finansų teismas, Vokietija), ginčijo 2012 m. birželio 13 d. Wiedenbrück mokesčių tarnybos sprendimą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teigia, kad 2008 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Royal Bank of Scotland (C‑488/07, EU:C:2008:750) 21 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad Šeštosios direktyvos 19 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje numatyta apvalinimo taisyklė taikoma tik jei nagrinėjamoms prekėms ir paslaugoms taikoma viena iš specialių schemų, numatytų šios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies trečioje pastraipoje. Tačiau jis abejoja dėl klausimo, ar šis sprendimas taip pat taikomas Direktyvos 2006/112 175 straipsnio 1 daliai.

               26

               Tokiomis aplinkybėmis Finanzgericht Münster (Miunsterio finansų teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar valstybės narės privalo taikyti Direktyvos 2006/112 175 straipsnio 1 dalyje numatytą apvalinimo taisyklę, jei proporcinga dalis apskaičiuojama pagal vieną iš šios direktyvos 173 straipsnio 2 dalies a, b, c arba d punktuose nurodytų specialiųjų metodų?

                        2.

                        Ar valstybės narės privalo taikyti Direktyvos 2006/112 175 straipsnio 1 dalyje numatytą apvalinimo taisyklę atskaitos tikslinimo pagal šios direktyvos 184 ir paskesnius straipsnius atveju, jei proporcinga dalis, kaip ji suprantama pagal direktyvos 175 straipsnio 1 dalį, apskaičiuojama pagal vieną iš šios direktyvos 173 straipsnio 2 dalies a, b, c arba d punktuose ar Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies trečios pastraipos a, b, c arba d punktuose nurodytų specialiųjų metodų?

                        3.

                        Ar valstybės narės privalo atskaitos tikslinimą pagal Direktyvos 2006/112 184 ir paskesnius straipsnius taikydamos apvalinimo taisyklę (antrasis klausimas) atlikti taip, kad tikslintina atskaitos suma apmokestinamojo asmens naudai būtų suapvalinama iki kito sveiko skaičiaus didėjančia arba mažėjančia tvarka?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo klausimo

               27

               Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar Direktyvos 2006/112 175 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad valstybės narės neprivalo taikyti šioje nuostatoje numatytos apvalinimo taisyklės, kai atskaitoma proporcinga dalis skaičiuojama pagal vieną iš šios direktyvos 173 straipsnio 2 dalyje numatytų nukrypti leidžiančių metodų.

               28

               Šiuo klausimu primintina, kad šios direktyvos 175 straipsnio 1 dalyje numatyta tik tai, jog „atskaitoma proporcinga dalis apskaičiuojama kasmet, nustatoma procentais ir suapvalinama iki kito sveiko skaičiaus“.

               29

               Todėl reikia konstatuoti, kad tekstas neleidžia atsakyti į pirmąjį klausimą, nes jame nėra jokios nuorodos dėl galimo šioje nuostatoje numatytos apvalinimo taisyklės taikymo taikant vieną iš šios direktyvos 173 straipsnio 2 dalyje numatytų nukrypti leidžiančių metodų.

               30

               Šiomis aplinkybėmis Direktyvos 2006/112 175 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti atsižvelgiant į šios nuostatos kontekstą ir šios direktyvos tikslus (šiuo klausimu žr. 2016 m. balandžio 7 d. Sprendimo Marchon Germany, C‑315/14, EU:C:2016:211, 29 punktą).

               31

               Kalbant apie šios nuostatos kontekstą primintina, kad Direktyvos 2006/112 175 straipsnio 1 dalis yra šios direktyvos X antraštinės dalies 2 skyriaus „Proporcinė atskaita“ nuostatų grupės dalis. Šio skyriaus nuostatų tikslas – apibrėžti teisės į PVM, taikomo įsigytoms mišraus naudojimo prekėms ir paslaugoms, atskaitą tvarką.

               32

               Ši grupė sudaryta atsižvelgiant į šios direktyvos 173 straipsnio 1 dalį, kurios pirmoje pastraipoje nustatytas PVM, taikomo šios rūšies prekėms ir paslaugoms, dalinės atskaitos principas. Šios nuostatos antroje pastraipoje pažymima, kad atskaitoma proporcinga dalis nustatoma visiems apmokestinamojo asmens vykdomiems sandoriams laikantis tos pačios direktyvos 174 ir 175 straipsnių.

               33

               Tokios struktūros nuostatų grupė gali būti suprantama taip, kad Direktyvos 2006/112 175 straipsnio 1 dalyje nustatyta apvalinimo taisyklė gali būti taikoma kiekvienai situacijai, susijusiai su mišraus naudojimo preke ar paslauga.

               34

               Tačiau šios direktyvos 173 straipsnio 2 dalyje numatyti teisės į atskaitą nustatymo metodai, nukrypstantys nuo šio straipsnio 1 dalies nuostatų. Todėl atsižvelgiant į minėto 173 straipsnio 2 dalies tikslą reikia išnagrinėti, ar ankstesnio punkto išvadai gali turėti įtakos šių nukrypti leidžiančių nuostatų egzistavimas.

               35

               Šiuo klausimu neginčytina, kad pagal Direktyvos 2006/112 173 straipsnio 2 dalį suteikus galimybę nukrypti nuo šios direktyvos 173 straipsnio 1 dalyje numatyto teisės į apskaitą skaičiavimo metodo siekiama leisti valstybėms narėms atsižvelgti į apmokestinamojo asmens tam tikrai veiklai būdingas ypatybes, kad būtų kuo tiksliau nustatyta teisės į atskaitą apimtis (šiuo klausimu žr. 2014 m. liepos 10 d. Sprendimo Banco Mais, C‑183/13, EU:C:2014:2056, 29 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               36

               Vis dėlto tokiam tikslui prieštarautų taisyklės, pagal kurią gauta atskaitoma procentinė dalis turi būti apvalinama iki skaičiaus, kuris neviršija kito sveiko skaičiaus, taikymas siekiant nustatyti atskaitomą proporciją, naudojamą įgyvendinant vieną iš valstybėms narėms pagal Direktyvos 2006/112 173 straipsnio 2 dalį suteiktų galimybių.

               37

               Iš tiesų, kadangi valstybės narės gali imtis priemonių, kad būtų kuo tiksliau nustatyta teisės į atskaitą apimtis, su tuo būtų nesuderinama, jei valstybėms narėms, pasirenkančioms tokias priemones, būtų kliudoma pasinaudoti apvalinimo taisykle, numatyta Direktyvos 2006/112 175 straipsnio 1 dalyje, ir todėl jos negalėtų nei priimti, nei taikyti tikslesnės ar labiau pritaikytos taisyklės, nei neleisti apvalinti gautos procentinės dalies.

               38

               Iš minėtų svarstymų matyti, kad jei Direktyvos 2006/112 175 straipsnio 1 dalyje numatytą apvalinimo taisyklę valstybė narė gali nustatyti kiekvienam teisės į PVM, taikomo kiekvienai mišraus naudojimo prekei ar paslaugai, atskaitą apskaičiavimui, valstybės narės šia taisykle gali nesiremti, kai teisė į atskaitą apskaičiuojama taikant vieną iš šių nukrypti leidžiančių metodų.

               39

               Teisingumo Teismas taip pat priėjo prie panašios išvados dėl Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies trečios pastraipos ir 19 straipsnio 1 dalies išaiškinimo 2008 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Royal Bank of Scotland (C‑488/07, EU:C:2008:750) 25 punkte nusprendęs, kad valstybės narės neprivalo taikyti šio 19 straipsnio 1 dalyje numatytos apvalinimo taisyklės, jei jos remiasi 17 straipsnio 5 dalies trečios pastraipos a, b, c ir d punktuose nustatytais apskaičiavimo metodais, bet gali nustatyti savo suapvalinimo taisykles, atitinkančias bendrą PVM sistemą pagrindžiančius principus.

               40

               Tačiau ši teismo praktika išlieka reikšminga tiek, kiek, pirma, iš Direktyvos 2006/112 3 konstatuojamosios dalies matyti, kad šios direktyvos priėmimas nereiškia esminių galiojančių teisės aktų bendros PVM sistemos srityje pakeitimų, išskyrus esminius pakeitimus, neatsiejamus nuo šios direktyvos perkėlimo ir įsigaliojimo, ir, antra, šios nuostatos, esančios šios direktyvos 411–414 straipsniuose, nepateikia jokios nuorodos į šios direktyvos 173–175 straipsnius, nagrinėjamus šioje byloje.

               41

               Todėl Direktyvos 2006/112 173–175 straipsnius reikia aiškinti panašiai kaip Šeštosios direktyvos nuostatas, susijusias su PVM, taikomo mišraus naudojimo prekėms ir paslaugoms, atskaitos taisyklėmis, kurios, be kita ko, yra šios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies trečioje pastraipoje ir 19 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje.

               42

               Iš to, kas minėta, matyti, kad į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 2006/112 175 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad valstybės narės neprivalo taikyti šioje nuostatoje numatytos apvalinimo taisyklės, kai atskaitoma proporcinga dalis skaičiuojama pagal vieną iš šios direktyvos 173 straipsnio 2 dalyje numatytų nukrypti leidžiančių metodų.

         Dėl antrojo klausimo

               43

               Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar Direktyvos 2006/112 184 straipsnį ir paskesnius straipsnius reikia aiškinti taip, kad valstybės narės privalo taikyti 175 straipsnio 1 dalyje numatytą apvalinimo taisyklę tikslinimo atveju, kai atskaitoma proporcinga dalis skaičiuojama pagal vieną iš šios direktyvos 173 straipsnio 2 dalyje arba Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies trečioje pastraipoje numatytų metodų.

               44

               Pirma, primintina, kad, kaip konstatuota šio sprendimo 41 punkte, nukrypti leidžiantys metodai, numatyti Direktyvos 2006/112 173 straipsnio 2 dalyje, yra panašūs į numatytus Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies trečioje pastraipoje.

               45

               Todėl atsakant į antrąjį klausimą nereikia daryti skirtumo pagal tai, ar atskaitoma proporcinga dalis skaičiuojama taikant vieną iš Direktyvos 2006/112 173 straipsnio 2 dalyje numatytų metodų, ar vieną iš Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies trečioje pastraipoje numatytų metodų.

               46

               Antra, Direktyvos 2006/112 184 straipsnyje numatyta, kad pirminė atskaita tikslinama, kai atskaityta PVM suma yra didesnė arba mažesnė už sumą, kurią apmokestinamasis asmuo turėjo teisę atskaityti. Pagal šios direktyvos 185 straipsnio 1 dalį visų pirma atskaita tikslinama, kai pasikeičia veiksniai, kuriais remiantis buvo apskaičiuota atskaitytina PVM suma.

               47

               Iš šių dviejų nuostatų matyti, kad, pirma, pasikeitus veiksniui, kuriuo remiantis buvo apskaičiuota atskaitytina PVM suma, reikia atlikti tikslinimą, apskaičiavus patikslintą sumą galutinė atskaitos suma turi būti tokia, kokią apmokestinamasis asmuo būtų turėjęs teisę atskaityti, jei iš pradžių būtų atsižvelgta į šį pasikeitimą. Antra, apskaičiuojant šią sumą reikia atsižvelgti net į veiksnius, į kuriuos buvo atsižvelgta iš pradžių, išskyrus pasikeitusius.

               48

               Tačiau apvalinimo taisyklė, numatyta Direktyvos 2006/112 175 straipsnio 1 dalyje, yra veiksnys, į kurį atsižvelgta nustatant pradinę atskaitos sumą (šiuo klausimu žr. 2016 m. birželio 9 d. Sprendimo Wolfgang und Wilfried Rey Grundstücksgemeinschaft, C‑332/14, EU:C:2016:417, 46 punktą).

               49

               O jei atskaitoma proporcinga dalis nustatoma taikant vieną iš nukrypti leidžiančių metodų, numatytų šios direktyvos 173 straipsnio 2 dalyje, primintina, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 38 punkto, valstybės narės gali nesiremti šia apvalinimo taisykle nustatant pradinės atskaitos sumą.

               50

               Todėl tik tada, kai valstybės narės taiko šią taisyklę apskaičiuojant pradinės atskaitos sumą, tikslinimo atveju jos turi taikyti apvalinimo taisyklę, numatytą Direktyvos 2006/112 175 straipsnio 1 dalyje, ir nedarant įtakos tam, kad veiksnys, dėl kurio pasikeitimo būtina atlikti tikslinimą, apima šios direktyvos 173 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje numatyto apskaičiavimo metodo ar šios apvalinimo taisyklės taikymą iš naujo.

               51

               Atsižvelgiant į visus minėtus svarstymus, į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 2006/112 184 straipsnį ir paskesnius straipsnius reikia aiškinti taip, kad valstybės narės privalo taikyti šios direktyvos 175 straipsnio 1 dalyje numatytą apvalinimo taisyklę tikslinimo atveju, kai atskaitoma proporcinga dalis skaičiuojama pagal vieną iš šios direktyvos 173 straipsnio 2 dalyje arba Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies trečioje pastraipoje numatytų metodų, tik tuo atveju, jei ši taisyklė buvo taikyta nustatant pradinę atskaitos sumą.

         Dėl trečiojo klausimo

               52

               Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar Direktyvos 2006/112 175 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad valstybės narės privalo atlikti atskaitos tikslinimą pagal šios direktyvos 184–192 straipsnius taikydamos 175 straipsnyje numatytą apvalinimo taisyklę taip, kad tikslintina atskaitoma proporcinga dalis būtų suapvalinta iki didesnio ar mažesnio skaičiaus apmokestinamojo asmens naudai.

               53

               Vis dėlto, pirma, iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad pagrindinėje byloje atskaitoma proporcinga dalis buvo apskaičiuota taikant nukrypti leidžiantį metodą, numatytą Direktyvos 2006/112 173 straipsnio 2 dalyje, ir kad Vokietijos teisėje nenumatyta, jog apskaičiuojant ji turi būti apvalinama.

               54

               Antra, iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad veiksnių, į kuriuos atsižvelgiama nustatant atskaitos sumą, pokytis, dėl kurio reikia atlikti tikslinimą, įvyko pagrindinėje byloje dėl to, kad Kreissparkasse atsisakė atleidimo nuo mokesčio, taikytino sandoriams su verslo klientais, o ne dėl atitinkamos valstybės narės atsisakymo ateityje taikyti apskaičiavimo metodą, numatytą šios direktyvos 173 straipsnio 1 dalie s antroje pastraipoje, ar apvalinimo taisyklę, numatytą Direktyvos 2006/112 175 straipsnio 1 dalyje.

               55

               Atsižvelgiant į šio sprendimo 47 punkte pateiktus argumentus, tokioje byloje, kaip ši, nereikia taikyti apvalinimo taisyklės, nustatytos Direktyvos 2006/112 175 straipsnio 1 dalyje, tikslinimo atveju.

               56

               Šiomis aplinkybėmis į trečiąjį klausimą atsakyti nereikia.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               57

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos 175 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad valstybės narės neprivalo taikyti šioje nuostatoje numatytos apvalinimo taisyklės, kai atskaitoma proporcinga dalis skaičiuojama pagal vieną iš šios direktyvos 173 straipsnio 2 dalyje numatytų nukrypti leidžiančių metodų.

                           2.

                           Direktyvos 2006/112 184 straipsnį ir paskesnius straipsnius reikia aiškinti taip, kad valstybės narės privalo taikyti šios direktyvos 175 straipsnio 1 dalyje numatytą apvalinimo taisyklę tikslinant, kai atskaitoma proporcinga dalis skaičiuojama pagal vieną iš šios direktyvos 173 straipsnio 2 dalyje arba 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas 17 straipsnio 5 dalies trečioje pastraipoje numatytų metodų, tik tuo atveju, jei ši taisyklė buvo taikyta nustatant pradinę atskaitos sumą.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


title: 2009 m. rugsėjo 29 d. Tarnautojų teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Armin Hau prieš Europos Parlamentą. # Viešoji tarnyba - Pareigūnai - Pareigų paaukštinimas. # Byla F-125/07.

text:
      Tarnautojų teismo (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2009 m. rugsėjo 29 d.
      Byla F‑125/07
      Armin Hau
      prieš
      Europos Parlamentą
      „Viešoji tarnyba – Pareigūnai – Pareigų paaukštinimas – 2006 m. pareigų paaukštinimo procedūra − Neįrašymas į pareigūnų, kurių pareigos buvo paaukštintos, sąrašą – Nuopelnų palyginimas – Referencinis balas – Neatsižvelgimas į tai, kad pareigūnas liko paaukštinti tinkamų pareigūnų sąraše“
      Dalykas: Pagal EB 236 ir AE 152 straipsnius pareikštas ieškinys, kuriuo A. Hau prašo panaikinti 2006 m. lapkričio 21 d. paskelbtą Parlamento
         sprendimą neįtraukti jo pavardės į pareigūnų, kurių pareigos buvo paaukštintos perkeliant į B*7 lygį per 2006 m. pareigų paaukštinimo
         procedūrą, sąrašą.

      Sprendimas: Panaikinti 2006 m. lapkričio 21 d. paskelbtą Parlamento sprendimą neįtraukti ieškovo pavardės į pareigūnų, kurių pareigos
         buvo paaukštintos perkeliant į B*7 lygį per 2006 m. pareigų paaukštinimo procedūrą, sąrašą. Parlamentas padengia bylinėjimosi
         išlaidas.

      Santrauka
      1.      Pareigūnai – Asmens nenaudai priimtas sprendimas – Pareiga motyvuoti – Galimybė motyvuoti sprendimą nepaaukštinti pareigų
            per ikiteisminę procedūrą – Pasekmės
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 25 straipsnio antra pastraipa ir 90 straipsnio 2 dalis)
      2.      Pareigūnai – Pareigų paaukštinimas – Nuopelnų palyginimas – Atsižvelgimas į siūlymą paaukštinti pareigas per ankstesnę procedūrą
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 45 straipsnis)
      1.      Administracija turi galimybę motyvuoti sprendimą nepaaukštinti pareigų per ikiteisminę procedūrą. Tačiau reikia konstatuoti,
         kad tuo atveju, kai administracija pasinaudoja šia galimybe, susiję pareigūnai netenka galimybės pateikti skundą žinodami
         ginčijamo sprendimo motyvus ir atitinkamai išdėstyti savo argumentus. Todėl tuo atveju, kai pareigūnas sprendimo motyvus sužino
         tik tada, kai atmetamas skundas, administracija negali pagrindų arba kaltinimų, susijusių su šiais motyvais, atžvilgiu remtis
         skundo ir ieškinio atitikties principu.

      (žr. 24 punktą)
      Nuoroda:
      Pirmosios instancijos teismo praktika: 1992 m. vasario 12 d. Sprendimo Volger prieš Parlamentą, T‑52/90, Rink. p. II‑121, 36 punktas.

      2.      Norėdama įvertinti nuopelnus, į kuriuos turi būti atsižvelgta priimant sprendimą dėl pareigų paaukštinimo pagal Pareigūnų
         tarnybos nuostatų 45 straipsnį, administracija turi didelę diskreciją. Taigi Bendrijos teismo kontrolė turi apsiriboti klausimu,
         ar, atsižvelgiant į administracijos taikytus būdus ir priemones, kurios galėjo turėti įtakos jos atliekamam vertinimui, ji
         veikė neperžengdama tinkamų ribų ir nenaudojo savo įgaliojimų akivaizdžiai netinkamai.

      Tačiau tai, kad administracija turi didelę diskreciją, jos neatleidžia nuo pareigos kruopščiai ir nešališkai išnagrinėti visas
         svarbias su konkrečiu atveju susijusias aplinkybes. Aplinkybė, kad pareigūno pareigas buvo siūlyta paaukštinti per ankstesnę
         pareigų paaukštinimo procedūrą, nuopelnų atžvilgiu yra svarbi su sąlyga, kad po pareigų paaukštinimo procedūros, per kurią
         buvo siūlyta paaukštinti jo pareigas, pareigūno nuopelnai netapo menkesni.

      Be to, dėl nuolatinio neatsižvelgimo į tai, kad pareigūnas liko paaukštinti tinkamų pareigūnų sąraše, kiltų diskriminacija
         tarp pretenduojančių būti paaukštintiems pareigūnų, nes objektyviai skirtingos situacijos būtų vertinamos vienodai. Iš tikrųjų,
         kadangi aplinkybė, jog pareigūnas jau pasiekė pareigoms paaukštinti reikalingą balų skaičių per ankstesnę pareigų paaukštinimo
         procedūrą, yra glaudžiai susijusi su įrodytais ankstesniais jo nuopelnais, šio pareigūno situacija šiuo jo nuopelnų aspektu
         skiriasi nuo asmenų, nepasiekusių minėto pareigoms paaukštinti reikalingo balų skaičiaus per ankstesnę pareigų paaukštinimo
         procedūrą, situacijos.

      (žr. 26–28 punktus)
      Nuoroda:
      Teisingumo Teismo praktika: 1986 m. spalio 23 d. Sprendimo Vaysse prieš Komisiją, 26/85, Rink. p. 3131, 26 punktas; 1991 m. lapkričio 21 d. Sprendimo Technische Universität München, C‑269/90, Rink. p. I‑5469, 14 punktas.

      Pirmosios instancijos teismo praktika: 1991 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Frederiksen prieš Parlamentą, T‑169/89, Rink. p. II‑1403, 69 punktas; 2005 m. gegužės 4 d. Sprendimo Sena prieš EASA, T‑30/04, Rink. VT p. I‑A‑113 ir II‑519, 80 punktas; 2005 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Casini prieš Komisiją, T‑132/03, Rink. VT p. I‑A‑253 ir II‑1169, 69 punktas.

      Tarnautojų teismo praktika: 2007 m. spalio 10 d. Sprendimo Berrisford prieš Komisiją, F‑107/06, Rink. VT p. I‑A‑1‑0000 ir II‑A‑1‑0000, 76 punktas.