title: 2010 m. kovo 18 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Grupo Promer Mon Graphic, SA prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos dizainas - Dizaino registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra - Įregistruotas Bendrijos dizainas, vaizduojantis apskritimo formos reklaminį įtaisą - Ankstesnis Bendrijos dizainas - Negaliojimo pagrindas - Prieštaravimas - Skirtingo bendro įspūdžio nebuvimas - Prieštaravimo sąvoka - Nagrinėjamas gaminys - Dizainerio laisvės mastas - Informuotas vartotojas - Reglamento (EB) Nr. 6/2002 10 straipsnis ir 25 straipsnio 1 dalies d punktas. # Byla T-9/07.

text:
      Byla T‑9/07
      Grupo Promer Mon Graphic, SA
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
      „Bendrijos dizainas – Dizaino registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra – Įregistruotas Bendrijos dizainas, vaizduojantis apskritimo formos reklaminį įtaisą – Ankstesnis Bendrijos dizainas – Negaliojimo pagrindas – Prieštaravimas – Skirtingo bendro įspūdžio nebuvimas – Prieštaravimo sąvoka – Nagrinėjamas gaminys – Dizainerio laisvės mastas – Informuotas vartotojas – Reglamento (EB) Nr. 6/2002 10 straipsnis ir 25 straipsnio 1 dalies d punktas“
      Sprendimo santrauka
      1.      Bendrijos dizainas – Negaliojimo pagrindai – Prieštaravimas ankstesniam dizainui – Sąvoka – Dizainas, informuotam vartotojui
            nesukeliantis skirtingo bendro įspūdžio nei tas, kurį sukelia ankstesnis dizainas
      (Tarybos reglamento Nr. 6/2002 10 straipsnis ir 25 straipsnio 1 dalies d punktas)
      2.      Bendrijos dizainas – Registracijos paraiška – Sąlygos – Gaminių sąrašas
      (Tarybos reglamento Nr. 6/2002 36 straipsnio 2 ir 6 dalys)
      3.      Bendrijos dizainas – Negaliojimo pagrindai – Prieštaravimas ankstesniam dizainui – Dizainas, informuotam vartotojui nesukeliantis
            skirtingo bendro įspūdžio nei tas, kurį sukelia ankstesnis dizainas – Informuotas vartotojas – Sąvoka
      (Tarybos reglamento Nr. 6/2002 10 straipsnio 1 dalis ir 25 straipsnio 1 dalies d punktas)
      4.      Bendrijos dizainas – Negaliojimo pagrindai – Prieštaravimas ankstesniam dizainui – Dizainas, informuotam vartotojui nesukeliantis
            skirtingo bendro įspūdžio nei tas, kurį sukelia ankstesnis dizainas – Vertinimo kriterijai
      (Tarybos reglamento Nr. 6/2002 10 straipsnis ir 25 straipsnio 1 dalies d punktas)
      1.      Reglamento Nr. 6/2002 dėl Bendrijos dizaino 25 straipsnio 1 dalies d punktą reikia aiškinti taip, kad Bendrijos dizainas prieštarauja
         ankstesniam dizainui, kai, atsižvelgus į dizainerio laisvę kuriant minėtą Bendrijos dizainą, šis dizainas informuotam vartotojui
         nesukelia skirtingo bendro įspūdžio nei tas, kurį sukelia ankstesnis dizainas, kuriuo remiamasi.

      Toks šio 25 straipsnio 1 dalies d punkto aiškinimas yra vienintelis, galintis užtikrinti dizaino, kuris yra ankstesnis, kaip
         aprašyta šioje nuostatoje, savininko teisių apsaugą nuo bet kokio kenkimo minėtam dizainui koegzistuojančiu vėlesniu Bendrijos
         dizainu, kuris informuotam vartotojui sukelia tokį patį bendrą įspūdį. Iš tikrųjų, aiškinant minėtą nuostatą kitaip, ankstesnės
         teisės savininkas neturėtų galimybės prašyti tokio vėlesnio Bendrijos dizaino pripažinti negaliojančiu ir neturėtų veiksmingos
         apsaugos, suteikiamos jo dizainu pagal Reglamento Nr. 6/2002 10 straipsnį arba Direktyvos 98/71 dėl teisinės dizaino apsaugos
         9 straipsnį.

      (žr. 52–53 punktus)
      2.      Pagal Reglamento Nr. 6/2002 dėl Bendrijos dizaino 3 straipsnio a punktą dizainas – tai gaminio vaizdas, todėl paraiškoje registruoti
         Bendrijos dizainą, vadovaujantis šio reglamento 36 straipsnio 2 dalimi, turi būti sąrašas gaminių, kuriuose numatyta pritaikyti
         dizainą arba kuriuose numatyta tą dizainą panaudoti. Tačiau nors šiuos gaminius privaloma nurodyti paraiškoje registruoti
         dizainą, pagal reglamento 36 straipsnio 6 dalį ši informacija savaime neturi įtakos dizaino apsaugos apimčiai.

      Todėl iš Reglamento Nr. 6/2002 36 straipsnio 6 dalies matyti, kad norint nustatyti gaminį, kuriame numatyta pritaikyti ginčijamą
         dizainą arba kuriame numatyta tą dizainą panaudoti, reikia atsižvelgti į paraiškoje registruoti minėtą dizainą pateiktą nuorodą
         į jį ir prireikus į patį dizainą, jei jis nurodo gaminio pobūdį, paskirtį arba funkciją. Iš tikrųjų atsižvelgimas į patį dizainą
         gali leisti gaminį identifikuoti registruojant nurodytoje platesnėje gaminių kategorijoje ir todėl realiai nustatyti informuotą
         vartotoją ir dizainerio laisvės mastą kuriant dizainą.

      (žr. 55–56 punktus)
      3.      Informuotas vartotojas Reglamento Nr. 6/2002 dėl Bendrijos dizaino 10 straipsnio 1 dalies prasme yra ypač pastabus ir turi
         tam tikrų žinių apie ankstesnio kūrinio būklę, t. y. apie su nagrinėjamu gaminiu susijusių dizainų, kurie buvo prieinami paraiškos
         registruoti ginčijamą dizainą pateikimo dieną, nuosavybę arba tam tikru atveju prašomo prioriteto dieną.

      (žr. 62 punktą)
      4.      Dizainerio laisvės mastas kuriant dizainą apibrėžtas, be kita ko, suvaržymais, susijusiais su gaminio arba gaminio sudedamosios
         dalies techninės paskirties charakteristikomis ar netgi gaminiui taikomomis teisės aktų nuostatomis. Dėl šių suvaržymų nustatomi
         tam tikrų charakteristikų standartai, kurie tampa bendrai taikomi aptariamam gaminiui naudojamiems dizainams.

      Konkrečiai vertinant informuotam vartotojui, kuris turi tam tikrų žinių apie ankstesnio kūrinio būklę, nagrinėjamų dizainų
         sukeliamą bendrą įspūdį, reikia atsižvelgti į dizainerio laisvės mastą kuriant ginčijamą dizainą. Todėl kadangi nagrinėjamų
         dizainų panašumai susiję su bendrais požymiais, šie panašumai yra mažai svarbūs bendram įspūdžiui, kurį sukelia informuotam
         vartotojui minėti dizainai. Be to, kuo labiau dizainerio laisvė kuriant ginčijamą dizainą ribojama, tuo mažesnių nagrinėjamų
         dizainų skirtumų gali pakakti norint informuotam vartotojui sukelti skirtingą bendrą įspūdį.

      (žr. 67, 72 punktus)
BENDROJO TEISMO (penktoji kolegija) SPRENDIMAS
      2010 m. kovo 18 d.(*)

      „Bendrijos dizainas – Dizaino registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra – Įregistruotas Bendrijos dizainas, vaizduojantis apskritimo formos reklaminį įtaisą – Ankstesnis Bendrijos dizainas – Negaliojimo pagrindas – Prieštaravimas – Skirtingo bendro įspūdžio nebuvimas – Prieštaravimo sąvoka – Nagrinėjamas gaminys – Dizainerio laisvės mastas – Informuotas vartotojas – Reglamento (EB) Nr. 6/2002 10 straipsnis ir 25 straipsnio 1 dalies d punktas“
      Byloje T‑9/07
      Grupo Promer Mon Graphic, SA, įsteigta Sabadelyje (Ispanija), atstovaujama advokato R. Almaraz Palmero,

      ieškovė,
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą A. Folliard-Monguiral,

      atsakovę,
      dalyvaujant kitai procedūros VRDT apeliacinėje taryboje šaliai, įstojusiai į bylą Bendrajame Teisme,
      PepsiCo, Inc., įsteigtai Niujorke, Niujorkas (Jungtinės Amerikos Valstijos), atstovaujamai advokatų E. Armijo Chávarri ir A. Castán Pérez-Gómez,

      dėl ieškinio, pareikšto dėl 2006 m. spalio 27 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (VRDT) trečiosios apeliacinės tarybos sprendimo
         (byla R 1001/2005–3), susijusio su dizaino registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra tarp Grupo Promer Mon Graphic, SA ir PepsiCo, Inc.,

      BENDRASIS TEISMAS (penktoji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas M. Vilaras, teisėjai M. Prek ir V. M. Ciucă (pranešėjas),
      posėdžio sekretorius J. Palacio González, vyriausiasis administratorius,
      susipažinęs su ieškiniu, pateiktu Teismo kanceliarijoje 2007 m. sausio 9 d.,
      susipažinęs su VRDT atsakymu į ieškinį, pateiktu Teismo kanceliarijoje 2007 m. balandžio 27 d.,
      susipažinęs su įstojusios į bylą šalies atsakymu į ieškinį, pateiktu Teismo kanceliarijoje 2007 m. balandžio 30 d.,
      įvykus 2009 m. liepos 8 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Teisinis pagrindas
      1.     Reglamentas (EB) Nr. 6/2002
      1        Taisyklės dėl Bendrijos dizaino įtvirtintos 2001 m. gruodžio 12 d. Tarybos reglamente (EB) Nr. 6/2002 dėl Bendrijos dizaino
         (OL L 3, 2002, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 27 t., p. 142).

      2        Reglamento Nr. 6/2002 3 straipsnio a punkte nustatyta:

      „Šiame reglamente:
      „a)      dizainas“ – tai viso gaminio ar jo dalies vaizdas, susidarantis dėl paties gaminio ir (arba) jo ornamentikos specifinių linijų,
         kontūrų, spalvų, formos, tekstūros ir (arba) medžiagų savybių.“

      3        Pagal Reglamento Nr. 6/2002 10 straipsnį:

      „1. Bendrijos dizaino teikiama apsauga saugo bet kokį dizainą, kuris informuotam vartotojui nesudaro skirtingo bendro įspūdžio.“

      2. Vertinant apsaugos apimtį, atsižvelgiama į dizainerio laisvės mastą kuriant tą dizainą.“
      4        Reglamento Nr. 6/2006 bylos faktinėms aplinkybėms taikomoje 25 straipsnio redakcijoje numatyta:

      „1. Bendrijos dizainas pripažįstamas negaliojančiu tik šiais atvejais:
      a)      jeigu tas dizainas neatitinka 3 straipsnio a punkte pateikto apibrėžimo;
      b)      jeigu jis neatitinka 4–9 straipsnių reikalavimų;
      c)      teismui priėmus sprendimą, kad teisės savininkas neturi teisės į Bendrijos dizainą pagal 14 straipsnio nuostatas;
      d)      jeigu yra prieštaravimas tarp Bendrijos dizaino ir ankstesnio dizaino, kuris tapo prieinamas visuomenei po paraiškos padavimo
         datos arba, jeigu prašoma prioriteto – po prioriteto datos, ir kuris nuo ankstesnės datos negu minėtoji data turi registruotojo
         Bendrijos dizaino arba paraiškos dėl registruotojo Bendrijos dizaino arba atitinkamos valstybės narės suteiktos teisės į dizainą
         arba paraiškos dėl tokios teisės teikiamą apsaugą;

      e)      jeigu vėlesniame dizaine panaudotas skiriamasis ženklas ir jeigu tą ženklą reglamentuojanti Bendrijos teisė arba atitinkamos
         valstybės narės įstatymai teisių į ženklą savininkui suteikia teisę uždrausti taip naudoti ženklą;

      f)      jeigu dizainas yra sukurtas be leidimo naudojant atitinkamos valstybės narės autorių teisės saugomą kūrinį;
      g)      jeigu tas dizainas yra sukurtas nepagrįstai naudojant Paryžiaus konvencijos dėl pramoninės nuosavybės saugojimo (toliau –
         Paryžiaus konvencija) 6 ter straipsnyje išvardytus ženklus arba minėtosios konvencijos 6 ter straipsnyje nenurodytus ženklus,
         simbolius ir herbo skydus, turinčius atitinkamoje valstybėje narėje ypatingą visuomeninę reikšmę.

      <…>
      3. Šio straipsnio 1 dalies d, e ir f punktuose nurodytais pagrindais gali remtis tik pareiškėjas arba [ankstesnės teisės]
         savininkas.

      <…>“
      5        Reglamento Nr. 6/2002 36 straipsnyje nustatyta:

      „<…>
      2. Paraiškoje taip pat turi būti sąrašas gaminių, kuriuose numatyta pritaikyti dizainą arba kuriuose numatyta tą dizainą panaudoti.

      <…>
      6. Šio straipsnio 2 dalyje ir 3 dalies a ir d punktuose nurodyta informacija savaime neturi įtakos dizaino apsaugos apimčiai.“
      6        Pagal Reglamento Nr. 6/2002 43 straipsnį „<...> 25 straipsnio 1 dalies d punkte <...> numatyta prioriteto data laikoma registruotojo
         Bendrijos dizaino paraiškos padavimo data“.

      7        Reglamento Nr. 6/2002 52 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad „pagal 25 straipsnio 2, 3, 4 ir 5 dalių nuostatas [nepažeidžiant
         25 straipsnio 2, 3, 4 ir 5 dalių nuostatų] bet koks fizinis ar juridinis asmuo, taip pat įgaliota valdžios institucija gali
         paduoti (VRDT) paraišką dėl registruotojo [įregistruoto] Bendrijos dizaino paskelbimo negaliojančiu“.

      8        Pagal Reglamento Nr. 6/2002 61 straipsnio 1 dalį „Teisingumo Teisme galima iškelti bylas dėl apeliacinių tarybų priimtų sprendimų
         dėl apeliacijų“.

      9        Reglamento Nr. 6/2002 62 straipsnio pirmajame sakinyje nurodyta, kad „(VRDT) sprendimuose nurodomi juos pagrindžiantys motyvai“.

      2.     Direktyva 98/71/EB
      10      1998 m. spalio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/71/EB dėl teisinės dizaino apsaugos (OL L 289, p. 28, 2004 m.;
         specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 21 t., p. 120) 1 straipsnio a punkte nustatyta:

      „Šioje direktyvoje:
      a)      „dizainas“ – tai viso gaminio ar jo dalies vaizdas, susidarantis dėl paties gaminio ir (arba) jo ornamentikos specifinių linijų,
         kontūrų, spalvų, formos, tekstūros ir (arba) medžiagų savybių.“

      11      Pagal Direktyvos 98/71 9 straipsnį:

      „1. Teisė į dizainą saugo bet kokį dizainą, kuris informuotam naudotojui nesudaro skirtingo bendro įspūdžio.
      2. Vertinant apsaugos apimtį, atsižvelgiama į dizainerio laisvės mastą kuriant savo dizainą.“
       Ginčo aplinkybės
      12      2003 m. rugsėjo 9 d., remdamasi Reglamentu Nr. 6/2002, įstojusi į bylą šalis PepsiCo, Inc. pateikė Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) paraišką įregistruoti Bendrijos
         dizainą. Pateikiant paraišką įregistruoti buvo paprašyta suteikti prioritetą Ispanijos dizainui Nr. 157156, kurio paraiška
         įregistruoti pateikta 2003 m. liepos 23 d. ir paskelbta 2003 m. lapkričio 16 dieną.

      13      Bendrijos dizainas buvo įregistruotas Nr. 74463‑0001 šiems gaminiams: „Žaidimų reklaminiai gaminiai“. Jis pavaizduotas taip:

      14      2004 m. vasario 4 d., remdamasi Reglamento Nr. 6/2002 52 straipsniu, ieškovė Grupo Promer Mon Graphic, SA pateikė paraišką dėl dizaino registracijos Nr. 74463‑0001 (toliau – ginčijamas dizainas) pripažinimo negaliojančia.

      15      Paraiška dėl negaliojimo pripažinimo buvo grindžiama Bendrijos dizainu, įregistruotu Nr. 53186-0001 (toliau – ankstesnis dizainas),
         kurio paraiška įregistruoti pateikta 2003 m. liepos 17 d. ir dėl kurio paprašyta suteikti prioritetą Ispanijos dizainui Nr. 157098,
         kurio paraiška įregistruoti buvo pateikta 2003 m. liepos 8 d. ir paskelbta 2003 m. lapkričio 1 dieną. Ankstesnis dizainas
         įregistruotas šiam gaminiui :„Žaidimų metalo plokštės“. Jis pavaizduotas taip:

      16      Paraiška dėl negaliojimo pripažinimo buvo grindžiama tuo, kad ginčijamas dizainas nepasižymi naujumu ir neturi individualių
         savybių Reglamento Nr. 6/2002 25 straipsnio 1 dalies b punkto prasme, bei tuo, kad egzistuoja ankstesnė teisė šio reglamento
         25 straipsnio 1 dalies d punkto prasme.

      17      2005 m. birželio 20 d. VRDT anuliavimo skyrius pripažino ginčijamą dizainą negaliojančiu remdamasis Reglamento Nr. 6/2002
         25 straipsnio 1 dalies d punktu.

      18      2005 m. rugpjūčio 18 d. įstojusi į bylą šalis, vadovaudamasi Reglamento Nr. 6/2002 55–60 straipsniais, pateikė apeliaciją
         VRDT dėl Anuliavimo skyriaus sprendimo.

      19      2006 m. spalio 27 d. sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) VRDT trečioji apeliacinė taryba panaikino Anuliavimo skyriaus
         sprendimą ir atmetė paraišką dėl negaliojimo pripažinimo. Atmesdama ieškovės argumentą, kad įstojusi į bylą šalis buvo nesąžininga,
         Apeliacinė taryba iš esmės manė, kad ginčijamas dizainas neprieštarauja ankstesnei ieškovės teisei ir kad neįvykdytos Reglamento
         Nr. 6/2002 25 straipsnio 1 dalies d punkto sąlygos. Šiuo atžvilgiu Apeliacinė taryba manė, kad su nagrinėjamais dizainais
         susiję gaminiai priklauso ypatingai reklaminių gaminių kategorijai, t. y. „tazos“ arba „rappers“, ir kad dėl to dizainerio,
         kuriam pavesta kurti tokius reklaminius gaminius, laisvė yra „stipriai apribota“. Apeliacinė taryba iš to padarė išvadą, kad
         aptariamų dizainų profilio skirtumo pakanka padaryti išvadą, kad informuotam vartotojui jie sukelia skirtingą bendrą įspūdį.

       Procesas ir šalių reikalavimai
      20      Ieškovė Teismo prašo:

      –        panaikinti ginčijamą sprendimą,
      –        priteisti iš VRDT ir įstojusios į bylą šalies bylinėjimosi išlaidas, patirtas Teisme ir Trečiojoje apeliacinėje taryboje.
      21      VRDT ir įstojusi į bylą šalis Teismo prašo:

      –        atmesti ieškinį,
      –        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl teisės
      1.     Dėl Teisme pirmą kartą pateiktų dokumentų
      22      VRDT ir įstojusi į bylą šalis ginčija ieškinio prieduose Nr. 6–9 esančių dokumentų, kurie nebuvo pateikti ankstesnėje procedūros
         stadijoje, priimtinumą. Dokumentas Nr. 6 yra ištrauka iš VRDT interneto tinklalapio, susijusi su dviejų Bendrijos dizainų
         registracijomis, paskelbtomis 2004 m. kovo 9 d. ir vaizduojančiomis šešiakampes žaidimo detales. Dokumentas Nr. 7 yra ieškovės
         ir kitos bendrovės sudaryto privataus susitarimo kopijos dalis. Dokumentas Nr. 8 yra ištrauka iš interneto tinklalapio, kurioje
         pateikta informacija apie „pogs“ ir „tazos“. Dokumente Nr. 9 išdėstytas ieškovės gaminių asortimentas, vadinamas „BEYBLADETM SPINNERS“.

      23      Atsakydama į Teismo užduotą klausimą ieškovė patvirtino, kad dokumentus Nr. 6–9 pirmą kartą pateikė Teisme, kartu patikslindama,
         kad tai ji padarė atsižvelgusi į ginčijamo sprendimo motyvus ir jo rezoliucinę dalį.

      24      Į šiuos pirmą kartą Teisme pateiktus dokumentus negali būti atsižvelgta. Iš tikrųjų Teisme nagrinėjamas ieškinys yra susijęs
         su VRDT Apeliacinių tarnybų sprendimų teisėtumo priežiūra Reglamento Nr. 6/2002 61 straipsnio prasme, todėl Teismo kompetencija
         nėra peržiūrėti faktines aplinkybes pagal pirmą kartą jam pateiktus dokumentus. Taigi minėti dokumentai yra atmestini, nesant
         reikalo nagrinėti jų įrodomosios galios (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2005 m. lapkričio 24 d. Pirmosios instancijos teismo
         sprendimo Sadas prieš VRDT – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE), T‑346/04, Rink. p. II‑4891, 19 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

      25      Be to, šios išvados nepaneigia per teismo posėdį ieškovės pateiktas argumentas, kad ji minėtus dokumentus pateikė atsižvelgusi
         į ginčijamo sprendimo turinį.

      2.     Dėl esmės
      26      Ieškovė remiasi trimis ieškinio pagrindais, susijusiais, pirma, su įstojusios į bylą šalies nesąžiningumu ir siauru Reglamento
         Nr. 6/2002 aiškinimu ginčijamame sprendime, antra, su tuo, kad ginčijamas dizainas nepasižymi naujumu, ir, trečia, su Reglamento
         Nr. 6/2002 25 straipsnio 1 dalies d punkto pažeidimu.

       Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su įstojusios į bylą šalies nesąžiningumu ir siauru Reglamento Nr. 6/2002 aiškinimu
      27      Ieškovė ginčija ginčijamą sprendimą dėl to, kad Apeliacinė taryba siaurai aiškino Reglamentą Nr. 6/2002 neatsižvelgusi į įstojusios
         į bylą šalies nesąžiningumą. Šiuo klausimu ieškovė remiasi tuo, kad 2003 m. vasario 21 d. laišku per verslo susitikimą įstojusiai
         į bylą šaliai buvo „privačiai ir konfidencialiai“ „atskleistas“ jos ankstesnis dizainas ir vėliau pateikta pagrindinių minėto
         dizaino linijų ginčijamame dizaine kopija. Todėl data, kada ankstesnis dizainas tapo prieinamas visuomenei, mažai svarbi,
         o dėl to, kad paskelbimo datos abejotinos, šiuo atveju svarbu tik tai, ar ankstesnis dizainas buvo pateiktas registruoti prieš
         ginčijamą dizainą ir ar prašomo prioriteto data yra ankstesnė.

      28      VRDT ir įstojusi į bylą šalis ginčija ieškovės argumentus.

      29      Ginčijamo sprendimo 25 punkte Apeliacinė taryba nusprendė, kad argumentas, jog ginčijamo dizaino savininkas buvo nesąžiningas,
         nereikšmingas, nes svarbu sužinoti ne tai, ar vienas iš nagrinėjamų dizainų buvo nukopijuotas nuo kito, o tai, ar jie sukelia
         tą patį bendrą įspūdį.

      30      Teismas pažymi, kad Reglamento Nr. 6/2002 25 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas Bendrijos dizaino negaliojimo pagrindų sąrašas.
         Šį sąrašą reikia laikyti baigtiniu, nes minėtame straipsnyje nustatyta, jog dizainas gali būti pripažintas negaliojančiu tik
         dėl kurio nors iš jame numatytų pagrindų. Reikia konstatuoti, kad tarp jų nėra paminėtas ginčijamo dizaino savininko nesąžiningumas.

      31      Be to, reikia priminti, kad paraiškoje dėl negaliojimo pripažinimo ieškovė rėmėsi tuo, kad ginčijamas dizainas nepasižymi
         naujumu ir neturi individualių savybių Reglamento Nr. 6/2002 25 straipsnio 1 dalies b punkto prasme, bei tuo, kad egzistuoja
         ankstesnė teisė minėto reglamento 25 straipsnio 1 dalies d punkto prasme. Todėl nagrinėjant šiuos negaliojimo pagrindus, reikia
         manyti, kad klausimas, ar įstojusi į bylą šalis tariamai buvo nesąžininga, nesvarbus, nes nereikia priimti sprendimo dėl ginčijamo
         dizaino savininko elgesio.

      32      Galiausiai, priešingai nei teigia ieškovė, būtent data, kada dizainas, kuriuo remiamasi paraiškoje dėl negaliojimo pripažinimo,
         tapo prieinamas visuomenei, yra vienas iš Reglamento Nr. 6/2002 25 straipsnio 1 dalies b ir d punktų taikymo kriterijų. Ieškovė
         nurodo, kad ankstesnis dizainas įstojusiai į bylą šaliai buvo „privačiai ir konfidencialiai“ „atskleistas“ 2003 m. vasario
         21 d. laišku ir tapo prieinamas visuomenei 2003 m. lapkričio 1 dieną. Todėl reikia konstatuoti, kad 2003 m. vasario 21 d.
         minėtas dizainas netapo prieinamas visuomenei ir kad šiuo „atskleidimu“ negalima remtis siekiant taikyti Reglamento Nr. 6/2002
         25 straipsnio 1 dalies b ir d punktus.

      33      Todėl reikia atmesti ieškinio pagrindą, susijusį su įstojusios į bylą šalies nesąžiningumu ir siauru Reglamento Nr. 6/2002
         aiškinimu.

      34      Toliau reikia išnagrinėti ieškinio pagrindą, susijusį su Reglamento Nr. 6/2002 25 straipsnio 1 dalies d punkto pažeidimu.

       Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 6/2002 25 straipsnio 1 dalies d punkto pažeidimu
       Šalių argumentai
      35      Visų pirma ieškovė teigia, kad patys „tazos“ arba „rappers“ nėra gaminių kategorija, ir jie priklauso žaidimų reklaminių gaminių
         kategorijai. Ieškovė kaltina Apeliacinę tarybą, kad ji ginčijamo sprendimo 16–18 punktuose gaminius, kurie žinomi pavadinimais
         „tazos“, „pogs“ arba „rappers“, nurodė tarytum jie būtų tapatūs, ir nusprendė, kad žodis „tazos“ yra anglų kalbos žodžio „rappers“
         vertimas į ispanų kalbą. 1920 metais sukurti „pogs“ yra dviejų labai plokščių sunkiai pajudinamų ar apverčiamų plokštumų detalės
         iš kartono. Tačiau „rappers“ paviršius yra metalinis, juos galima lengvai judinti ar apversti. Dėl jų centrinės dalies ir
         dėl to, kad sudaryti iš metalo, jie labai skiriasi nuo „pogs“ ir „tazos“, kurie sukurti 1994–1998 metais, ir dėl to su jais
         galima kitaip žaisti.

      36      Antra, remdamasi žaidimų reklaminių gaminių kategorija, ieškovė ginčija ginčijamo sprendimo 20 punkte padarytą vertinimą,
         pagal kurį dizainerio laisvė kuriant ginčijamą dizainą buvo „smarkiai apribota“.

      37      Trečia, informuotas vartotojas yra maždaug 5–10 metų vaikas, o ne rinkodaros vadovas, kaip tai nurodyta ginčijamo sprendimo
         16 punkte. Toks vadovas maisto pramonėje nėra galutinis vartotojas ir jo pastabumo laipsnis yra didesnis nei paprasto vartotojo.

      38      Ketvirta, nagrinėjami dizainai sukelia tą patį bendrą įspūdį, nes, priešingai nei ginčijamo sprendimo 22 ir 24 punktuose pateiktoje
         analizėje, nagrinėjamų dizainų profilio skirtumai nėra akivaizdūs, norint juos aptikti reikia ypatingo pastabumo ir dėmesingai
         apžiūrėti diską. Ieškovė abejoja, kad mažas vaikas juos labai dėmesingai apžiūrinės iš profilio, kad aptiktų jų skirtumus.

      39      Pirma, VRDT teigia, kad šalys turi pateikti informaciją apie konkretų nagrinėjamo gaminio pobūdį, atitinkamos rinkos ypatybes
         ir apie tai, kaip informuotas vartotojas suvokia dizainus šioje rinkoje. Apeliacinėje taryboje įstojusi į bylą šalis pateikė
         informaciją apie nagrinėjamą gaminį ir „staiga paaiškėjo“, kad „pogs“ priklauso ypatingos kategorijos gaminiams, kurie turi
         savitą rinką ir kurių ypatingas vartojimo būdas daro įtaką formai ir charakteristikoms. Remdamasi ginčijamo sprendimo 17 punktu,
         VRDT teigia, kad ieškovė taip įrodė, jog informuotam vartotojui buvo pažįstamos apvalios ir plokščios formos žaidimo detalės,
         kurios galbūt buvo platinamos kaip reklaminiai gaminiai, ypač maisto produktų sektoriuje.

      40      Antra, VRDT primena, kad, kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 20 punkte, visi Apeliacinėje taryboje šalių pateikti „pogs“ yra
         sudaryti iš plokščių plastikinių arba kartoninių diskų, ant kurių yra išspausdinti paveikslėliai ir kurių centrinė iškilusi
         dalis naudojama išgauti garsą spaudžiant „pog“ centrą. VRDT priduria, kad ši centrinė iškilusi disko dalis turi būti iš metalo
         tam, kad sukeltų garsą; ši dalis leidžia padidinti jo gebėjimą apsiversti siekiant žaidimo netikėtumo, ir jos forma turi būti
         elementari, kad nedeformuotų ant „pogs“ pavaizduoto paveikslėlio. Saugos sumetimais kraštai turi būti suapvalinti, o iškilusi
         centrinė dalis neturi būti aukščiau nei kraštas, kad „pogs“ būtų galima sudėti į krūvą. Todėl pagrįsta Apeliacinės tarybos
         išvada, kad dizainerio laisvė dėl šių suvaržymų apribota. Galiausiai VRDT priduria, kad ginčijamo sprendimo 24 punkte padaryta
         išvada yra pagrįsta, jei Teismas pritartų, jog ankstesnio dizaino prioriteto dieną informuotas vartotojas tikėjosi tokio gaminio,
         kaip antai „pog“, arba bent jau bet kokio kitokio šios ypatingos gaminių kategorijos disko formos gaminio, nes būtent tokia
         forma atitiko standartą nagrinėjamame pramonės sektoriuje.

      41      Trečia, informuotas vartotojas turi žinių, taigi pastabus, ir jis turi tam tikros informacijos apie dizaino nuosavybę, taip
         pat apie gaminio tendencijas atitinkamoje rinkoje. Vis dėlto jis nėra nagrinėjamo gaminio dizaineris ar gamintojas. Jis, be
         kita ko, gali tiesiogiai palyginti nagrinėjamus dizainus. Atsakydama į ieškovės argumentą VRDT nurodo, kad šiuo atveju 5–10 metų
         amžiaus vaikas yra tiek pat ar netgi pastabesnis, nei bet kokios kitos kategorijos suaugusieji.

      42      Ketvirta, VRDT teigimu, ieškovė pritaria ginčijamo sprendimo 22 ir 23 punktuose atliktą analizę, pagal kurią turi būti lyginami
         tik dizainų grafiniai pavaizdavimai. Tai, kad nagrinėjami dizainai yra skirti naudoti metaliniams diskams, yra nesvarbu, nes
         tai nenurodyta registracijose. Ginčijamame sprendime nurodyti profilio skirtumai, nes vaizdas iš viršaus neleidžia matyti
         nagrinėjamų dizainų perspektyvų. Atsižvelgiant į ribotą dizainerio laisvę, net sąlyginai mažų skirtumų pakanka skirtingam
         bendram įspūdžiui sukelti. Nagrinėjami dizainai skiriasi dviem pagrindiniais aspektais, kurių atžvilgiu pasireiškia dizainerio
         laisvė, t. y. dekoratyvinio motyvo „pogs“ centre pasirinkimas ir jo konfigūracija ant šios iškilusios plokštumos.

      43      Pirma, įstojusios į bylą šalies teigimu, „tazos“ arba „rappers“ sudaro ypatingą reklaminių gaminių kategoriją, kuriai priklauso
         metaliniai „tazos“ arba „rappers“. Ji prekiauja šio tipo gaminiais daugiau kaip 10 metų. Be to, tai, kad jie turi būti iš
         metalo, neturi reikšmės, nes tai tik funkcinis elementas.

      44      Antra, visi šalių VRDT pateikti „tazos“ arba „rappers“ pavyzdžiai rodo, kad gaminiai, kurias prekiauja ieškovė ir įstojusi
         į bylą šalis, yra apvalios formos, plokšti, su suapvalintu kraštu ir spalvotais paveikslėliais. Nagrinėjamų gaminių atžvilgiu
         dizainerio laisvės mastas yra labai mažas, ir pakanka smulkių detalių skirtingam bendram įspūdžiui sukelti.

      45      Trečia, kalbant apie informuotą vartotoją, ar tai būtų vaikas, ar rinkodaros vadovas, esminis dalykas yra tas, kad jis būtų
         informuotas apie „tazos“ arba „rappers“ fenomeną, kaip tai pažymi Apeliacinė taryba ginčijamo sprendimo 17 ir 19 punktuose.
         Kadangi minėtas vartotojas galės pastebėti visus mažus nuo standarto nukrypstančius įvairių „tazos“ arba „rappers“ tipų skirtumus,
         rinkodaros bendrovės rinkoje pasiūlys juos labiau patobulintus.

      46      Ketvirta, nagrinėjami dizainai sukelia skirtingą bendrą įspūdį, kaip tai įrodo Apeliacinė taryba ginčijamo sprendimo 21–26 punktuose.
         Viršutinės nagrinėjamų dizainų dalys, t. y. vartotojų labiausiai matomos dalys, turi esminių skirtumų, kurių negalima laikyti
         nereikšmingais, juo labiau informuoto vartotojo požiūriu.

       Bendrojo Teismo vertinimas
      47      Pagal Reglamento Nr. 6/2002 25 straipsnio 1 dalies d punktą Bendrijos dizainas pripažįstamas negaliojančiu, jeigu yra prieštaravimas
         tarp Bendrijos dizaino ir ankstesnio dizaino, kuris tapo prieinamas visuomenei po paraiškos padavimo datos arba, jeigu prašoma,
         prioriteto datos, ir kuris nuo ankstesnės datos negu minėtoji data turi registruotojo Bendrijos dizaino arba paraiškos dėl
         registruotojo Bendrijos dizaino, arba atitinkamos valstybės narės suteiktos teisės į dizainą, arba paraiškos dėl tokios teisės
         teikiamą apsaugą.

      48      Kadangi pati prieštaravimo sąvoka neapibrėžta Reglamente Nr. 6/2002, reikia ją patikslinti. Ginčijamo sprendimo 14 ir 15 punktuose
         Apeliacinė taryba, kaip ir Anuliavimo skyrius, manė, kad tarp dviejų dizainų kyla prieštaravimas tada, kai informuotam vartotojui
         jie sukelia tą patį bendrą įspūdį, ir kad šiuo atžvilgiu reikia atsižvelgti į dizainerio laisvės mastą kuriant ginčijamą dizainą.

      49      Aiškinant Reglamento Nr. 6/2002 25 straipsnio 1 dalies d punktą reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 6/2002 10 straipsnį,
         susijusį su Bendrijos dizainu, ir pagal Direktyvos Nr. 98/71 9 straipsnį, susijusį su valstybėje narėje įregistruotu dizainu,
         dizainu teikiama apsauga saugo bet kokį dizainą, kuris informuotam vartotojui nesukelia skirtingo bendro įspūdžio, ir, vertinant
         šios apsaugos apimtį, reikia atsižvelgti į dizainerio laisvės mastą kuriant dizainą.

      50      Šiuo atžvilgiu visų pirma reikia pažymėti, kad Reglamento Nr. 6/2002 10 straipsnio 1 dalies tekste, kaip ir Direktyvos Nr. 98/71
         9 straipsnio 1 dalies tekste, didžiojoje daugumoje kalbinių versijų nurodomas „skirtingas bendras įspūdis“. Dviejose kalbinėse
         Reglamento Nr. 6/2002 10 straipsnio versijose (prancūzų ir rumunų k. versijos) ir vienoje Direktyvos Nr. 98/71 9 straipsnio
         versijoje (prancūzų k. versija) nurodytas „skirtingas bendras vaizdinis skirtumas“ (pranc. k „impression visuelle globale
         différente“). Tačiau kadangi pagal Reglamento Nr. 6/2002 3 straipsnio a punktą ir Direktyvos Nr. 98/71 1 straipsnio a punktą
         dizainas yra tik viso gaminio ar jo dalies vaizdas, darytina išvada, kad bendras įspūdis, į kurį daroma nuoroda Reglamento
         Nr. 6/2002 10 straipsnio 1 dalyje ir Direktyvos Nr. 98/71 9 straipsnio 1 dalyje, gali būti tik vaizdinis. Todėl skirtinga
         kalbinių versijų formuluotė šiuo atžvilgiu šiai nuostatai nesuteikia kitokios reikšmės.

      51      Toliau iš Reglamento Nr. 6/2002 10 straipsnio 2 dalies ir Direktyvos Nr. 98/71 9 straipsnio 2 dalies matyti, kad vertinant,
         ar yra prieštaravimas tarp dizaino ir ankstesnio dizaino, reikia atsižvelgti į dizainerio laisvės mastą kuriant dizainą.

      52      Todėl Reglamento Nr. 6/2002 25 straipsnio 1 dalies d punktą reikia aiškinti taip, kad Bendrijos dizainas prieštarauja ankstesniam
         dizainui, kai, atsižvelgus į dizainerio laisvę kuriant minėtą Bendrijos dizainą, šis dizainas informuotam vartotojui nesukelia
         skirtingo bendro įspūdžio nei tas, kurį sukelia ankstesnis dizainas, kuriuo remiamasi. Taigi Apeliacinė taryba teisingai galėjo
         taip aiškinti.

      53      Reikia pažymėti, kad toks Reglamento Nr. 6/2002 25 straipsnio 1 dalies d punkto aiškinimas yra vienintelis, galintis užtikrinti
         dizaino, kuris yra ankstesnis, kaip aprašyta šioje nuostatoje, savininko teisių apsaugą nuo bet kokio kenkimo minėtam dizainui
         koegzistuojančiu vėlesniu Bendrijos dizainu, kuris informuotam vartotojui sukelia tokį patį bendrą įspūdį. Iš tikrųjų, aiškinant
         Reglamento Nr. 6/2002 25 straipsnio 1 dalies d punktą kitaip, ankstesnės teisės savininkas neturėtų galimybės prašyti tokį
         vėlesnį Bendrijos dizainą pripažinti negaliojančiu ir neturėtų veiksmingos apsaugos, suteikiamos jo dizainu pagal Reglamento
         Nr. 6/2002 10 straipsnį arba Direktyvos 98/71 9 straipsnį.

      –       Dėl gaminio, kuriame numatyta pritaikyti ginčijamą dizainą arba kuriame numatyta tą dizainą panaudoti
      54      Ieškovė ginčija ginčijamą sprendimą dėl to, kad Apeliacinė taryba su nagrinėjamais dizainais susijusią gaminių kategoriją
         apibrėžė kaip apimančią „pogs“, „rappers“ arba „tazos“, nors šie gaminiai nepriklauso vienai gaminių kategorijai. Ieškovės
         teigimu, Apeliacinė taryba turėjo atsižvelgti į žaidimų reklaminių gaminių kategoriją.

      55      Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad pagal Reglamento Nr. 6/2002 3 straipsnio a punktą dizainas – tai gaminio vaizdas, todėl
         paraiškoje registruoti Bendrijos dizainą, vadovaujantis šio reglamento 36 straipsnio 2 dalimi, turi būti sąrašas gaminių,
         kuriuose numatyta pritaikyti dizainą arba kuriuose numatyta tą dizainą panaudoti. Tačiau reikia patikslinti, kad nors šiuos
         gaminius privaloma nurodyti paraiškoje registruoti dizainą, pagal Reglamento Nr. 6/2002 36 straipsnio 6 dalį ši informacija
         savaime neturi įtakos dizaino apsaugos apimčiai.

      56      Todėl iš Reglamento Nr. 6/2002 36 straipsnio 6 dalies matyti, kad norint nustatyti gaminį, kuriame numatyta pritaikyti ginčijamą
         dizainą arba kuriame numatyta tą dizainą panaudoti, reikia atsižvelgti į paraiškoje registruoti minėtą dizainą pateiktą nuorodą
         į jį bei taip pat prireikus į patį dizainą, jei jis nurodo gaminio pobūdį, paskirtį arba funkciją. Iš tikrųjų atsižvelgimas
         į patį dizainą gali leisti gaminį identifikuoti registruojant nurodytoje platesnėje gaminių kategorijoje ir todėl realiai
         nustatyti informuotą vartotoją ir dizainerio laisvės mastą kuriant dizainą.

      57      Reikia priminti, kad ginčijamo sprendimo 16 ir 20 punktuose Apeliacinė taryba nusprendė, kad gaminiai, kuriuose numatyta pritaikyti
         nagrinėjamą dizainą arba kuriuose numatyta tą dizainą panaudoti, yra vadinami „pogs“ arba „rappers“ anglų kalba arba „tazos“
         ispanų kalba, o Anuliavimo skyrius atsižvelgė į žaidimų reklaminių gaminių kategoriją.

      58      Šioje byloje ginčijamas dizainas buvo įregistruotas šiems gaminiams: „Žaidimų reklaminiai gaminiai“.

      59      Nors šalys sutaria, kad ginčijamas dizainas, kaip ir ankstesnis dizainas, skirtas būti panaudotas žaidimų reklaminiams gaminiams,
         išnagrinėjus patį minėtą dizainą, matyti, kad tai ypatinga žaidimų reklaminių gaminių kategorija. Be to, kaip ginčijamo sprendimo
         17 punkte pažymėjo Apeliacinė taryba, įstojusi į bylą šalis Apeliacinėje taryboje pateikė su aptariamais gaminais susijusios
         informacijos, ir ypač susijusios su „tazos“, kuriais ji prekiauja nuo 1995 metų. Taigi Apeliacinė taryba pagrįstai galėjo
         manyti, kad įstojusi į bylą šalis leido konkrečiai nustatyti gaminių, kuriuos sudaro žaidimų detalės, žinomos pavadinimais
         „pogs“, „rappers“ arba „tazos“, pobūdį ir funkciją. Be to, ginčijamo sprendimo 16 punkte Apeliacinė taryba patikslino, kad
         konkrečių žaidimų reklaminiai gaminiai skirti mažiems vaikams ir paprastai naudojami sausainių ir bulvinių traškučių reklamai,
         ir to šalys neginčijo.

      60      Darytina išvada, kad Apeliacinė taryba teisingai manė, jog nagrinėjamas gaminys priklausė ypatingai platesnės žaidimų reklaminių
         gaminių kategorijos kategorijai, kurią sudaro žaidimų detalės, žinomos pavadinimais „pogs“, „rappers“ arba „tazos“.

      –       Dėl informuoto vartotojo
      61      Ieškovė ginčija ginčijamą sprendimą dėl to, kad Apeliacinė taryba nusprendė, jog informuotas vartotojas gali būti ir rinkodaros
         vadovas, nors šioje byloje jis yra maždaug 5–10 metų amžiaus vaikas.

      62      Kalbant apie informuotą vartotoją, reikia manyti, kad jis nėra nei gaminių, kuriuose numatyta pritaikyti nagrinėjamą dizainą
         arba kuriuose numatyta tą dizainą panaudoti, gamintojas, nei prekiautojas. Informuotas vartotojas yra ypatingai pastabus ir
         turi tam tikrų žinių apie ankstesnio kūrinio būklę, t. y. apie su nagrinėjamu gaminiu susijusių dizainų, kurie buvo prieinami
         paraiškos registruoti ginčijamą dizainą pateikimo dieną, nuosavybę arba tam tikru atveju prašomo prioriteto dieną.

      63      Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad nors Apeliacinė taryba tiksliai neapibrėžė informuoto vartotojo šioje byloje, ji, priešingai
         nei tvirtina ieškovė, neatmetė galimybės, kad jis gali būti maždaug 5–10 metų vaikas.

      64      Apeliacinė taryba ginčijamo sprendimo 16 ir 17 punktuose teisingai manė, kad informuotas vartotojas gali būti maždaug 5–10 metų
         amžiaus vaikas arba bendrovės, gaminančios gaminius, kurių reklama užtikrinama nemokamai dalinant „pogs“, „rappers“ arba „tazos“,
         rinkodaros vadovas. Iš tiesų iš šio sprendimo 62 punkte pateikto informuoto vartotojo apibrėžimo matyti, kad šioje byloje,
         kadangi gaminiai, kuriuose numatyta ginčijamą dizainą panaudoti, yra „pogs“, „rappers“ arba „tazos“, reikia manyti, kad informuotas
         vartotojas turi tam tikrų žinių apie ankstesnio kūrinio, susijusio su šiais gaminiais, būklę. Be to, kalbant apie žaidimų
         detales, konkrečiau skirtas vaikams, šis vartotojas, kaip tai nurodė Apeliacinė taryba ginčijamame sprendime, gali būti maždaug
         5–10 metų vaikas, ir to neginčija nei VRDT, nei įstojusi į bylą šalis. Tačiau, kalbant taip pat apie reklamos gaminį, šioje
         byloje informuotas vartotojas gali būti ir bendrovės, naudojančios šio tipo gaminius reklamuojant savus gamininius, rinkodaros
         vadovas.

      65      Kaip ginčijamo sprendimo 16 ir 17 punktuose teisingai pažymėjo Apeliacinė taryba, nesvarbu, ar informuotas vartotojas būtų
         maždaug 5–10 metų vaikas ar bendrovės, gaminančios prekes, kurių reklama užtikrinama siūlant „pogs“, „rappers“ arba „tazos“,
         rinkodaros vadovas, svarbu yra tai, kad abi šios asmenų kategorijos žino „rappers“ fenomeną.

      –       Dėl dizainerio laisvės masto
      66      Remdamasi tuo, kad ginčijamas dizainas susijęs su bendra reklaminių gaminių kategorija, ieškovė ginčija ginčijamą sprendimą
         dėl to, jog šio 20 punkte Apeliacinė taryba padarė išvadą, kad dizainerio laisvė šioje byloje „stipriai apribota“.

      67      Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad dizainerio laisvės mastas kuriant dizainą apibrėžtas, be kita ko, suvaržymais, susijusiais
         su gaminio arba gaminio sudėtinės dalies techninės paskirties charakteristikoms, ar netgi gaminiui taikomomis teisės aktų
         nuostatomis. Dėl šių suvaržymų nustatomi tam tikrų charakteristikų standartai, kurie tampa bendrai taikomi aptariamam gaminiui
         naudojamiems dizainams.

      68      Ginčijamo sprendimo 18 punkte Apeliacinė taryba nurodė, kad visi šioje byloje nagrinėjami „rappers“ arba „tazos“ yra maži,
         plokšti arba šiek tiek išgaubti diskai, kurie gali būti iš plastiko ar metalo. Iš to šio sprendimo 20 punkte ji padarė išvadą,
         kad dizainerio, kuriam pavesta sukurti tokį gaminį, laisvė yra „stipriai apribota“, nes šio tipo gaminio „paradigmą galima
         reziumuoti taip: mažas, plokščias arba beveik plokščias diskas, ant kurio gali būti išspausdinti spalvoti paveikslėliai (ir)
         dažnai diskas centro link yra išgaubtas, todėl vaikui pirštu paspaudus disko centrą sklis garsas“, kartu patikslindama, kad
         „rapper“, kuriam nebūdingi šie požymiai, turi mažai galimybių patekti į rinką“.

      69      Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad „pogs“, „rappers“ arba „tazos“ yra apvalios formos ir kad paraiškos registruoti ginčijamą
         dizainą pateikimo dieną, šiuo atveju minėtam dizainui prašomo prioriteto dieną, „pogs“, „rappers“ arba „tazos“ turėjo bendrų
         požymių, kaip antai aprašytieji ginčijamo sprendimo 18 ir 20 punktuose ir priminti šio sprendimo 68 punkte, į kuriuos dizaineris
         turėjo atsižvelgti. Šios išvados, beje, neneigia ir šalys.

      70      Todėl reikia manyti, kad ginčijamame sprendime Apeliacinė taryba teisingai manė, kad dėl ginčijamo dizaino prašomo prioriteto
         dieną dizainerio laisvė buvo „stipriai apribota“, nes į nagrinėjamam gaminiui skirtą dizainą jis turėjo įtraukti šiuos bendrus
         požymius. Be to, kaip tai ginčijamo sprendimo 20 punkte pažymėjo Apeliacinė taryba, dizainerio laisvė taip pat buvo apribota
         poreikiu, kad tai būtų nebrangūs gaminiai, atitinkantys vaikų saugos normas, ir kuriuos būtų galima pridėti prie gaminių,
         kuriuos jie reklamuoja.

      –       Dėl informuotam vartotojui nagrinėjamų dizainų sukeliamo bendro įspūdžio
      71      Ieškovė ginčija Apeliacinės tarybos ginčijamame sprendime padarytą išvadą, kad nagrinėjami dizainai informuotam vartotojui
         sukelia skirtingą bendrą įspūdį.

      72      Konkrečiai vertinant informuotam vartotojui, kuris turi tam tikrų žinių apie ankstesnio kūrinio būklę, nagrinėjamų dizainų
         sukeliamą bendrą įspūdį, reikia atsižvelgti į dizainerio laisvės mastą kuriant ginčijamą dizainą. Todėl, kaip ginčijamo sprendimo
         19 punkte pažymėjo Apeliacinė taryba, kadangi nagrinėjamų dizainų panašumai yra susiję su bendrais požymiais, kaip antai aprašytieji
         šio sprendimo 67 punkte, šie panašumai yra mažai svarbūs bendram įspūdžiui, kurį sukelia informuotam vartotojui minėti dizainai.
         Be to, kuo labiau dizainerio laisvė kuriant ginčijamą dizainą yra ribota, tuo mažesnių nagrinėjamų dizainų skirtumų gali pakakti
         norint informuotam vartotojui sukelti skirtingą bendrą įspūdį.

      73      Kaip priminta šio sprendimo 68 punkte, ginčijamo sprendimo 18 ir 20 punktuose nustačiusi, kokie suvaržymai taikomi dizaineriui
         kuriant ginčijamą dizainą, Apeliacinė taryba nusprendė, kad dizainerio laisvė šioje byloje „stipriai apribota“.

      74      Ginčijamo sprendimo 19 punkte kalbėdama apie informuotam vartotojui nagrinėjamų dizainų sukeliamą bendrą įspūdį, Apeliacinė
         taryba taip pat nurodė, kad šis informuotas vartotojas iš karto atmes elementus, „kurie yra visiškai banalūs ir bendri visiems
         nagrinėjamo gaminio tipo pavyzdžiams“ ir dėmesį sutelks tik į požymius, „kurie yra subjektyviai pasirinkti arba neįprasti“.

      75      Toliau ginčijamo sprendimo 21–24 punktuose, prieš padarydama išvadą, kad „skiriasi diskų centre iškilusios dalies kontūrai“,
         Apeliacinė taryba palygino nagrinėjamus dizainus, apibūdinama ankstesnį dizainą, po to – ginčijamą dizainą. Šio sprendimo
         24 punkte ji padarė išvadą, jog kadangi dizainerio laisvės mastas kuriant ginčijamą dizainą yra ribotas, šio profilio skirtumo
         pakanka padaryti išvadą, jog informuotam vartotojui jie sukelia skirtingą bendrą įspūdį.

      76      Būtent atsižvelgiant į šiuos 72 punkte nurodytus kriterijus reikia palyginti nagrinėjamus dizainus, vertinant jų panašumus
         ir skirtumus, siekiant nustatyti, ar atsižvelgdama į dizainerio laisvės mastą kuriant ginčijamą dizainą Apeliacinė taryba
         galėjo neklysdama padaryti išvadą, jog informuotam vartotojui jie sukelia skirtingą bendrą įspūdį.

      77      Kalbėdama apie nagrinėjamų dizainų panašumus, pirma, ginčijamo sprendimo 22 punkte Apeliacinė taryba pažymėjo, kad jie abu
         yra sudaryti iš beveik plokščių diskų. Tačiau manytina, kad kalbant apie vieną iš su nagrinėjamo gaminio tipo gaminiais susijusių
         dizainų bendrą požymį, buvusį ginčijamam dizainui prašomo prioriteto datą, kaip tai ginčijamo sprendimo 18 ir 20 punktuose
         pažymėjo Apeliacinė taryba, šio panašumo informuotas vartotojas nepastebės bendrame nagrinėjamų dizainų keliamame įspūdyje.

      78      Antra, ginčijamo sprendimo 22 punkte Apeliacinė taryba taip pat nurodė, kad abiejuose nagrinėjamuose dizainuose labai arti
         krašto yra koncentrinis apskritimas, skirtas sukelti įspūdžiui, jog diskas išilgai krašto yra išlenktas. Reikia pažymėti,
         kad nagrinėjami dizainai gali būti panaudoti iš metalo pagamintam gaminiui, ir to neginčija ieškovė bei įstojusi į bylą šalis.
         Gaminys yra skirtas visų pirma vaikams, taigi šis išlenktas kraštas dizaineriui gali būti su saugos reikalavimais susijęs
         suvaržymas, kad jo kraštas nebūtų aštrus, jeigu gaminys yra iš metalo ar netgi plastiko ar kartono. Todėl reikia manyti, kad
         informuotas vartotojas neatkreips dėmesio į šį nagrinėjamų dizainų panašumą, susijusį su vienu iš jų požymių, kuris dizaineriui
         gali būti suvaržymas.

      79      Trečia, abiejuose nagrinėjamuose dizainuose yra koncentrinis apskritimas, esantis maždaug trečdalyje atstumo nuo disko krašto
         iki centro. Ginčijamo sprendimo 22 punkte Apeliacinė taryba akcentavo šį panašumą, nurodydama, kad šis apskritimas skirtas
         sukelti įspūdį, jog centrinė dalis yra šiek tiek iškilusi. Tačiau darytina išvada, kad ši centrinė dalis galėjo būti apibrėžta
         kitokia nei apskritimas forma. Tai įrodyta prašymu įregistruoti ginčijamą dizainą, esančiu Teismui pateiktos VRDT bylos medžiagoje,
         iš kurio matyti, jog ginčijamu dizainu prašoma suteikti prioritetą Ispanijos dizainui Nr. 157156, kuris yra trijų variantų
         ir kurio ši iškilusi centrinė dalis, kaip matyti iš šių variantų, yra apibrėžta apskritimu, trikampiu arba šešiakampiu. Be
         to, šio vertinimo negali paneigti per teismo posėdį VRDT pateiktas argumentas, kad forma turi būti elementari, idant nedeformuotų
         paveikslėlio, kuris gali būti pavaizduotas ant disko, nes trikampė, šešiakampė, ar netgi kvadrato ar ovalo forma vietoj apskritimo
         labiau neiškraipys paveikslėlio. Be to, šio vertinimo negali paneigti VRDT argumentas, jog turėtų būti apskritimas, kad ši
         iškilusi centrinė dalis galėtų būti išgaubta, nes galėtų būti, pavyzdžiui, ovalo forma.

      80      Ketvirta, nagrinėjami dizainai panašūs dėl to, kad disko užlenktas kraštas yra iškilęs, palyginti su tarpine disko dalimi,
         esančia tarp krašto ir iškilusios centrinės dalies.

      81      Penkta, nagrinėjami dizainai yra panašūs atitinkamomis iškeltos centrinės dalies ir disko tarpinės dalies, esančios tarp krašto
         ir iškilusios centrinės dalies, proporcijomis.

      82      Nesant kokio nors ypatingo suvaržymo dizaineriui, šio sprendimo 79–81 punktuose nurodyti panašumai susiję su elementais, kurių
         atžvilgiu dizaineris turėjo laisvę kurdamas ginčijamą dizainą. Iš to galima daryti išvadą, kad jie patrauks informuoto vartotojo
         dėmesį, tuo labiau dėl to, kad, kaip tai nurodė pati įstojusi į bylą šalis, šiuo atveju viršutinės dalys šiam vartotojui yra
         labiau matomos.

      83      Kalbant apie nagrinėjamų dizainų skirtumus, kaip ginčijamo sprendimo 23 punkte nurodė Apeliacinė taryba, ginčijamame dizaine,
         atsižvelgus į jų apačias, yra dviem koncentriniais apskritimais daugiau nei ankstesniame dizaine. Abu dizainai iš profilio
         skiriasi tuo, kad ginčijamas dizainas yra labiau išgaubtas. Tačiau reikia konstatuoti, kad išgaubtumo lygis yra mažas, o atsižvelgiant
         į nedidelį patį diskų storį, informuotas vartotojas, ypač žiūrėdamas iš viršaus, lengvai nepastebės šio išgaubtumo, ir tai
         patvirtina gaminiai, kuriais realiai prekiaujama, kaip antai nurodyti Teismui pateiktoje VRDT nagrinėtoje bylos medžiagoje.

      84      Atsižvelgus į šio sprendimo 79–81 punktuose nurodytus panašumus, darytina išvada, kad ginčijamo sprendimo 23 punkte (žr. šio
         sprendimo 83 punktą) Apeliacinės tarybos konstatuotų skirtumų nepakanka, kad informuotam vartotojui ginčijamas dizainas sukeltų
         skirtingą bendrą įspūdį nei tas, kurį sukelia ankstesnis dizainas.

      85      Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad Apeliacinė taryba ginčijamame sprendime padarė klaidingą išvadą, jog nagrinėjami dizainai
         informuotam vartotojui sukelia skirtingą bendrą įspūdį ir kad nėra tarp jų prieštaravimo Reglamento Nr. 6/2002 25 straipsnio
         1 dalies d punkto prasme. Darytina išvada, kad ginčijamas sprendimas buvo priimtas pažeidžiant šią nuostatą ir dėl to turi
         būti panaikintas, nesant reikalo nagrinėti paskutinio ieškovės iškelto panaikinimo pagrindo.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      86      Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas,
         jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Be to, pagal tą pačią nuostatą, jeigu byloje yra kelios pralaimėjusios šalys, Bendrasis
         Teismas nusprendžia, kaip turi būti paskirstytos išlaidos.

      87      Kadangi šiuo atveju VRDT ir įstojusi į bylą šalis pralaimėjo bylą, jos turi padengti ieškovės Bendrajame Teisme patirtas bylinėjimosi
         išlaidas pagal pastarosios pateiktus reikalavimus.

      88      Be to, ieškovė reikalavo priteisti iš VRDT ir įstojusios į bylą šalies bylinėjimosi išlaidas, kurias ji patyrė VRDT vykusioje
         procedūroje. Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal Procedūros reglamento 136 straipsnio 2 dalį šalių patirtos būtinos
         išlaidos, susijusios su bylos nagrinėjimu Apeliacinėje taryboje, laikomos atlygintinomis. Todėl kadangi VRDT ir įstojusi į
         bylą šalis pralaimėjo bylą, jos taip pat turi padengti ieškovės per Apeliacinėje taryboje vykusią procedūrą patirtas išlaidas
         pagal pastarosios pateiktus reikalavimus.

      Remdamasis šiais motyvais,
      BENDRASIS TEISMAS (penktoji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Panaikinti 2006 m. spalio 27 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) trečiosios
            apeliacinės tarybos sprendimą (byloje R 1001/2005‑3).
      2.      VRDT ir PepsiCo, Inc. padengia savo ir Grupo Promer Mon Graphic, SA bylinėjimosi išlaidas, patirtas per procesą Bendrajame Teisme.
      3.      VRDT ir PepsiCo padengia savo ir Grupo Promer Mon Graphic bylinėjimosi išlaidas, patirtas per procedūrą Apeliacinėje taryboje.

               Vilaras

               Prek

               Ciucă

         Paskelbta 2010 m. kovo 18 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


2014 m. spalio 15 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Skysoft Computersysteme GmbH prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo SKYSOFT paraiška – Ankstesnis žodinis Bendrijos prekių ženklas SKY – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-262/13.


2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji išplėstinė kolegija) sprendimas. # Fiocchi munizioni SpA prieš Europos Bendrijų Komisiją. # EB 296 ir 298 straipsniai - Ieškinys dėl neveikimo - Nepriimtinumas. # Byla T-26/01.


title: 2016 m. rugsėjo 22 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Microsoft Mobile Sales International Oy, anksčiau – Nokia Italia SpA ir kt. prieš Ministero per i beni e le attività culturali (MiBAC) ir kt.#Consiglio di Stato prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teisės aktų derinimas – Intelektinė nuosavybė – Autorių teisės ir gretutinės teisės – Direktyva 2001/29/EB – Išimtinė atgaminimo teisė – Išimtys ir apribojimai – 5 straipsnio 2 dalies b punktas – Kopijavimui asmeniniam naudojimui taikoma išimtis – Teisinga kompensacija – Privačių susitarimų sudarymas siekiant nustatyti atleidimo nuo teisingos kompensacijos mokėjimo kriterijus – Kompensacijos grąžinimas, kurio gali prašyti tik galutinis naudotojas.#Byla C-110/15.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2016 m. rugsėjo 22 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Teisės aktų derinimas — Intelektinė nuosavybė — Autorių teisės ir gretutinės teisės — Direktyva 2001/29/EB — Išimtinė atgaminimo teisė — Išimtys ir apribojimai — 5 straipsnio 2 dalies b punktas — Kopijavimui asmeniniam naudojimui taikoma išimtis — Teisinga kompensacija — Privačių susitarimų sudarymas siekiant nustatyti atleidimo nuo teisingos kompensacijos mokėjimo kriterijus — Kompensacijos grąžinimas, kurio gali prašyti tik galutinis naudotojas“
      Byloje C‑110/15
      dėl Consiglio di Stato (Valstybės taryba, Italija) 2014 m. gruodžio 4 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2015 m. kovo 2 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Microsoft Mobile Sales International Oy, ankstesnis pavadinimas – Nokia Italia SpA,

         Hewlett-Packard Italiana Srl,

         Telecom Italia SpA,

         Samsung Electronics Italia SpA,

         Dell SpA,

         Fastweb SpA,

         Sony Mobile Communications Italy SpA,

         Wind Telecomunicazioni SpA

      prieš

         Ministero per i beni e le attività culturali (MiBAC),

         Società italiana degli autori ed editori (SIAE),

      likviduojamą Istituto per la tutela dei diritti degli artisti interpreti esecutori (IMAIE),

         Associazione nazionale industrie cinematografiche audiovisive e multimediali (ANICA),

         Associazione produttori televisivi (APT),

      dalyvaujant

         Assotelecomunicazioni (Asstel),

         Vodafone Omnitel NV,

         H3G SpA,

         Movimento Difesa del Cittadino,

         Assoutenti,

         Adiconsum,

         Cittadinanza Attiva,

         Altroconsumo,

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Ilešič (pranešėjas), teisėjai C. Toader, A. Rosas, A. Prechal ir E. Jarašiūnas,
      generalinis advokatas N. Wahl,
      posėdžio sekretorė L. Carrasco Marco, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2016 m. vasario 24 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Microsoft Mobile Sales International Oy, atstovaujamos avvocati G. Cuonzo ir Vincenzo Cerulli Irelli,

               —

                  Hewlett-Packard Italiana Srl, atstovaujamos avvocati A. Clarizia ir M. Quattrone,

               —

                  Telecom Italia SpA, atstovaujamos avvocati F. Lattanzi ir E. Stajano,

               —

                  Samsung Electronics Italia SpA, atstovaujamos avvocati S. Cassamagnaghi, P. Todaro ir E. Raffaelli,

               —

                  Dell SpA, atstovaujamos avvocati L. Mansani ir F. Fusco,

               —

                  Sony Mobile Communications Italy SpA, atstovaujamos avvocati G. Cuonzo ir Vincenzo ir Vittorio Cerulli Irelli,

               —

                  Wind Telecomunicazioni SpA, atstovaujamos avvocati B. Caravita di Toritto, S. Fiorucci ir R. Santi,

               —

                  Società italiana degli autori ed editori (SIAE), atstovaujamos avvocati M. Siragusa ir M. Mandel,

               —

                  Assotelecomunicazioni (Asstel), atstovaujamos avvocato M. Libertini,

               —

                  Altroconsumo, atstovaujamos avvocati G. Scorza, D. Reccia ir M. Salvati,

               —

               Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocati dello Stato A. Vitale ir S. Fiorentino,

               —

               Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos D. Colas ir D. Segoin,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos V. Di Bucci ir J. Samnadda,

         susipažinęs su 2016 m. gegužės 4 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo (OL L 167, 2001, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 230) 5 straipsnio 2 dalies b punkto išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant kelias bylas tarp bendrovių, kurios gamina ir parduoda asmeninius kompiuterius, įrašymo aparatus, įrašų laikmenas, mobiliuosius telefonus ir kameras, vienos šalies, ir Ministero per i beni e le attività culturali e del turismo (Kultūros ir turizmo ministerija, Italija, toliau – MIBAC), Società italiana degli autori ed editori (Italijos autorių ir leidėjų bendrija, toliau – SIAE), Istituto per la tutela dei diritti degli artisti interpreti esecutori (Atlikėjų teisių apsaugos institutas), Associazione nazionale industrie cinematografiche audiovisive e multimediali (Nacionalinė kino, audiovizualinė ir multimedijos pramonės asociacija), Associazione produttori televisivi (Televizijos gamintojų asociacija), kitos šalies, dėl „teisingos kompensacijos“, kuri, tarpininkaujant SIAE, turi būti mokama kūrinių autoriams už šių kūrinių atgaminimą asmeniniam naudojimui.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Direktyvos 2001/29 31, 35 ir 38 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:

                        „(31)

                        Turi būti išlaikyta derama pusiausvyra tarp įvairių kategorijų teisių turėtojų teisių ir interesų, taip pat tarp įvairių kategorijų teisių turėtojų ir saugomų objektų naudotojų. <...>

                  <...>

                        (35)

                        Taikant tam tikras išimtis ar apribojimus teisių turėtojai turėtų gauti teisingą atlyginimą, kad jiems būtų deramai kompensuota už naudojimąsi jų saugomais kūriniais ar kitais objektais. Nustatant tokio atlyginimo formą, išsamią tvarką ir galimą dydį kiekvienu atveju turėtų būti atsižvelgiama į konkrečias aplinkybes. Įvertinant šias aplinkybes vertingas kriterijus būtų iš to kylanti galima žala teisių turėtojams. <...>

                  <...>

                        (38)

                        Valstybėms narėms turėtų būti leidžiama nustatyti išimtį ar apribojimus atgaminimo teisei tam tikriems garso, vaizdo ir audiovizualinės medžiagos atgaminimo asmeniniam naudojimui atvejams, kartu nustatant ir teisingą kompensaciją. Gali būti įdiegiamos arba toliau taikomos teisių turėtojams žalą kompensuojančios atlyginimo sistemos. <...>“

               4

               Direktyvos 2001/29 2 straipsnyje „Atgaminimo teisė“ nustatyta:
               „Valstybės narės nustato išimtinę teisę leisti arba uždrausti tiesiogiai ar netiesiogiai, laikinai ar nuolat bet kuriuo būdu ir bet kuria forma atgaminti visą arba iš dalies:

                        a)

                        autoriams – savo kūrinius;

                        b)

                        atlikėjams – savo atlikimo įrašus;

                        c)

                        fonogramų gamintojams – savo fonogramas;

                        d)

                        filmų pirmojo įrašo gamintojams – jų filmų originalus ir kopijas;

                        e)

                        transliuojančiosioms organizacijoms – savo transliacijų įrašus, nepaisant to, ar tos transliacijos perduodamos laidais ar eteriu, įskaitant kabelinį ar palydovinį perdavimą.“

               5

               Šios direktyvos 5 straipsnio „Išimtys ir apribojimai“ 2 dalies b punkte numatyta:
               „Valstybės narės 2 straipsnyje nustatytai atgaminimo teisei gali nustatyti išimtis arba apribojimus šiais atvejais:
               <...>

                        b)

                        kai atgaminama asmeniniam naudojimui bet kurioje laikmenoje ir atgaminantys fiziniai asmenys nesiekia tiesioginių ar netiesioginių komercinių tikslų, su sąlyga, kad teisių turėtojai gautų teisingą kompensaciją, priklausomą nuo 6 straipsnyje nurodytų techninių apsaugos priemonių taikymo ar netaikymo atitinkamam kūriniui ar objektui;

                  <...>“

         Italijos teisė

               6

               Direktyva 2001/29 į Italijos teisės sistemą buvo perkelta 2003 m. balandžio 9 d.Decreto legislativo n. 68 – Attuazione della direttiva 2001/29/CE sull’armonizzazione di taluni aspetti del diritto d’autore e dei diritti connessi nella società dell’informazione (Įstatyminis dekretas Nr. 68, kuriuo įgyvendinama Direktyva 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo) (GURI, Nr. 87, 2003 m. balandžio 14 d., paprastasis priedas); šiuo dekretu buvo pakeistas 1941 m. balandžio 22 d.Legge n. 633 – Protezione del diritto d’autore e di altri diritti connessi al suo esercizio (Įstatymas Nr. 633 dėl autorių teisių ir su jų įgyvendinimu susijusių gretutinių teisių apsaugos, toliau – LDA) ir jame buvo įtvirtinti 71sexies, 71septies ir 71octies straipsniai dėl „atgaminimo asmeniniam naudojimui“.

               7

               LDA 771sexies straipsnyje nustatyta:
               „Leidžiama atgaminti garso ir vaizdo įrašus, kai, atsižvelgiant į 102quater straipsnyje nurodytas technines priemones, atgaminama išimtinai asmeniniam naudojimui bet kurioje laikmenoje ir atgaminantys fiziniai asmenys nesiekia pelno ir tiesioginių ar netiesioginių komercinių tikslų.“

               8

               LDA 71septies straipsnyje numatyta:
               „1.   Garso įrašų autoriai ir gamintojai, audiovizualinių kūrinių gamintojai, atlikėjai ir vaizdo įrašų gamintojai ir asmenys, kuriems jie suteikė teisę, turi teisę gauti kompensaciją už 71sexies straipsnyje nurodytą garso ir vaizdo įrašų atgaminimą asmeniniam naudojimui. Aparatų, skirtų išimtinai analogiškam skaitmeniniam garso arba vaizdo įrašų įrašymui, atveju minėtą kompensaciją sudaro kainos, kurią galutinis pirkėjas sumokėjo perpardavėjui, dalis, kuri daugiafunkcių aparatų atveju apskaičiuojama pagal aparato, kurio savybės atitinka įrašyti skirtos sudedamosios dalies savybes, kainą, arba, jeigu tai neįmanoma, fiksuota suma už aparatą. Garso ir vaizdo įrašų įrašymo laikmenų, pavyzdžiui, analoginių laikmenų, skaitmeninių laikmenų, fiksuotų arba kilnojamųjų atminčių, skirtų garso arba vaizdo įrašams įrašyti, atveju kompensaciją sudaro suma, apskaičiuojama pagal laikmenų įrašymo pajėgumą. Nuotolinių vaizdo įrašymo sistemų atveju šioje dalyje nurodytą kompensaciją moka paslaugą teikiantis subjektas; ji apskaičiuojama pagal atlyginimą, gautą už pačios paslaugos suteikimą.
               2.   1 dalyje nurodyta kompensacija nustatoma, atsižvelgiant į [Sąjungos] teisės normas ir atgaminimo teises, [MIBAC] dekretu, kuris turi būti priimtas iki 2009 m. gruodžio 31 d. išklausius didžiausias iš 1 dalyje nurodytų aparatų ir laikmenų gamintojų asociacijas. Nustatant kompensaciją atsižvelgiama į tai, ar taikomos 102quater straipsnyje nurodytos techninės priemonės, ir į skaitmeninės kopijos poveikį analoginei kopijai. Dekretas turi būti atnaujinamas kas treji metai.
               3.   Kompensaciją moka asmenys, kurie 1 dalyje nurodytus aparatus ir laikmenas gamina arba importuoja į valstybės teritoriją siekdami pelno. Šie asmenys privalo kas trečią mėnesį pateikti [SIAE] deklaraciją apie pardavimą ir mokėtinas kompensacijas, kurios turi būti pervestos tuo pačiu metu. Nepervedus minėtų kompensacijų, įrašams įrašyti skirtų aparatų ir laikmenų platintojai atsako solidariai. <...>“

               9

               LDA 71octies straipsnyje numatyta:
               „1.   71septies straipsnyje nurodyta kompensacija už garso įrašams įrašyti skirtus aparatus ir laikmenas mokėtina [SIAE], o ši, atskaičiusi savo išlaidas, užtikrina, kad 50 % kompensacijos būtų išmokama autoriams ir jų teisių turėtojams, o likusieji 50 % – garso įrašų gamintojams, taip pat tarpininkaujant didžiausioms sektoriaus asociacijoms.
               2.   Garso įrašų gamintojas nedelsdamas ir bet kuriuo atveju per 6 mėnesius 50 % kompensacijos, gautos pagal 1 dalį, sumoka atitinkamiems atlikėjams.
               3.   71septies straipsnyje nurodyta kompensacija už vaizdo įrašams įrašyti skirtus aparatus ir laikmenas mokėtina [SIAE], o ši, atskaičiusi savo išlaidas, užtikrina, taip pat tarpininkaujama didžiausių sektoriaus asociacijų, kad 30 % kompensacijos būtų išmokama autoriams, o likusieji 70 % – lygiomis dalimis filmų pirmojo įrašo gamintojui, vaizdo įrašų gamintojui ir atlikėjams. 50 % atlikėjams mokamos kompensacijos skirta veiklai ir tikslams, apibūdintiems 1992 m. vasario 5 d. Įstatymo Nr. 93 7 straipsnio 2 dalyje.“

               10

               Pagal LDA 71septies straipsnio 2 dalį 2009 m. gruodžio 30 d. MIBAC priėmė Decreto relativo alla determinazione del compenso per la riproduzione privata di fonogrammi e di videogrammi (Dekretas dėl kompensacijos už garso ir vaizdo įrašų atgaminimą asmeniniam naudojimui nustatymo; toliau – 2009 m. gruodžio 30 d. dekretas), kurį sudaro tik vienas straipsnis, pagal kurį „techniniame priede, kuris yra [šio dekreto] sudedamoji dalis, nustatoma kompensacijos už vaizdo ir garso įrašų atgaminimą asmeniniam naudojimui suma pagal [LDA] 71septies straipsnį“.

               11

               2009 m. gruodžio 30 d. dekreto techninio priedo (toliau – techninis priedas) 2 straipsnyje nurodytos kompensacijos už kopijavimą asmeniniam naudojimui sumos; jame pateiktas 26 prekių kategorijų sąrašas, o kiekviena iš šių kategorijų susiejama su atitinkama kompensacijos suma.

               12

               Techninio priedo 4 straipsnyje numatyta:
               „1.   [SIAE] skatina priimti protokolus, skirtus šioms nuostatoms veiksmingiau įgyvendinti ir, be kita ko, objektyvioms arba subjektyvioms išimtims taikyti, pavyzdžiui, tais atvejais, kai aparatai arba laikmenos naudojamos profesinės veiklos vykdymo tikslais arba vaizdo žaidimų įrangai. Minėti įgyvendinimo protokolai priimami su subjektų, turinčių mokėti kompensaciją už kopijavimą asmeniniam naudojimui, arba atitinkamų jų asociacijų sutikimu.
               2.   Už šias nuostatas ankstesni susitarimai lieka galioti iki 1 dalyje nurodytų protokolų priėmimo.“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               13

               Ieškovės pagrindinėje byloje gamina ir parduoda asmeninius kompiuterius, įrašymo aparatus, įrašų laikmenas, mobiliuosius telefonus ir kameras.

               14

               Šios ieškovės pateikė Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Lacijaus regiono administracinis teismas, Italija) ieškinius, kuriais prašė panaikinti 2009 m. gruodžio 30 d. dekretą. Savo ieškinius jos grindė tuo, kad atitinkamos nacionalinės teisės nuostatos nesuderinamos su Sąjungos teise visų pirma dėl to, kad mokestis už kopijavimą asmeniniam naudojimui taikomas ir asmenims, kurie akivaizdžiai veikia kitokiais nei kopijavimo asmeniniam naudojimui tikslais, t. y. juridiniams asmenims ir asmenims, vykdantiems profesinę veiklą. Be to, jos pažymėjo, kad MIBAC įgaliojimų perdavimas SIAE yra diskriminuojamojo pobūdžio; SIAE yra atsakinga už kolektyvinį autorių teisių administravimą Italijoje, o pagal nacionalinę teisę jai suteikti įgaliojimai nurodyti asmenis, kurie gali būti atleisti nuo mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui, ir asmenis, kuriems gali būti taikoma šio mokesčio grąžinimo procedūra, jeigu mokestis buvo sumokėtas.

               15

                  Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Lacijaus regiono administracinis teismas) atmetė šiuos ieškinius.

               16

               Ieškovės pagrindinėje byloje pateikė apeliacinį skundą dėl sprendimo atmesti minėtus ieškinius Consiglio di Stato (Valstybės taryba, Italija); ši abejoja dėl Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punkto aiškinimo, todėl nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar pagal Sąjungos teisę – būtent pagal Direktyvos 2001/29 31 konstatuojamąją dalį ir 5 straipsnio 2 dalies b punktą – draudžiama nacionalinės teisės norma (konkrečiai LDA 71sexies straipsnis, siejamas su techninio priedo 4 straipsniu), kurioje numatyta, jog tais atvejais, kai akivaizdu, kad laikmenų ir įtaisų įsigyjama ne kopijavimui asmeniniam naudojimui, bet siekiant išimtinai profesinių tikslų, atleidimo ex ante nuo mokesčio kriterijai nustatomi privačios teisės reglamentuojamu susitarimu arba „laisvomis derybomis“ pagal minėtame 4 straipsnyje nurodytus „įgyvendinimo protokolus“, nesant bendrųjų nuostatų ir jokių vienodo požiūrio garantijų tarp SIAE ir subjektų, privalančių mokėti kompensaciją, arba jų asociacijų?

                        2.

                        Ar pagal Sąjungos teisę – būtent pagal Direktyvos 2001/29 31 konstatuojamąją dalį ir 5 straipsnio 2 dalies b punktą – draudžiama nacionalinės teisės norma (konkrečiai Italijos autorių teisių įstatymo 71sexies straipsnis, siejamas su 2009 m. gruodžio 30 d. dekretu ir SIAE nurodymais dėl grąžinimo), kurioje numatyta, jog tais atvejais, kai akivaizdu, kad laikmenų ir įtaisų įsigyjama ne kopijavimui asmeniniam naudojimui, bet siekiant išimtinai profesinių tikslų, prašymą grąžinti sumokėtas sumas gali pateikti tik galutinis naudotojas, bet ne laikmenų ir įtaisų gamintojas?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl priimtinumo

               17

               SIAE tvirtina, kad pirmasis klausimas yra nepriimtinas, nes šis klausimas turėtų būti sprendžiamas pasitelkiant Sąjungos teisę atitinkantį nacionalinės teisės aiškinimą, pagal kurį įrašams įrašyti skirtiems aparatams ir laikmenoms, kurių įsigyja ne fiziniai asmenys vien komerciniam naudojimui, netaikomas mokestis už kopijavimą asmeniniam naudojimui.

               18

               Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, Teisingumo Teismui ir nacionaliniams teismams bendradarbiaujant pagal SESV 267 straipsnį, tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, kuriam tenka atsakomybė priimti sprendimą, atsižvelgdamas į bylos ypatumus, gali įvertinti tai, ar, norint tinkamai išspręsti bylą, būtina pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų reikšmę. Todėl Teisingumo Teismas iš principo turi priimti sprendimą tuo atveju, kai pateikti klausimai susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu (žr., be kita ko, 2010 m. spalio 21 d. Sprendimo Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, 21 punktą ir 2015 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Hewlett-Packard Belgium, C‑572/13, EU:C:2015:750, 24 punktą).

               19

               Atsisakyti pateikti atsakymą į nacionalinio teismo pateiktą prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas gali, tik jei akivaizdu, jog prašymas išaiškinti Sąjungos teisę visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar dalyku, kai problema hipotetinė arba kai Teisingumo Teismui nežinomos faktinės aplinkybės ar teisiniai pagrindai, būtini, kad jis galėtų naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (žr., be kita ko, 2015 m. birželio 16 d. Sprendimo Gauweiler ir kt., C‑62/14, EU:C:2015:400, 25 punktą ir 2015 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Taricco ir kt., C‑105/14, EU:C:2015:555, 30 punktą).

               20

               Taip nėra šiuo atveju, nes pirmasis Teisingumo Teismui pateiktas klausimas, susijęs su Sąjungos teisės aiškinimu, jokiu būdu nėra hipotetinis ir yra nustatytas ryšys su ginčo pagrindinėje byloje aplinkybėmis, nes šis klausimas susijęs su Sąjungos teisės nuostatų, kurios, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo manymu, yra lemiamos sprendimui pagrindinėje byloje priimti, išaiškinimu, būtent kiek tai susiję su atleidimo nuo mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui, kai laikmenų ir įrangos nupirkta akivaizdžiai ne kopijavimo asmeniniam naudojimui tikslais, tvarka.

               21

               SIAE tvirtina, kad ir antrasis klausimas yra nepriimtinas, nes tapatus klausimams, į kuriuos Teisingumo Teismas jau yra pateikęs atsakymą.

               22

               Šį prieštaravimą dėl priimtinumo reikia atmesti. Iš tikrųjų, net tuo atveju, jei iškeltas klausimas iš esmės yra tapatus tiems, dėl kurių analogiškoje byloje jau buvo priimtas prejudicinis sprendimas, tai jokiu būdu netrukdo nacionaliniam teismui pateikti Teisingumo Teismui prejudicinį klausimą ir nelemia pateikto klausimo nepriimtinumo (šiuo klausimu žr. 1982 m. spalio 6 d. Sprendimo Cilfit ir kt., 283/81, EU:C:1982:335, 13 ir 15 punktus; 2009 m. balandžio 2 d. Sprendimo Pedro IV Servicios, C‑260/07, EU:C:2009:215, 31 punktą ir 2014 m. lapkričio 26 d. Sprendimo Mascolo ir kt., C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 ir C‑418/13, EU:C:2014:2401, 49 punktą).

               23

               Todėl prejudiciniai klausimai yra priimtini.

         Dėl esmės

               24

               Klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar Sąjungos teisė, būtent Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktas, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamos tokios nacionalinės teisės nuostatos, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, pagal kurias, pirma, aparatų ir laikmenų, akivaizdžiai skirtų ne kopijavimui asmeniniam naudojimui, gamintojai ir importuotojai nuo mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui atleidžiami, tik jeigu sudarytas susitarimas tarp subjekto, turinčio teisėtą monopolį atstovauti kūrinių autorių interesams, ir kompensacijos mokėtojų arba jų asociacijų, ir, antra, kuriose numatyta, kad prašyti grąžinti tokį mokestį, jei jis buvo sumokėtas nepagrįstai, gali tik galutinis minėtų aparatų ir laikmenų naudotojas.

               25

               Reikia nurodyti, pirma, kad pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktą valstybės narės gali nustatyti šios direktyvos 2 straipsnyje numatytos išimtinės atgaminimo teisės išimčių arba apribojimų, kai atgaminama asmeniniam naudojimui bet kurioje laikmenoje ir atgaminantys fiziniai asmenys nesiekia tiesioginių ar netiesioginių komercinių tikslų, su sąlyga, kad šios išimtinės teisės turėtojai gautų teisingą kompensaciją, atsižvelgiant į šios direktyvos 6 straipsnyje nurodytas technines priemones.

               26

               Kaip matyti iš Direktyvos 2001/29 35 ir 38 konstatuojamųjų dalių, šios direktyvos 5 straipsnio 2 dalies b punktas rodo Sąjungos teisės aktų leidėjo norą įtvirtinti specialią kompensacijos sistemą, kuri pradeda veikti tada, kai teisių turėtojams padaroma žalos, iš principo sukeliančios pareigą jiems „atlyginti“ arba „kompensuoti“ (2016 m. birželio 9 d. Sprendimo EGEDA ir kt., C‑470/14, EU:C:2016:418, 19 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               27

               Kadangi Direktyvos 2001/29 nuostatose aiškiau nenurodomi atskiri teisingos kompensacijos sistemos elementai, valstybės narės turi didelę diskreciją nustatyti, kas turi mokėti šią kompensaciją. Tas pats pasakytina apie šios kompensacijos formos, būdų ir galimo dydžio nustatymą (žr. šiuo klausimu 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Amazon.com International Sales ir kt., C‑521/11, EU:C:2013:515, 20 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               28

               Kaip matyti iš Teisingumo Teismo praktikos, tam, kad atitiktų Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktą, teisinga kompensacija ir atitinkamai ją pagrindžianti sistema turi būti siejama su teisių turėtojams dėl kopijavimo asmeniniam naudojimui daroma žala (šiuo klausimu žr. 2015 m. kovo 5 d. Sprendimo Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, 21 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               29

               Todėl teisingos kompensacijos finansavimo sistema su Direktyvos 2001/29 31 konstatuojamojoje dalyje numatyta „derama pusiausvyra“ tarp, pirma, autorių, kurie yra teisingos kompensacijos gavėjai, teisių ir interesų ir, antra, saugomų objektų naudotojų teisių ir interesų suderinama tik jeigu atitinkami atgaminimo aparatai ir laikmenos gali būti naudojami kopijavimui asmeniniam naudojimui, todėl padaryti žalos saugomų kūrinių autoriams. Taigi, atsižvelgiant į šiuos reikalavimus, mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui taikymas šiai skaitmeninio atgaminimo įrangai, aparatams ir laikmenoms būtinai turi būti susijęs su jų naudojimu kopijavimui asmeniniam naudojimui (šiuo klausimu žr. 2010 m. spalio 21 d. Sprendimo Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, 52 punktą).

               30

               Primintina, jog Teisingumo Teismas nusprendė, kad kai žalą išimtinės atgaminimo teisės turėtojui daro asmuo, kuris savo asmeniniam naudojimui atgamina saugomą kūrinį, nepaprašęs išankstinio šio teisių turėtojo leidimo, iš principo šis asmuo turi atlyginti su šiuo atgaminimu susijusią žalą ir finansuoti kompensaciją, kuri bus sumokėta šiam teisių turėtojui (2010 m. spalio 21 d. Sprendimo Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, 45 punktas; 2011 m. birželio 16 d. Sprendimo Stichting de Thuiskopie, C‑462/09, EU:C:2011:397, 26 punktas ir 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Amazon.com International Sales ir kt., C‑521/11, EU:C:2013:515, 23 punktas).

               31

               Tačiau Teisingumo Teismas pripažino, kad, atsižvelgiant į praktinius sunkumus, kylančius siekiant nustatyti privačius naudotojus ir įpareigoti juos kompensuoti išimtinės atgaminimo teisės turėtojams daromą žalą, kad būtų finansuota teisinga kompensacija, valstybėms narėms leidžiama įtvirtinti „mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui“, kurį mokėtų ne suinteresuotieji privatūs asmenys, o subjektai, disponuojantys skaitmeninio atgaminimo įranga, aparatais ar laikmenomis ir teisiškai ar faktiškai teikiantys šią atgaminimo įrangą, aparatus ir laikmenas šiuo tikslu privatiems asmenims. Esant tokiai sistemai mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui turi mokėti šia atgaminimo įranga, aparatais ir laikmenomis disponuojantys asmenys (šiuo klausimu žr. 2010 m. spalio 21 d. Sprendimo Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, 46 punktą; 2011 m. birželio 16 d. Sprendimo Stichting de Thuiskopie, C‑462/09, EU:C:2011:397, 27 punktą ir 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Amazon.com International Sales ir kt., C‑521/11, EU:C:2013:515, 24 punktą).

               32

               Tam tikromis sąlygomis valstybės narės gali nedarydamos skirtumo taikyti mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui įrašų laikmenoms, kurias galima naudoti atgaminant, įskaitant atvejį, kai galutinis tokių laikmenų naudojimas nėra vienas iš Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punkte numatytų atvejų (žr. 2015 m. kovo 5 d. Sprendimo Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, 44 punktą).

               33

               Teisingumo Teismas patikslino, jog kadangi tokia sistema leidžia mokesčio mokėtojams atgauti mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui per aptariamos atgaminimo įrangos, aparatų ar laikmenų suteikimo kainą arba per suteiktos atgaminimo paslaugos kainą, galiausiai mokesčio našta tenka šią kainą mokančiam privačiam naudotojui, o tai atitinka Direktyvos 2001/29 31 konstatuojamojoje dalyje numatytą „deramą pusiausvyrą“, kuri turi būti užtikrinta tarp išimtinės atgaminimo teisės turėtojų ir saugomų objektų naudotojų interesų (šiuo klausimu žr. 2011 m. birželio 16 d. Sprendimo Stichting de Thuiskopie, C‑462/09, EU:C:2011:397, 28 punktą ir 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Amazon.com International Sales ir kt., C‑521/11, EU:C:2013:515, 25 punktą).

               34

               Taigi Teisingumo Teismas nusprendė, kad tokiam mokesčiui taikyti skirta sistema gali būti suderinama su Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktu, tik jeigu toks taikymas pateisinamas praktiniais sunkumais ir jeigu mokesčio mokėtojai turi teisę tokį mokestį susigrąžinti tuo atveju, kai jis nemokėtinas (šiuo klausimu žr. 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Amazon.com International Sales ir kt., C‑521/11, EU:C:2013:515, 31 punktą ir 2015 m. kovo 5 d. Sprendimo Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, 45 punktą).

               35

               Šiuo klausimu pažymėtina, kad mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui sistemą galima, be kita ko, pateisinti būtinybe ištaisyti situaciją, kai negalima nustatyti galutinių vartotojų arba kai susiduriama su praktiniais tokio nustatymo ar kitais panašiais sunkumais (2015 m. kovo 5 d. Sprendimo Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, 46 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               36

               Vis dėlto iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad bet kuriuo atveju toks mokestis neturi būti renkamas už atgaminimo įrangos, aparatų ir laikmenų teikimą ne fiziniams asmenims akivaizdžiai ne kopijavimui asmeniniam naudojimui (2015 m. kovo 5 d. Sprendimo Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, 47 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               37

               Be kita ko, pagal tokią sistemą turi būti numatyta teisė į mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui grąžinimą, kuri būtų veiksminga, o sumokėto mokesčio grąžinimas neturi būti pernelyg sudėtingas. Šiuo atžvilgiu teisės į mokesčio susigrąžinimą taikymo sritis, veiksmingumas, galimybė ja naudotis, jos paskelbimas ir įgyvendinimo paprastumas leidžia kompensuoti dėl mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui sistemos galbūt sukurtus neatitikimus, kad būtų išspręsti konstatuoti praktiniai sunkumai (šiuo klausimu žr. 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Amazon.com International Sales ir kt., C‑521/11, EU:C:2013:515, 36 punktą ir 2015 m. kovo 5 d. Sprendimo Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, 52 punktą).

               38

               Būtent atsižvelgiant į šiuos aspektus reikia išnagrinėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus.

               39

               Pirmiausia, reikia nurodyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamoje teisingos kompensacijos sistemoje numatyta, kaip matyti iš LDA 71septies straipsnio 1 dalies, kad mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui sudaro dalis kainos, kurią galutinis naudotojas moka atitinkamų aparatų ir laikmenų pardavėjui ir kurios suma nustatoma pagal jų įrašymo pajėgumą. Pagal LDA 71septies straipsnio 3 dalį šį mokestį turi mokėti tas asmuo, kuris tokius aparatus ir laikmenas gamina arba importuoja į Italijos teritoriją siekdamas pelno.

               40

               Šiuo klausimu neginčijama, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamose teisės nuostatose nenumatyta bendrai taikytina nuostatos, pagal kurią nuo mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui atleidžiami gamintojai ir importuotojai, įrodę, kad aparatų ir laikmenų įsigijo ne fiziniai asmenys akivaizdžiai ne kopijavimo asmeniniam naudojimui tikslais.

               41

               Taigi iš Teisingumo Teismo praktikos, minėtos šio sprendimo 36 punkte, matyti, kad minėtas mokestis neturi būti taikomas tokios įrangos tiekimui.

               42

               Iš tikrųjų, kaip minėta šio sprendimo 29 punkte, teisingos kompensacijos finansavimo sistema suderinama su Direktyvos 2001/29 31 konstatuojamojoje dalyje nurodytos „deramos pusiausvyros“ reikalavimais tik jeigu nagrinėjami atgaminimo aparatai ir laikmenos gali būti naudojami kopijavimui asmeniniam naudojimui.

               43

               Kaip pažymi Italijos vyriausybė, techninio priedo 4 straipsnyje numatyta, kad SIAE turi „skatinti“ priimti protokolus, „skirtus šioms nuostatoms veiksmingiau įgyvendinti ir objektyvioms arba subjektyvioms išimtims taikyti, pavyzdžiui, tais atvejais, kai aparatai arba laikmenos naudojamos profesinės veiklos vykdymo tikslais arba vaizdo žaidimų įrangai“; minėti protokolai priimami su subjektų, turinčių mokėti kompensaciją už kopijavimą asmeniniam naudojimui, arba atitinkamų jų asociacijų sutikimu.

               44

               Tačiau Teisingumo Teismas priminė, kad Direktyvos 2001/29 5 straipsnyje numatytos išimtys turi būti taikomos laikantis vienodo požiūrio principo, kuris yra bendrasis Sąjungos teisės principas, įtvirtintas Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 20 straipsnyje, ir pagal kurį, kaip matyti iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos, reikalaujama, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos – vienodai, jei toks vertinimas negali būti objektyviai pagrįstas (2015 m. kovo 5 d. Sprendimo Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, 31 ir 32 punktai ir juose nurodyta teismo praktika).

               45

               Taigi valstybės narės negali numatyti tokios teisingos kompensacijos tvarkos, dėl kurios skirtingos ūkio subjektų, prekiaujančių panašiomis prekėmis, kurioms taikoma mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui išimtis, grupės arba skirtingos saugomų kūrinių naudotojų grupės būtų nepagrįstai vertinamos skirtingai (2015 m. kovo 5 d. Sprendimo Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, 33 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               46

               Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos teisės nuostatos neleidžia kiekvienu atveju užtikrinti vienodo požiūrio į gamintojus ir importuotojus, turinčius mokėti mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui, kurie gali būti panašiose situacijose.

               47

               Visų pirma, šiose teisės nuostatose, kuriose, kaip nurodyta šio sprendimo 40 punkte, nenumatyta bendrai taikytina taisyklė, pagal kurią nuo mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui atleidžiami gamintojai ir importuotojai, kurie įrodo, kad aparatų ir laikmenų įsigijo ne fiziniai asmenys akivaizdžiai ne kopijavimo asmeniniam naudojimui tikslais; jose numatyta tik pareiga SIAE „skatinti“ sudaryti susitarimo protokolus su asmenimis, turinčiais mokėti mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui. Iš to matyti, kad panašiose situacijose esantys gamintojai ir importuotojai gali būti vertinami skirtingai pagal tai, ar jie sudarę susitarimo protokolą su SIAE.

               48

               Be to, minėtose teisės nuostatose, konkrečiai techninio priedo 4 straipsnyje, nenumatyta objektyvių ir skaidrių kriterijų, kuriuos turi atitikti asmenys, turintys mokėti teisingą kompensaciją, arba jų asociacijos, kad būtų sudaromi tokie susitarimo protokolai; šioje nuostatoje tik kaip pavyzdys paminimas atleidimas nuo mokesčio tais atvejais, „kai aparatai arba laikmenos naudojamos profesinės veiklos vykdymo tikslais arba vaizdo žaidimų įrangai“, nes taikomi atleidimai nuo mokesčio gali, be kita ko, būti, kaip nurodyta šiame straipsnyje, objektyvaus arba subjektyvaus pobūdžio.

               49

               Galiausiai, kadangi tokių protokolų sudarymas paliktas numatant laisvas SIAE ir asmenų, turinčių mokėti teisingą kompensaciją, arba jų asociacijų derybas, reikia manyti, kad, net jeigu tokie protokolai būtų sudaryti su visais asmenimis, galinčiais pretenduoti į atleidimą nuo mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui, negarantuojama, jog panašiose situacijose esantys gamintojai ir importuotojai bus vertinami vienodai, nes tokių susitarimų formuluotes lemia derybos, kurioms taikoma privatinė teisė.

               50

               Be kita ko, šio sprendimo 47–49 punktuose pažymėtos aplinkybės neleidžia manyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos gali užtikrinti, kad veiksmingai ir laikantis, visų pirma, teisinio saugumo principo bus įvykdytas šio sprendimo 44 punkte minėtas reikalavimas.

               51

               Antra, kaip matyti iš antrojo prejudicinio klausimo formuluotės ir Teisingumo Teismui pateiktų pastabų, SIAE parengtoje grąžinimo procedūroje, kuri išdėstyta SIAE interneto puslapyje pateiktuose „nurodymuose“, numatyta, kad grąžinimo gali prašyti tik galutiniai naudotojai, kurie nėra fiziniai asmenys. Tačiau grąžinimo negali prašyti laikmenų ir įrangos gamintojai arba importuotojai.

               52

               Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad, kaip savo išvados 58 ir 59 punktuose nurodė generalinis advokatas, nors 2015 m. kovo 5 d. Sprendime Copydan Båndkopi (C‑463/12, EU:C:2015:144, 55 punktas) Teisingumo Teismas nusprendė, jog pagal Sąjungos teisę nedraudžiama tokia teisingos kompensacijos tvarka, pagal kurią teisė susigrąžinti mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui numatyta tik galutiniam aparatų arba laikmenų naudotojui, turinčiam mokėti tokį mokestį, jis paaiškino, jog tokia tvarka su Sąjungos teise suderinama tik su sąlyga, kad, laikantis Sąjungos teisės, mokesčio mokėtojai atleidžiami nuo minėto mokesčio mokėjimo, jeigu jie įrodo, kad susijusius aparatus ir laikmenas jie tiekė ne fiziniams asmenims akivaizdžiai ne kopijavimo asmeniniam naudojimui tikslais.

               53

               Kaip matyti iš šio sprendimo 39–49 punktų, taip nėra šiuo atveju.

               54

               Be kita ko, primintina, kad, kaip matyti iš Direktyvos 2001/29 31 konstatuojamosios dalies, reikia išlaikyti deramą pusiausvyrą tarp teisių turėtojų ir saugomų kūrinių naudotojų. Remiantis Teisingumo Teismo praktika, pagal teisingos kompensacijos sistemą turi būti numatytas, visų pirma, kompensavimo mechanizmas, skirtas ištaisyti vienai ar kitai naudotojų kategorijai nenaudingoms „permokėjimo“ situacijoms, nesuderinamoms su minėtoje konstatuojamojoje dalyje nurodytu reikalavimu (žr. pagal analogiją 2015 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Hewlett-Packard Belgium, C‑572/13, EU:C:2015:750, 85 ir 86 punktus).

               55

               Šiuo atveju pagrindinėje byloje nagrinėjama teisingos kompensacijos sistema nenumato pakankamai garantijų, kad nuo mokesčio mokėjimo bus atleisti gamintojai ir importuotojai, kurie įrodo, kad aparatų ir laikmenų įsigyjama akivaizdžiai ne kopijavimo asmeniniam naudojimui tikslais, todėl bet kuriuo atveju ši sistema turėtų, kaip nurodyta šio sprendimo 37 punkte, numatyti teisę į mokesčio grąžinimą, kuri būtų veiksminga, o sumokėto mokesčio gražinimas nebūtų pernelyg sudėtingas. Taigi pagrindinėje byloje nagrinėjamoje teisingos kompensacijos sistemoje numatyta teisė į grąžinimą neturi būti laikoma veiksminga, nes ji taikoma ne visiems fiziniams asmenims, net jeigu jie aparatų ir laikmenų įsigyja akivaizdžiai ne kopijavimo asmeniniam naudojimui tikslais.

               56

               Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip: Sąjungos teisė, būtent Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktas, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamos tokios nacionalinės teisės nuostatos, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, pagal kurias, pirma, aparatų ir laikmenų, akivaizdžiai skirtų ne kopijavimui asmeniniam naudojimui, gamintojai ir importuotojai nuo mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui atleidžiami, tik jeigu sudarytas susitarimas tarp subjekto, turinčio teisėtą monopolį atstovauti kūrinių autorių interesams, ir kompensacijos mokėtojų arba jų asociacijų, ir, antra, kuriose numatyta, kad grąžinti tokį mokestį, jei jis buvo sumokėtas nepagrįstai, gali tik galutinis minėtų aparatų ir laikmenų naudotojas.

         Prašymas apriboti šio sprendimo poveikį laiko atžvilgiu

               57

               Pastabose raštu SIAE paprašė Teisingumo Teismo apriboti šio sprendimo poveikį laiko atžvilgiu tokiu atveju, jeigu jis konstatuotų, kad Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktu draudžiamos tokios nacionalinės teisės nuostatos, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje.

               58

               Grįsdama savo prašymą SIAE atkreipia Teisingumo Teismo dėmesį, pirma, į sunkias ekonomines pasekmes, kurių ji patirtų dėl sprendimo, kuriame būtų pateiktas toks konstatavimas, nes kompensacijos jau buvo išdalytos teisių turėtojams, išskyrus dalį sumos, kurią SIAE pasiliko tam, kad padengtų su jos vykdoma pinigų priėmimo veikla susijusias išlaidas. Antra, nėra abejonių, jog SIAE veikė sąžiningai ir visiškai įsitikinusi, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos visiškai atitinka Sąjungos teisę, o šį įsitikinimą sustiprino aplinkybė, kad, nepaisant ilgo tokių teisės nuostatų taikymo laikotarpio, Komisija, kuri apie tai puikiai žinojo, niekada nepateikė prieštaravimų dėl minėtų teisės nuostatų suderinamumo su Sąjungos teise.

               59

               Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką Sąjungos teisės normos išaiškinimas, kurį pateikia Teisingumo Teismas, įgyvendindamas SESV 267 straipsniu jam suteiktą jurisdikciją, paaiškina ir patikslina šios normos prasmę ir taikymo sritį, kaip ji turi arba turėjo būti suprantama ir taikoma nuo įsigaliojimo momento. Remiantis tuo, darytina išvada, kad taip išaiškintą normą teismas gali ir turi taikyti net teisiniams santykiams, atsiradusiems ir susidariusiems prieš priimant sprendimą, kuriame išnagrinėtas prašymas dėl išaiškinimo, jei, be to, įvykdytos sąlygos, leidžiančios kompetentinguose teismuose pareikšti ieškinį, susijusį su minėtos normos taikymu (žr., be kita ko, 2005 m. vasario 17 d. Sprendimo Linneweber ir Akritidis, C‑453/02 ir C‑462/02, EU:C:2005:92, 41 punktą; 2007 m. kovo 6 d. Sprendimo Meilicke ir kt., C‑292/04, EU:C:2007:132, 34 punktą ir 2014 m. vasario 27 d. Sprendimo Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, 40 punktą).

               60

               Todėl Teisingumo Teismas tik išimtiniais atvejais ir taikydamas bendrąjį teisinio saugumo principą, kuris yra Sąjungos teisės sistemos dalis, gali apriboti visų suinteresuotųjų asmenų galimybę remtis jo išaiškinta norma ginčijant sąžiningai nustatytus teisinius santykius. Kad būtų galima nuspręsti dėl tokio apribojimo, turi būti tenkinami du esminiai kriterijai, t. y. suinteresuotųjų asmenų sąžiningumas ir didelių sunkumų rizika (visų pirma žr. 2006 m. sausio 10 d. Sprendimo Skov ir Bilka, C‑402/03, EU:C:2006:6, 51 punktą; 2010 m. birželio 3 d. Sprendimo Kalinchev, C‑2/09, EU:C:2010:312, 50 punktą ir 2014 m. Sprendimo Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, 41 punktą).

               61

               Konkrečiai kalbant, tokią sprendimo galimybę Teisingumo Teismas taikė tik ypatingomis aplinkybėmis, būtent kai egzistavo sunkių ekonominių pasekmių atsiradimo rizika, ypač kylanti dėl didelio sąžiningai ir remiantis teisės nuostatomis, kurios laikytos teisėtai galiojančiomis, sukurtų teisinių santykių skaičiaus, ir paaiškėjo, jog asmenys ir nacionalinės valdžios institucijos buvo paskatintos elgtis Sąjungos teisės neatitinkančiu būdu dėl objektyvaus ir didelio neaiškumo, susijusio su Sąjungos teisės nuostatų turiniu, prie kurio galbūt prisidėjo ir kitų valstybių narių ar Europos Komisijos elgesys (2014 m. vasario 27 d. Sprendimo Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, 42 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               62

               Šiuo atveju dėl pirmojo kriterijaus konstatuotina, kad 2010 m. spalio 21 d. Sprendime Padawan (C‑467/08, EU:C:2010:620, 53 punktas) Teisingumo Teismas jau nusprendė dėl sistemos, pagal kurią numatyta vienodai taikyti mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui visų rūšių skaitmeninio atgaminimo aparatams ir laikmenoms, įskaitant ir tuos atvejus, kai jų įsigyja ne fiziniai asmenys akivaizdžiai ne kopijavimo asmeniniam naudojimui tikslais, suderinamumo su Sąjungos teise. Tokiomis aplinkybėmis SIAE neturėtų tvirtinti, jog ji buvo įsitikinusi, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos teisės nuostatos atitiko Sąjungos teisę dėl to, kad Komisija nepateikė prieštaravimų dėl šių teisės nuostatų suderinamumo su Sąjungos teise.

               63

               Bet kuriuo atveju dėl antrojo kriterijaus konstatuotina, kad SIAE neįrodė, jog egzistuoja didelių sunkumų, nes tik nurodė, kad visos kompensacijos jau buvo išdalytos teisių turėtojams ir kad ji „greičiausiai nebegalėtų susigrąžinti tokių sumų“.

               64

               Todėl nereikia apriboti šio sprendimo poveikio laiko atžvilgiu.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               65

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

                     Europos Sąjungos teisė, būtent 2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo 5 straipsnio 2 dalies b punktas, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamos tokios nacionalinės teisės nuostatos, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, pagal kurias, pirma, aparatų ir laikmenų, akivaizdžiai skirtų ne kopijavimui asmeniniam naudojimui, gamintojai ir importuotojai nuo mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui atleidžiami, tik jeigu sudarytas susitarimas tarp subjekto, turinčio teisėtą monopolį atstovauti kūrinių autorių interesams, ir kompensacijos mokėtojų arba jų asociacijų, ir, antra, kuriose numatyta, kad grąžinti tokį mokestį, jei jis buvo sumokėtas nepagrįstai, gali tik galutinis minėtų aparatų ir laikmenų naudotojas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: italų.


2000 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji išplėstinė kolegija) sprendimas. # Alitalia - Linee aeree italiane SpA prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Valstybės pagalba. # Byla T-296/97.


2002 m. spalio 17 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji išplėstinė kolegija) sprendimas. # Linde AG prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Valstybės pagalba. # Byla T-98/00.