title: 2010 m. gruodžio 2 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Ker-Optika bt prieš ÀNTSZ Dél-dunántúli Regionális Intézete.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Baranya megyei bíróság - Vengrija.#Laisvas prekių judėjimas - Visuomenės sveikata - Kontaktinių lęšių pardavimas internetu - Nacionaliniai teisės aktai, kuriais kontaktinių lęšių pardavimas leidžiamas tik specializuotose medicinos reikmenų parduotuvėse -Direktyva 2000/31/EB - Informacinė visuomenė - Elektroninė komercija.#Byla C-108/09.

text:
      Byla C‑108/09
      Ker‑Optika bt
      prieš
      ÀNTSZ Dél‑dunántúli Regionális Intézete
      (Baranya megyei bíróság prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Laisvas prekių judėjimas – Visuomenės sveikata – Kontaktinių lęšių pardavimas internetu – Nacionalinės teisės aktai, kuriais kontaktinių lęšių pardavimas leidžiamas tik medicinos reikmenų parduotuvėse – Direktyva 2000/31/EB – Informacinė visuomenė – Elektroninė komercija“
      Sprendimo santrauka
      1.        Teisės aktų derinimas – Elektroninė komercija – Direktyva 2000/31
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2000/31)
      2.        Laisvas prekių judėjimas – Kiekybiniai apribojimai – Lygiaverčio poveikio priemonės
      (SESV 34 ir 36 straipsniai; Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/31 3 straipsnio 4 dalis)
      1.        Nacionalinės teisės nuostatos, susijusios su kontaktinių lęšių prekyba, kiek jomis reglamentuojamas tokių lęšių pardavimo
         internetu veiksmas, t. y., be kita ko, pasiūlymas internetu ir sutarties sudarymas elektroninėmis priemonėmis, patenka į Direktyvos 2000/31
         dėl kai kurių informacinės visuomenės paslaugų, ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje (Elektroninės
         komercijos direktyva) taikymo sritį. Tačiau nacionalinės teisės nuostatos, susijusios su minėtų lęšių pristatymu, nepatenka
         į šios direktyvos taikymo sritį.

      (žr. 28, 31, 77 punktus ir rezoliucinę dalį)
      2.        SESV 34 ir 36 straipsniai bei Direktyva 2000/31 dėl kai kurių informacinės visuomenės paslaugų, ypač elektroninės komercijos,
         teisinių aspektų vidaus rinkoje (Elektroninės komercijos direktyva) turi būti aiškinami taip, kad jiems prieštarauja nacionalinės
         teisės aktas, pagal kurį kontaktiniais lęšiais galima prekiauti tik specializuotose medicinos reikmenų parduotuvėse.

      Iš tikrųjų toks teisės aktas yra kiekybiniam apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė, kuri draudžiama pagal SESV 34 straipsnį,
         nes jame nustatytas draudimas parduoti kontaktinius lęšius internetu taikomas kitų valstybių narių kilmės kontaktiniams lęšiams,
         parduodamiems paštu ir pristatomiems nacionalinėje teritorijoje gyvenantiems vartotojams į namus, ir dėl jo kitų valstybių
         narių ūkio subjektai netenka ypač veiksmingo šių gaminių prekybos būdo, todėl labai apsunkinamas jų patekimas į atitinkamos
         valstybės narės rinką.

      Kadangi teisės akte numatyta, kad kontaktinius lęšius galima įsigyti kvalifikuoto optikos specialisto paslaugas siūlančiose
         optikos parduotuvėse, toks teisės aktas yra tinkamas tikslui apsaugoti kontaktinių lęšių naudotojų sveikatą įgyvendinti. Vis
         dėlto tokį teisės aktą priėmęs nacionalinis teisės aktų leidėjas viršijo turimą diskreciją nuspręsti, kokio lygio visuomenės
         sveikatos apsaugą jis ketina užtikrinti, ir šis teisės aktas turi būti pripažintas viršijančiu tai, kas būtina nurodytam tikslui
         pasiekti, nes šį tikslą galima pasiekti mažiau ribojančiomis priemonėmis nei tos, kurios nustatytos tame teisės akte, t. y.
         kai tam tikri apribojimai nustatomi tik pirmą kartą išduodant lęšius ir suinteresuotieji ūkio subjektai įpareigojami klientams
         suteikti galimybę kreiptis į kvalifikuotą optikos specialistą.

      Dėl tų pačių priežasčių minėtas teisės aktas, kiek jame nustatytas draudimas parduoti kontaktinius lęšius internetu, negali
         būti laikomas proporcingu atsižvelgiant į visuomenės sveikatos apsaugos tikslą, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/31
         3 straipsnio 4 dalį.

      (žr. 58, 64, 74–76, 78 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2010 m. gruodžio 2 d.(*)

      „Laisvas prekių judėjimas – Visuomenės sveikata – Kontaktinių lęšių pardavimas internetu – Nacionalinės teisės aktai, kuriais kontaktinių lęšių pardavimas leidžiamas tik medicinos reikmenų parduotuvėse – Direktyva 2000/31/EB – Informacinė visuomenė – Elektroninė komercija“
      Byloje C‑108/09
      dėl Baranya megyei bíróság (Vengrija) 2009 m. vasario 10 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2009 m. kovo 23 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Ker‑Optika bt
      prieš
      ÀNTSZ Dél‑dunántúli Regionális Intézete
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai D. Šváby, R. Silva de Lapuerta, E. Juhász ir J. Malenovský (pranešėjas),
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. balandžio 15 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos R. Somssich, K. Szíjjártó, K. Veres ir M. Fehér,
      –        Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek,
      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos E. Skandalou,
      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos J. M. Rodríguez Cárcamo,
      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. Wissels, M. de Grave ir Y. de Vries,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos H. Krämer ir A. Sipos,
      susipažinęs su 2010 m. birželio 15 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2000 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/31/EB
         dėl kai kurių informacinės visuomenės paslaugų, ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje (Elektroninės
         komercijos direktyva) (OL L 178, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 25 t., p. 399) bei SESV 34 ir 36 straipsnių
         aiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Ker‑Optika bt (toliau – Ker‑Optika) ir ÀNTSZ Dél‑dunántúli Regionális Intézete (Valstybės visuomenės sveikatos ir sanitarinių klausimų tarnybos Pietų Dunantūlio regiono skyrius, toliau – ÀNTSZ) dėl administracinio
         sprendimo, kuriuo ši valstybės valdžios institucija Ker‑Optika uždraudė prekiauti kontaktiniais lęšiais internetu.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisės aktai
      3        Pagal 1998 m. birželio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/34/EB, nustatančios informacijos apie techninius
         standartus ir reglamentus teikimo tvarką (OL L 204, p 37; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 20 t., p. 337),
         iš dalies pakeistos 1998 m. liepos 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 98/48/EB (OL L 217, p. 18; 2004 m. specialusis
         leidimas lietuvių k., 13 sk., 21 t., p. 8, toliau – Direktyva 98/34), 1 straipsnio 2 dalį:

      „Paslauga yra bet kuri informacinės visuomenės paslauga, t. y. paprastai už atlyginimą per atstumą, elektroninėmis priemonėmis
         ir asmenišku paslaugų gavėjo prašymu teikiama paslauga.

      Šiame apibrėžime:
      –        „teikimas per atstumą“ reiškia, kad paslauga, teikiama šalims nesant kartu vienoje vietoje,
      –        „elektroninėmis priemonėmis“ reiškia, kad iš pradžių paslauga elektronine įranga pasiunčiama ir priimama duomenims apdoroti
         (įskaitant skaitmeninį tankinimą) ir saugoti, o galutinai perduodama ir priimama laidais, radijo, optinėmis, kitomis elektromagnetinėmis
         priemonėmis,

      –        „asmenišku paslaugų gavėjo prašymu“ reiškia, kad paslauga teikiama perduodant duomenis asmenišku prašymu.
      <...>“
      4        Direktyvos 2000/31 18, 21 ir 34 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:

      „18)      Informacinės visuomenės paslaugos aprėpia įvairią ekonominę veiklą, atliekamą prisijungus prie tinklo, ypač prekių pardavimą
         internetu; joms nepriskiriama tokia veikla kaip paprastas prekių pristatymas arba paslaugų teikimas ne per tinklą; <...> veikla,
         kuria dėl jos pobūdžio negalima verstis nuotoliniu būdu arba elektroninėmis priemonėmis, pavyzdžiui, įmonės finansinių ataskaitų
         įstatymų numatytas auditas arba medicininė konsultacija, kai reikia atlikti medicininę paciento apžiūrą, nėra informacinės
         visuomenės paslaugos.

      <...>
      21)      <...> koordinuojama sritis apima tik reikalavimus, susijusius su veikla internete, pavyzdžiui, informacija internetu, reklama
         internetu, pirkimu internetu, sutarčių sudarymu internetu, ir nėra susijusi su valstybių narių teisiniais reikalavimais dėl
         prekių, pavyzdžiui, saugos standartais, ženklinimo prievolėmis arba atsakomybe už prekes, ar valstybių narių reikalavimais
         dėl prekių pristatymo arba gabenimo, įskaitant medicinos produktų platinimą; <...>

      <...>
      34)      Kiekviena valstybė narė turės iš dalies pakeisti savo įstatymus, kuriuose yra reikalavimų, o ypač formos reikalavimų, kurie
         gali varžyti elektroninėmis priemonėmis sudaromų sutarčių naudojimą; įstatymų, kuriuos reikia taip pakoreguoti, peržiūra turėtų
         būti sisteminė ir aprėpti visus būtinus sutarčių sudarymo proceso etapus ir veiksmus, įskaitant sutarties katalogavimą; šio
         pakeitimo rezultatas turėtų užtikrinti, kad elektroninėmis priemonėmis sudarytos sutartys galiotų; <...>“

      5        Direktyvos 2000/31 1 straipsnio 1–3 ir 5 dalyse nustatyta:

      „1.      Šia direktyva siekiama prisidėti prie tinkamo vidaus rinkos funkcionavimo užtikrinant laisvą informacinės visuomenės paslaugų
         judėjimą tarp valstybių narių.

      2.      Šia direktyva derinamos, kiek reikalinga 1 dalyje nustatytiems tikslams pasiekti, kai kurios nacionalinės nuostatos dėl informacinės
         visuomenės paslaugų, susijusios su vidaus rinka, paslaugų teikėjų steigimusi, komerciniais pranešimais, elektroninėmis sutartimis,
         tarpininkų atsakomybe, elgesio kodeksais, ginčų nagrinėjimo ne teismo tvarka, teisminėmis priemonėmis ir valstybių narių bendradarbiavimu.

      3.      Ši direktyva papildo Bendrijos teisę, taikytiną informacinės visuomenės paslaugoms, nepažeisdama apsaugos, ypač visuomenės
         sveikatos ir vartotojų interesų, lygio, numatyto Bendrijos teisės aktuose ir juos įgyvendinančiuose nacionaliniuose įstatymuose,
         ir neriboja laisvės teikti informacinės visuomenės paslaugas.

      <...>
      5.      Ši direktyva netaikoma:
      a)      mokesčių srityje;
      b)      sprendžiant klausimus, susijusius su informacinės visuomenės paslaugomis, kurias reglamentuoja Direktyvos 95/46/EB ir 97/66/EB;
      c)      sprendžiant klausimus, susijusius su kartelių teisės reglamentuojamais susitarimais ar praktika;
      d)      šiai informacinės visuomenės paslaugų veiklai:
      –        notarų ar lygiaverčių profesijų atstovų veiklai tiek, kiek ji tiesiogiai ir specifiniu ryšiu susijusi su valstybinių įgaliojimų
         vykdymu,

      –        atstovaujant klientui ir ginant jo interesus teismuose,
      –        lošimų veiklai, susijusiai su piniginės sumos statymu žaidžiant atsitiktinumo principu grindžiamus žaidimus, įskaitant loterijas
         ir lažybų sandorius.“

      6        Direktyvos 2000/31 2 straipsnyje nustatyta taip:

      „Šioje direktyvoje šios sąvokos turi tokią reikšmę:
      a)      „informacinės visuomenės paslaugos“ – tai paslaugos, apibūdintos Direktyvos 98/34 <...> 1 straipsnio 2 dalyje;
      <...>
      h)      „koordinuojama sritis“ – tai reikalavimai, nustatyti valstybių narių teisinėse sistemose, kurios taikomos informacinės visuomenės
         paslaugų teikėjams arba informacinės visuomenės paslaugoms neatsižvelgiant į tai, ar jie yra bendro pobūdžio ar konkrečiai
         joms skirti;

      i)      koordinuojama sritis susijusi su reikalavimais, kuriuos paslaugų teikėjas turi įvykdyti:
      –        pradėdamas verstis informacinės visuomenės paslaugų veikla, pavyzdžiui, reikalavimai dėl kvalifikacijos, leidimo ar pranešimo,
      –        versdamasis informacinės visuomenės paslaugų veikla, pavyzdžiui, reikalavimai dėl paslaugų teikėjo elgesio, reikalavimai dėl
         paslaugų kokybės arba turinio, įskaitant tuos, kurie taikomi reklamai ir sutartims, arba reikalavimai dėl paslaugų teikėjo
         atsakomybės;

      ii)      koordinuojama sritis neaprėpia tokių reikalavimų kaip:
      –        reikalavimai, taikomi pačioms prekėms,
      –        reikalavimai, taikomi prekių pristatymui,
      –        reikalavimai, taikomi paslaugoms, kurios neteikiamos elektroninėmis priemonėmis.“
      7        Pagal Direktyvos 2000/31 3 straipsnį:

      „1.      Kiekviena valstybė narė užtikrina, kad informacinės visuomenės paslaugos, kurias teikia jos teritorijoje įsisteigęs paslaugų
         teikėjas, atitiktų toje valstybėje narėje taikomas nacionalines nuostatas, kurios priklauso koordinuojamai sričiai.

      2.      Valstybės narės negali dėl koordinuojamai sričiai priskiriamų priežasčių riboti laisvę teikti informacinės visuomenės paslaugas
         iš kitos valstybės narės.

      <...>
      4.      Valstybės narės gali imtis priemonių taikyti šio straipsnio 2 dalies išlygas konkrečiai informacinės visuomenės paslaugai,
         jei įvykdomos tokios sąlygos:

      a)      priemonės yra:
      i)      būtinos dėl vienos iš toliau išvardytų priežasčių:
      –        viešosios politikos, ypač baudžiamųjų nusikaltimų prevencijos, tyrimo, atskleidimo ir persekiojimo už juos baudžiamąja tvarka,
         įskaitant nepilnamečių apsaugą ir kovą su bet kokiu neapykantos skatinimu dėl rasės, lyties, religinių įsitikinimų ir tautybės
         bei atskirų asmenų žmogiškojo orumo žeminimą,

      –        visuomenės sveikatos apsaugos,
      –        visuomenės saugumo, įskaitant valstybės saugumą ir gynybą,
      –        vartotojų, įskaitant investuotojus, apsaugos;
      ii)      taikomos konkrečiai informacinės visuomenės paslaugai, kuri prieštarauja tikslams, nurodytiems i papunktyje, arba kuri kelia
         itin didelį pavojų, kad šių tikslų nebus paisoma;

      iii)      proporcingos tiems tikslams;
      b)      prieš imdamasi šių priemonių ir nepažeisdama teisminių priemonių, įskaitant parengtinį nagrinėjimą ir baudžiamojo tyrimo metu
         atliktus veiksmus, valstybė narė:

      –        paprašė šio straipsnio 1 dalyje nurodytos valstybės narės imtis priemonių, ir pastaroji tokių priemonių nesiėmė arba jos buvo
         nepakankamos,

      –        pranešė Komisijai ir šio straipsnio 1 dalyje nurodytai valstybei narei apie savo ketinimą imtis tokių priemonių.
      5.      Skubos atveju valstybės narės gali taikyti išlygas šio straipsnio 4 dalies b punkte numatytoms sąlygoms. Tokiu atveju apie
         priemones reikia kuo greičiau pranešti Komisijai ir šio straipsnio 1 dalyje nurodytai valstybei narei, taip pat nurodyti priežastis,
         kodėl valstybė narė mano, kad tai yra skubus atvejis.

      <...>“
      8        Minėtos direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje nurodyta:

      „Valstybės narės užtikrina, kad norint pradėti ir vykdyti informacinės visuomenės paslaugų teikėjo veiklą, nebūtų reikalaujama
         gauti išankstinius leidimus ar taikomi kitokie tokį patį poveikį turintys reikalavimai.“

      9        Pagal Direktyvos 2000/31 9 straipsnio 1 dalį:

      „Valstybės narės užtikrina, kad jų teisinės sistemos leistų sudaryti sutartis elektroninėmis priemonėmis. Valstybės narės
         visų pirma užtikrina, kad sutarčių sudarymo procesui taikomi reikalavimai nesukurtų kliūčių naudoti elektronines sutartis
         ir kad tokios sutartys neprarastų juridinės galios vien dėl to, kad buvo sudarytos elektroninėmis priemonėmis.“

       Nacionalinės teisės aktai
      10      Pagal 2001 m. Įstatymo CVIII. dėl elektroninės komercijos ir su informacine visuomene susijusių paslaugų (a elektronikus kereskedelmi szolgáltatások, valamint az információs társadalommal összefùggő szolgáltatásokról szóló 2001.
            évi CVIII. Törvény, toliau – Elektroninės komercijos įstatymas) 3 straipsnio 1 dalį:

      „Norint pradėti teikti ar toliau teikti informacinės visuomenės paslaugas nebūtinas joks išankstinis leidimas ar koks nors
         kitas lygiavertį teisinį poveikį turintis administracinis sprendimas“.

      11      Pagal Sveikatos ministerijos dekreto 7/2004 (XI. 23.) dėl profesinių reikalavimų medicinos reikmenų prekybos, taisymo ir nuomos
         srityje (a gyógyászati segédeszközök forgalmazásának, javításának, kölcsönzésének szakmai követelményeiről szóló 7/2004 (XI. 23.) Egészségügyi
            Minisztériumi rendelet) 3 straipsnio 1 dalį:

      „<...> medicinos reikmenys turi būti parduodami, taisomi ir nuomojami specializuotose parduotuvėse, turinčiose pagal specialiąsias
         teisės nuostatas reikalaujamą prekybos licenciją ir atitinkančiose šio dekreto 2 priedo I.1 ir I.2 punktuose nurodytus reikalavimus“.

      12      Pagal šio dekreto 1 priedą:

      „Į šio dekreto taikymo sritį nepatenka šie medicinos reikmenys:
      <…>
      –        serijiniu būdu gaminamos optikos perkės, išskyrus kontaktinius lęšius,
      <…>“
      13      Iš šio dekreto 2 priedo I.1 punkto d papunkčio matyti, kad prekiauti kontaktiniais lęšiais ir individualiai parenkamais korekciniais
         akiniais galima tik parduotuvėse, kurių plotas ne mažesnis kaip 18 m2, arba patalpose, atskirtose nuo montavimo dirbtuvių. Šio priedo I.2 punkto c papunktyje kaip viena iš personalui taikomų
         sąlygų nurodytas reikalavimas, kad paslaugas teiktų optometrininkas arba gydytojas oftalmologas, turintis kvalifikaciją kontaktinių
         lęšių srityje.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      14      Ker‑Optika parduoda kontaktinius lęšius savo interneto svetainėje. 2008 m. rugpjūčio 29 d. Pėčo, Šeljė ir Šiklošo rajonų ÀNTSZ vietos
         skyriaus (ÀNTSZ Pécsi, Sellyei, Siklósi Kistérségi Intézete) sprendimu Ker‑Optika buvo uždrausta verstis šia veikla.

      15      Ker-Optika dėl šio sprendimo pateikė skundą ÀNTSZ, kuris 2008 m. lapkričio 14 d. sprendimu šį draudimą patvirtino.

      16      ÀNTSZ visų pirma rėmėsi Sveikatos ministerijos dekreto 7/2004 (XI. 23.) nuostatomis, pagal kurias kontaktiniai lęšiai gali
         būti parduodami tik specializuotose medicinos reikmenų parduotuvėse arba pristatant į namus galutiniam vartotojui. Nei šios
         sąvokos pavadinimas, nei jos objektas neapima pardavimo internetu.

      17      Ker‑Optika dėl minėto sprendimo pareiškė ieškinį visų pirma tvirtindama, kad kontaktinių lęšių pardavimas internetu negali būti ribojamas
         atsižvelgiant į Elektroninės prekybos įstatymo 3 straipsnio 1 dalį, pagal kurią užtikrinama informacinės visuomenės paslaugos
         teikėjo veiklos laisvė.

      18      Šiuo klausimu ÀNTSZ rėmėsi Direktyvos 2000/31 18 konstatuojamąja dalimi, iš kurios matyti, kad kontaktinių lęšių pardavimas
         internetu negali patekti į Elektroninės prekybos įstatymo taikymo sritį. Iš tikrųjų pagal šią konstatuojamąją dalį veikla,
         kuria dėl jos pobūdžio negalima verstis per atstumą arba elektroninėmis priemonėmis, kaip antai gydytojo konsultacija, kai
         reikalinga fizinė paciento apžiūra, nėra informacinės visuomenės paslauga. Parduodant kontaktinius lęšius tokia apžiūra reikalinga.

      19      Šiomis aplinkybėmis Baranya megyei bíróság nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar kontaktinių lęšių pardavimas yra medicininė konsultacija, kai reikia atlikti fizinę paciento apžiūrą, ir todėl nepatenka
         į direktyvos [2000/31] taikymo sritį?

      2.      Jei kontaktinių lęšių pardavimas nėra medicininė konsultacija, kai reikia atlikti fizinę paciento apžiūrą, ar EB 30 straipsnį
         reikia aiškinti taip, kad jo nuostatoms prieštarauja valstybės narės teisės aktai, kuriuose numatyta, jog kontaktiniais lęšiais
         galima prekiauti tik specializuotose medicinos reikmenų parduotuvėse?

      3.      Ar EB 28 straipsnyje įtvirtintam laisvo prekių judėjimo principui prieštarauja Vengrijos teisės aktai, pagal kuriuos kontaktiniais
         lęšiais prekiauti leidžiama tik specializuotose medicinos reikmenų parduotuvėse?“

       Dėl prejudicinių klausimų
      20      Šiais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia,
         ar Sąjungos teisei prieštarauja toks nacionalinės teisės aktas, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, pagal kurį kontaktiniais
         lęšiais prekiauti leidžiama tik specializuotose medicinos reikmenų parduotuvėse ir todėl draudžiama juos parduoti internetu.

      21      Norint atsakyti į pateiktus klausimus reikia nustatyti, kokios Sąjungos teisės nuostatos taikomos kontaktinių lęšių pardavimui
         internetu, o tada – ar šioms nuostatoms prieštarauja tokios nacionalinės teisės nuostatos, kokios nagrinėjamos pagrindinėje
         byloje.

      22      Pirmiausia, kalbant apie pardavimą internetu, galima išskirti būtent tokius elementus. Iš pradžių šis pardavimas apima tiesioginį
         pardavimo veiksmą, o tai yra pasiūlymas sudaryti sutartį internetu bei sutarties sudarymas elektroninėmis priemonėmis. Vėliau
         ta prekyba reiškia parduoto gaminio pristatymą – paprastai tai padaroma pristatant prekę klientui į namus. Be to, tam tikrais
         ypatingais atvejais prieš parduodant ar pristatant prekę klientas konsultuojasi su gydytoju.

       Dėl Direktyvos 2000/31
      23      Visų pirma, kiek tai susiję su pardavimo veiksmu, primintina, kad, remiantis Direktyvos 2000/31 1 straipsnio 2 dalimi ir 2 straipsnio
         a punktu, šia direktyva derinamos tam tikros nacionalinės teisės nuostatos, taikomos informacinės visuomenės paslaugoms, t. y.
         paprastai už atlyginimą per atstumą elektroninėmis priemonėmis ir asmenišku paslaugų gavėjo prašymu teikiamos paslaugos.

      24      Kaip matyti iš Direktyvos 2000/31 18 konstatuojamosios dalies, tokios informacinės visuomenės paslaugos, be kita ko, apima
         prekių pardavimą internetu.

      25      Šią nuorodą patvirtina 1998 m. lapkričio 18 d. Komisijos pateikto direktyvos pasiūlymo [COM(1998) 586 galutinis] santrauka,
         kurioje nurodyta, kad informacinės visuomenės paslaugos apima prekių pardavimo paslaugas ir paslaugas, leidžiančias sudaryti
         elektroninius sandorius prisijungus prie tinklo perkant prekes, kaip antai interaktyvi teleparduotuvė ir elektroniniai prekybos
         centrai.

      26      Toliau pažymėtina, kad, remiantis Direktyvos 2000/31 34 konstatuojamąja dalimi ir 9 straipsnio 1 dalimi, kiekviena valstybė
         narė turi nuolat koreguoti savo teisės aktus, kuriuose yra reikalavimų, galinčių varžyti elektroninėmis priemonėmis sudaromų
         sutarčių naudojimą ir kurie susiję su visais būtinais sutarčių sudarymo proceso etapais ir veiksmais, kaip antai: pasiūlymu
         sudaryti sutartį, derybomis ir sutarties sudarymu elektroninėmis priemonėmis.

      27      Galiausiai reikia pabrėžti, kad medicinos reikmenų, kaip antai kontaktiniai lęšiai, pardavimo veikla nenurodyta kaip viena
         iš veiklos rūšių, kuriai pagal Direktyvos 2000/31 1 straipsnio 5 dalį ši direktyva netaikoma.

      28      Todėl Direktyva 2000/31 koordinuojama sritis aprėpia nacionalinės teisės nuostatas, kuriomis draudžiami su kontaktinių lęšių
         pardavimu susiję veiksmai, t. y., be kita ko, pasiūlymas internetu ir sutarties sudarymas elektroninėmis priemonėmis.

      29      Antra, kiek tai susiję su pristatymu, pažymėtina, kad pagal Direktyvos 2000/31 2 straipsnio h punkto ii papunktį koordinuojama
         sritis neaprėpia reikalavimų, taikomų prekių, dėl kurių sutartis sudaryta elektroninėmis priemonėmis, pristatymui.

      30      Todėl nacionalinės teisės nuostatos, susijusios su sąlygomis, kuriomis internetu nupirkta prekė gali būti pristatoma valstybės
         narės teritorijoje, nepatenka į minėtos direktyvos taikymo sritį.

      31      Iš to matyti, kad kontaktinių lęšių pristatymo sąlygos nepatenka į Direktyvos 2000/31 taikymo sritį.

      32      Trečia, reikia išnagrinėti, ar tai, kad kontaktinių lęšių pardavimas ar pristatymas gali būti siejamas su išankstine kliento
         konsultacija su gydytoju, daro įtaką minėtoms išvadoms.

      33      Šiuo klausimu Direktyvos 2000/31 18 konstatuojamojoje dalyje pažymėta, kad veikla, kuria dėl jos pobūdžio negalima verstis
         per atstumą arba elektroninėmis priemonėmis, kaip antai gydytojo konsultacija, kai reikalinga fizinė paciento apžiūra, nėra
         informacinės visuomenės paslauga ir todėl ši direktyva jai netaikoma.

      34      Šiomis aplinkybėmis darant prielaidą, kad gydytojo konsultacija, kai reikalinga fizinė kliento apžiūra, yra neatsiejama kontaktinių
         lęšių pardavimo dalis, dėl tokios konsultacijos reikalavimo galiausiai šis pardavimas nepatektų į minėtos direktyvos taikymo
         sritį.

      35      Šiuo klausimu pažymėtina, kad lęšiai tiesiogiai kontaktuoja su akimis ir yra medicininiai reikmenys, kuriuos nešiojant kai
         kuriais atvejais gali kilti akies uždegimas ir netgi ilgalaikių regėjimo sutrikimų ir šiuos negalavimus gali lemti vien lęšių
         nešiojimas. Todėl gali paaiškėti, kad reikalavimas iš anksto pasikonsultuoti su gydytoju yra pagrįstas.

      36      Šiuo atžvilgiu gali būti reikalaujama, kad nešioti kontaktinius lęšius pageidaujantis asmuo nuvyktų į prevencinę gydytojo
         oftalmologo apžiūrą, per kurią patikrinama, ar nėra medicininių kontraindikacijų, dėl kurių negalima nešioti lęšių, ir nustatoma
         tiksli reikalingos korekcijos vertė dioptrijomis.

      37      Vis dėlto ši apžiūra nėra neatsiejama kontaktinių lęšių pardavimo dalis. Iš tikrųjų ši apžiūra gali būti atliekama neatsižvelgiant
         į pardavimo veiksmą, o parduoti – netgi ir per atstumą – galima remiantis gydytojo oftalmologo, kuris anksčiau apžiūrėjo klientą,
         receptu.

      38      Todėl laikytina, kad gydytojo konsultacija, kai reikalinga fizinė paciento apžiūra, su kuria gali būti siejamas kontaktinių
         lęšių pardavimas, nėra nuo jo neatsiejama.

      39      Be to, nors sveikatos sumetimais gali būti reikalaujama, kad klientas reguliariai kreiptųsi į gydytoją, kad šis fiziškai patikrintų,
         kaip lęšiai įdėti, ir suteiktų oftalmologo konsultaciją, tam, kad būtų aiškus lęšių nešiojimo poveikis, toks patikrinimas
         atliekamas nešiojant lęšius arba po to, kai jie pristatomi. Todėl gydytojo konsultacijos neturi būti siejamos su lęšių pardavimu.

      40      Vadinasi, nacionalinės teisės nuostata, kuria draudžiama parduoti tokius lęšius internetu, iš esmės patenka į Direktyvos 2000/31
         taikymo sritį.

       Dėl pirminės teisės
      41      Kadangi su kontaktinių lęšių pristatymo sąlygomis susijusios nuostatos nepatenka į Direktyvos 2000/31 taikymo sritį, jos turi
         būti vertinamos pirminės teisės, t. y. ESV sutarties atžvilgiu.

      42      Visų pirma reikia išsiaiškinti, ar minėtos nuostatos turi būti nagrinėjamos atsižvelgiant į laisvę teikti paslaugas, kaip
         teigia Vengrijos vyriausybė, ar į laisvą prekių judėjimą, kaip teigia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

      43      Šiuo klausimu iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad tuo atveju, kai nacionalinė priemonė susijusi ir
         su laisvu prekių judėjimu, ir su kita pagrindine laisve, jeigu paaiškėja, kad viena iš jų yra papildoma kitos atžvilgiu ir
         gali būti su ja susieta, Teisingumo Teismas ją nagrinėja iš esmės atsižvelgdamas tiktai į vieną iš šių dviejų pagrindinių
         laisvių (šiuo klausimu žr. 1994 m. kovo 24 d. Sprendimo Schindler, C‑275/92, Rink. p. I‑1039, 22 punktą ir 2005 m. gegužės 26 d. Sprendimo Burmanjer ir kt., C‑20/03, Rink. p. I‑4133, 35 punktą).

      44      Iš 2003 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Deutscher Apothekerverband (C‑322/01, Rink. p. I‑14887, 65, 76 ir 124 punktai) matyti, kad nacionalinė priemonė, susijusi su prekių pardavimo internetu
         ir jų pristatymo vartotojui į namus būdu, turi būti nagrinėjama atsižvelgiant tik į nuostatas laisvo prekių judėjimo srityje,
         todėl – atsižvelgiant į SESV 34 ir 36 straipsnius.

      45      Šioje byloje nacionalinės teisės aktas, kuriuo draudžiama parduoti kontaktinius lęšius internetu, susijęs su pardavimo būdu,
         kai lęšiai pristatomi vartotojui į namus.

      46      Todėl šis teisės aktas turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į SESV 34 ir 36 straipsnius.

       Dėl kliūties laisvam prekių judėjimui egzistavimo
      47      Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką bet kokie valstybių narių komercinės teisės aktai, galintys tiesiogiai ar
         netiesiogiai, iš tikrųjų ar potencialiai apriboti Sąjungos vidaus prekybą, laikytini kiekybiniams apribojimams lygiaverčio
         poveikio priemonėmis, kaip tai suprantama pagal SESV 34 straipsnį (žr., be kita ko, 1974 m. liepos 11 d. Sprendimo Dassonville, 8/74, Rink. p. 837, 5 punktą ir 2009 m. vasario 10 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑110/05, Rink. p. I‑519, 33 punktą).

      48      Taip pat iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad SESV 34 straipsnis – tai pareigos užtikrinti nediskriminavimo
         ir kitose valstybėse narėse teisėtai pagamintų bei parduodamų prekių abipusio pripažinimo principų laikymąsi, taip pat pareigos
         užtikrinti laisvą Sąjungos prekių pateikimą į nacionalines rinkas išraiška (žr. minėto Sprendimo Komisija prieš Italiją 34 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      49      Todėl valstybės narės priimtas priemones, kurių tikslas ar poveikis yra nepalankesnis kitų valstybių narių kilmės gaminių
         vertinimas, ir prekėms taikomas taisykles dėl sąlygų, kurias turi atitikti šios prekės, net jeigu šios taisyklės vienodai
         taikomos visiems gaminiams, reikia laikyti kiekybiniams apribojimams lygiaverčio poveikio priemonėmis (žr. minėto Sprendimo
         Komisija prieš Italiją 35 ir 37 punktus).

      50      Į šią sąvoką taip pat patenka bet kuri kita priemonė, kliudanti kitų valstybių narių kilmės gaminiams patekti į valstybės
         narės rinką (minėto Sprendimo Komisija prieš Italiją 37 punktas).

      51      Dėl šios priežasties tam tikras prekybos sąlygas ribojančių ar draudžiančių nacionalinės teisės nuostatų, kurios netaikomos
         visiems savo veiklą nacionalinėje teritorijoje vykdantiems atitinkamiems ūkio subjektams ir nedaro tokio paties teisinio ir
         faktinio poveikio nacionalinių prekių ir prekių iš kitų valstybių narių prekybai, taikymas prekėms iš kitų valstybių narių
         gali tiesiogiai ar netiesiogiai, iš tikrųjų ar potencialiai riboti valstybių narių tarpusavio prekybą, kaip tai suprantama
         pagal minėtame Sprendime Dassonville įtvirtintą Teisingumo Teismo praktiką. Tokių teisės aktų taikymu kitos valstybės narės prekių, atitinkančių šios valstybės
         narės nustatytas taisykles, pardavimui užkertamas kelias šioms prekėms patekti į rinką arba jų patekimas į rinką ribojamas
         labiau nei nacionalinių prekių (šiuo klausimu žr. 1993 m. lapkričio 24 d. Sprendimo Keck ir Mithouard, C‑267/91 ir C‑268/91, Rink. p. I‑6097, 16 ir 17 punktus bei minėto Sprendimo Komisija prieš Italiją 36 punktą).

      52      Todėl reikia išsiaiškinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamas nacionalinės teisės aktas tenkina šio sprendimo pirmesniame
         punkte minėtas dvi sąlygas, t. y. ar jis taikomas visiems savo veiklą nacionalinėje teritorijoje vykdantiems atitinkamiems
         ūkio subjektams ir ar jis daro tokį patį teisinį ir faktinį poveikį nacionalinių prekių ir prekių iš kitų valstybių narių
         prekybai.

      53      Kalbant apie pirmąją sąlygą, pažymėtina, kad minėtas teisės aktas taikomas visiems su kontaktinių lęšių pardavimu susijusiems
         ūkio subjektams, todėl ši sąlyga tenkinama.

      54      Kalbant apie antrąją sąlygą, neginčytina, kad draudimas parduoti kontaktinius lęšius internetu taikomas kitų valstybių narių
         kilmės kontaktiniams lęšiams, parduodamiems paštu ir pristatomiems Vengrijoje gyvenantiems vartotojams į namus. Todėl reikia
         konstatuoti, kad dėl draudimo parduoti kontaktinius lęšius paštu kitų valstybių narių ūkio subjektai netenka ypač veiksmingo
         šių gaminių prekybos būdo ir todėl labai apsunkinamas jų patekimas į atitinkamos valstybės narės rinką (kiek tai susiję su
         vaistais, pagal analogiją žr. minėto Sprendimo Deutscher Apothekerverband 74 punktą).

      55      Šiomis aplinkybėmis minėtu teisės aktu Vengrijos ūkio subjektų kontaktinių lęšių prekybai daromas kitoks poveikis nei kitų
         valstybių narių ūkio subjektų kontaktinių lęšių prekybai.

      56      Vadinasi, minėtas teisės aktas yra kiekybiniam apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė, kuri draudžiama pagal SESV 34 straipsnį,
         nebent ji objektyviai pateisinama.

       Dėl kliūties laisvam prekių judėjimui pateisinimo
      57      Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką laisvo prekių judėjimo apribojimas gali būti pateisinamas SESV 36 straipsnyje
         išvardytais bendrojo intereso pagrindais arba privalomais reikalavimais. Abiem atvejais nacionalinė nuostata turi būti tinkama
         ja siekiamo tikslo įgyvendinimui užtikrinti ir neviršyti to, kas būtina jam pasiekti (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Komisija prieš Italiją 59 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      58      Šiuo klausimu, jei minėta nuostata patenka į visuomenės sveikatos sritį, reikia atsižvelgti į tai, kad žmonių sveikata ir
         gyvybė tarp Sutartimi saugomų interesų užima svarbiausią vietą ir kad būtent valstybės narės turi nuspręsti, kokio lygio visuomenės
         sveikatos apsaugą jos ketina suteikti ir kaip šį lygį pasiekti. Kadangi šis lygis įvairiose valstybėse narėse gali skirtis,
         valstybėms narėms turi būti suteikta diskrecija (žr. 2010 m. birželio 1 d. Sprendimo Blanco Pérez ir Chao Gómez, C‑570/07 ir C‑571/07, Rink. p. I‑0000, 44 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      59      Šioje byloje Vengrijos vyriausybės nurodytas pateisinimas susijęs su būtinybe užtikrinti kontaktinių lęšių naudotojų sveikatos
         apsaugą. Todėl šis pateisinimas atitinka SESV 36 straipsniu leidžiamą visuomenės sveikatos apsaugos tikslą, kuris gali pateisinti
         laisvo prekių judėjimo apribojimą.

      60      Todėl reikia išsiaiškinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamas teisės aktas tinkamas taip siekiamam tikslui užtikrinti.

      61      Šiuo klausimu Vengrijos ir Ispanijos vyriausybės teigia, jog būtina nustatyti, kad klientai kontaktinius lęšius įsigytų specializuotose
         parduotuvėse, nes jiems turi būti užtikrinta galimybė kreiptis į optikos specialistą, kuris atlieka reikalingą fizinę apžiūrą
         ir patikrinimą bei pateikia lęšių nešiojimo instrukcijas.

      62      Šiuo klausimu primintina, kad, kaip pažymėta šio sprendimo 35 punkte, vien kontaktinių lęšių nešiojimas kai kuriais atvejais
         gali sukelti akies uždegimą ir netgi ilgalaikių regėjimo sutrikimų.

      63      Atsižvelgdama į tokią visuomenės sveikatai keliamą riziką, valstybė narė gali reikalauti, kad kontaktinius lęšius išduotų
         kvalifikuotas specialistas, kuris atkreipia kliento dėmesį į šią riziką, apžiūri klientą ir jam rekomenduoja nešioti lęšius
         arba to nerekomenduoja paragindamas suinteresuotąjį pasikonsultuoti su gydytoju oftalmologu. Taip pat dėl šios rizikos valstybė
         narė gali reikalauti, kad tuo atveju, kai nėra kliūčių nešioti lęšius, kvalifikuotas specialistas išrinktų tinkamiausią lęšių
         rūšį, patikrintų lęšių padėtį kliento akyse ir jam pateiktų informaciją apie jų taisyklingą naudojimą ir priežiūrą (šiuo klausimu
         žr. 1993 m. gegužės 25 d. Sprendimo LPO, C‑271/92, Rink. p. I‑2899, 11 punktą).

      64      Iš tikrųjų, nors lęšių naudotojams kylanti rizika nepašalinama visiškai, bendravimas su kvalifikuotu optikos specialistu ir
         jo teikiamos paslaugos šią riziką sumažina. Kadangi pagrindinėje byloje nagrinėjamame teisės akte numatyta, kad kontaktinius
         lęšius galima įsigyti tokio optikos specialisto paslaugas siūlančiose optikos parduotuvėse, šis teisės aktas yra tinkamas
         tikslo apsaugoti minėtų naudotojų sveikatą įgyvendinimui užtikrinti.

      65      Vis dėlto dar reikia, kad šis teisės aktas neviršytų to, kas būtina šiam tikslui pasiekti, t. y. nebūtų laisvą prekių judėjimą
         mažiau ribojančių priemonių jam pasiekti.

      66      Pirma, kalbant apie reikalavimą, kad klientas pats fiziškai būtų parduotuvėje, kurioje ketina pirkti kontaktinius lęšius,
         kad optikos specialistas apžiūrėtų akis, pažymėtina, jog tokią prevencinę apžiūrą, kuri atliekama tik kaip diagnostinis tyrimas,
         gali atlikti ir gydytojas oftalmologas, dirbantis optikos parduotuvėse.

      67      Kita vertus, iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos negalima konstatuoti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamu teisės
         aktu reikalaujama, jog optikos specialistas kiekvieną kartą išduodamas lęšius reikalautų atlikti prevencinę apžiūrą ar prieš
         tai būtų pasikonsultuota su gydytoju arba kad šis reikalavimas būtų taikomas kiekvieną kartą išduodant lęšius tam pačiam klientui.

      68      Todėl tokia apžiūra ir konsultacija turi būti laikomos fakultatyviomis, nes iš esmės tai padaryti yra kiekvieno kontaktinių
         lęšių naudotojo atsakomybė, o optikos specialisto užduotis šiuo klausimu – naudotojams patarti.

      69      Vis dėlto, prieš pristatant kontaktinius lęšius, klientams taip pat gali būti patariama parduodant šiuos lęšius internetu
         ir tai gali būti padaryta atitinkamoje interneto svetainėje esančiomis interaktyviomis priemonėmis, kuriomis klientas privalo
         pasinaudoti prieš pirkdamas minėtus lęšius (šiuo klausimu, kiek tai susiję su vaistų pardavimu internetu, žr. minėto Sprendimo
         Deutscher Apothekerverband 114 punktą).

      70      Antra, valstybė narė tikrai gali reikalauti, kaip tai konstatuota šio sprendimo 63 punkte, kad tinkamiausią kontaktinių lęšių
         rūšį išrinktų optikos specialistas, kuris patikrintų lęšių padėtį kliento akyse, ir jam patartų, kaip juos taisyklingai naudoti
         ir prižiūrėti.

      71      Tačiau reikia pažymėti, kad iš esmės suteikti šias paslaugas reikia tik pirmą kartą išduodant kontaktinius lęšius. Vėliau
         paprastai nebūtina klientui suteikti tokių paslaugų. Pakanka to, kad klientas pardavėjui pasakytų, kokios rūšies lęšiai jam
         buvo išduoti pirmą kartą, nes prireikus šių lęšių charakteristikas pakeičia gydytojas oftalmologas išrašydamas naują receptą,
         atsižvelgęs į kliento regos pakitimą.

      72      Trečia, jeigu ilgalaikiam kontaktinių lęšių nešiojimui reikalinga papildoma informacija ir papildomi patarimai, klientas juos
         gali gauti tiekėjo interneto svetainėje esančiomis interaktyviomis priemonėmis.

      73      Be to, valstybė narė suinteresuotiesiems ūkio subjektams gali nustatyti pareigą suteikti klientams galimybę per atstumą kreiptis
         į kvalifikuotą optikos specialistą dėl individualios informacijos ir individualių patarimų kontaktinių lęšių naudojimo ir
         priežiūros klausimais. Beje, tokios informacijos ir patarimų teikimas per atstumą gali turėti privalumų, nes jis lęšių naudotojui
         leidžia pateikti apgalvotus, konkrečius klausimus ir jam nereikia vykti į kitą vietą (šiuo klausimu, kiek tai susiję su vaistų
         pardavimu internetu, žr. minėto Sprendimo Deutscher Apothekerverband 113 punktą).

      74      Iš to, kas pasakyta, matyti, kad tikslą užtikrinti kontaktinių lęšių naudotojų sveikatos apsaugą galima pasiekti mažiau ribojančiomis
         priemonėmis nei tos, kurios nustatytos pagrindinėje byloje nagrinėjamame teisės akte, t. y. kai tam tikri apribojimai nustatomi
         tik pirmą kartą išduodant lęšius ir suinteresuotieji ūkio subjektai įpareigojami klientams suteikti galimybę kreiptis į kvalifikuotą
         optikos specialistą.

      75      Taigi valstybė narė, priimdama tokį teisės aktą, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, viršija šio sprendimo 58 punkte primintas
         diskrecijos ribas, todėl šis teisės aktas turi būti pripažintas viršijančiu tai, kas būtina nurodytam tikslui pasiekti.

      76      Dėl tų pačių priežasčių minėtas teisės aktas, kiek jame nustatytas draudimas parduoti kontaktinius lęšius internetu, negali
         būti laikomas proporcingu atsižvelgiant į visuomenės sveikatos apsaugos tikslą, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2000/31
         3 straipsnio 4 dalį.

      77      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus reikia atsakyti taip,
         kad nacionalinės teisės nuostatos, susijusios su kontaktinių lęšių prekyba, kiek jomis reglamentuojamas tokių lęšių pardavimo
         internetu veiksmas, patenka į Direktyvos 2000/31 taikymo sritį. Tačiau nacionalinės teisės nuostatos, susijusios su minėtų
         lęšių pristatymu, nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį.

      78      SESV 34 ir 36 straipsniai bei Direktyva 2000/31 turi būti aiškinami taip, kad jiems prieštarauja nacionalinės teisės aktas,
         pagal kurį kontaktiniais lęšiais galima prekiauti tik specializuotose medicinos reikmenų parduotuvėse.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      79      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      Nacionalinės teisės nuostatos, susijusios su kontaktinių lęšių prekyba, kiek jomis reglamentuojamas tokių lęšių pardavimo
            internetu veiksmas, patenka į 2000 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/31/EB dėl kai kurių informacinės
            visuomenės paslaugų, ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje (Elektroninės komercijos direktyva) taikymo
            sritį. Tačiau nacionalinės teisės nuostatos, susijusios su minėtų lęšių pristatymu, nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį.
      SESV 34 ir 36 straipsniai bei Direktyva 2000/31 turi būti aiškinami taip, kad jiems prieštarauja nacionalinės teisės aktas,
            pagal kurį kontaktiniais lęšiais galima prekiauti tik specializuotose medicinos reikmenų parduotuvėse.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vengrų


title: 2009 m. lapkričio 30 d. Tarnautojų teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Carlo De Nicola prieš Europos investicijų banką (EIB). # Viešoji tarnyba - Pareigų paaukštinimas - Ieškinys dėl žalos atlyginimo - Priimtinumas. # Byla F-55/08.

text:
      TARNAUTOJŲ TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2009 m. lapkričio 30 d.
      Byla F‑55/08
      Carlo De Nicola
      prieš
      Europos investicijų banką
      „Viešoji tarnyba – Europos investicijų banko personalas – Vertinimas – Pareigų paaukštinimas – Sveikatos draudimas – Medicininių išlaidų atlyginimas – Psichologinis priekabiavimas – Rūpestingumo pareiga – Ieškinys dėl žalos atlyginimo – Tarnautojų teismo jurisdikcija – Priimtinumas“
      Dalykas:      Pagal Europos investicijų banko personalo reglamento 41 straipsnį pareikštas ieškinys, kuriuo C. De Nicola, be kita ko, prašo,
         pirma, panaikinti 2007 m. gruodžio 14 d. Europos investicijų banko apeliacijų komiteto sprendimą atmesti jo skundą, kuriuo
         siekiama, viena vertus, kad būtų peržiūrėtas jo įvertinimas už 2006 metus, ir, kita vertus, kad būtų panaikinti 2007 m. liepos
         13 d. Banko sprendimai dėl pareigų paaukštinimo per 2006 metų procedūrą, kuriais jo pareigos nebuvo paaukštintos priskiriant
         prie D pareigų grupės, antra, panaikinti jo vertinimo ataskaitą už 2006 metus ir 2007 m. liepos 13 d. sprendimus, kuriais
         jo pareigos nebuvo paaukštintos priskiriant prie šios pareigų grupės, trečia, pripažinti, kad jis patyrė psichologinį priekabiavimą,
         ketvirta, nurodyti Bankui atlyginti jam žalą, tariamai patirtą dėl tokio priekabiavimo, galiausiai – panaikinti sprendimą
         atsisakyti atlyginti tam tikras gydymo lazeriu išlaidas.

      Sprendimas: Atmesti ieškinį. Priteisti iš ieškovo bylinėjimosi išlaidas.

      Santrauka
      1.      Pareigūnai – Europos investicijų banko tarnautojai – Ieškinys – Ieškinys dėl sprendimo atmesti skundą – Priimtinumas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 ir 91 straipsniai)
      2.      Pareigūnai – Europos investicijų banko tarnautojai – Vertinimas
      (Europos investicijų banko personalo reglamento 22 straipsnis)
      3.      Pareigūnai – Europos investicijų banko tarnautojai – Kasmetinio vertinimo ataskaita
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 straipsnis)
      4.      Pareigūnai – Europos investicijų banko tarnautojai – Vertinimas – Praktinis vertinimo vadovas
      5.      Pareigūnai – Ieškinys – Neteisėtumu grindžiamas prieštaravimas – Priimtinumas
      (EB 241 straipsnis; Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 straipsnis)
      6.      Pareigūnai – Europos investicijų banko tarnautojai – Vertinimas – Apeliacijų komitetas
      (Europos investicijų banko personalo reglamento 22 straipsnis)
      7.      Pareigūnai – Europos investicijų banko tarnautojai – Socialinė apsauga – Sveikatos draudimas – Medicininės išlaidos – Atlyginimas
            – Atsisakymas – Medicinos tarnybos gydytojo išvados ginčijimas
      (Europos investicijų banko personalo reglamento 35 straipsnis)
      8.      Pareigūnai – Europos investicijų banko tarnautojai – Ieškinys – Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 straipsnio 1 dalies taikymas
            pagal analogiją
      (EB 236 straipsnis; Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 straipsnis; Europos investicijų banko personalo reglamento 41 straipsnis)
      1.      Jeigu skundžiama Apeliacijų komiteto, Europos investicijų banke įsteigto vertinti darbuotojus, pozicija, Bendrijos teismas
         turi išnagrinėti vertinimus, dėl kurių buvo pateiktas toks administracinis skundas.

      (žr. 84 punktą)
      Nuoroda:
      Pirmosios instancijos teismo praktika: 2001 m. vasario 23 d. Sprendimo De Nicola prieš EIB, T‑7/98, T‑208/98 ir T‑109/99, Rink. VT p. I‑A‑49 ir II‑185, 132 punktas.

      2.      Remiantis Europos investicijų banko personalo reglamento 22 straipsniu, procedūra, kurios turi būti laikomasi atliekant kiekvieno
         darbuotojo kasmetinį vertinimą, „nustatoma vidaus sprendimu“, kurį priima Bankas. Nesant nuorodų į kitus tekstus nei tarnybinis
         raštas, konstatuotina, kad būtent šiuo raštu Bankas įtvirtino kasmetinio vertinimo procedūrą ir kad minėtas tarnybinis raštas
         ir prie jo pridėtas praktinis vertinimo vadovas sudaro visas privalomas taisykles, nuo kurių nukrypęs Bankas padaro pažeidimą.
         Net jeigu minėtas tarnybinis raštas nebūtų personalo reglamente numatytas „vidaus sprendimas“, jis nebūtų neprivalomas, nes
         turi būti aiškinamas bent jau kaip vidaus direktyva, kuria Bankas nusistatė veikimo taisyklę, žinoma, rekomendacinę, nuo kurios
         jis gali nukrypti tik nurodęs priežastis, lėmusias tokį nukrypimą, antraip pažeis vienodo požiūrio principą.

      Taigi, jeigu praktiniame vertinimo vadove nurodytas galutinis pokalbių dėl įvertinimo terminas, šio termino turi būti laikomasi.
         Be to, kadangi minėtame vadove numatyta, kad prieš pokalbį dėl įvertinimo atitinkamas darbuotojas turi užpildyti tam tikras
         vertinimo ataskaitos projekto, kurį jam pateikia vertintojas, skiltis, suinteresuotajam asmeniui reikia bent minimalaus laiko
         šių skilčių analizei ir atitinkamoms pastaboms parengti. Taigi nuo vertinimo ataskaitos projekto gavimo iki pokalbio jam turi
         būti suteiktas protingas terminas; šiuo atžvilgiu kelių minučių terminas negali būti laikomas protingu.

      Vis dėlto vien pažeidimų, susijusių su pokalbio dėl įvertinimo terminu ir pareigūnui nustatytu terminu savo komentarams vertinimo
         ataskaitos projekte pateikti, nepakanka tam, kad ginčijama ataskaita būtų panaikinta, nes, pirma, vertinimo procedūros trukmė
         ir per ją atsiradę vėlavimai patys savaime nedaro įtakos vertinimo ataskaitos teisėtumui ir, antra, pareigūnui buvo sudaryta
         galimybė pateikti su ginčijamu ataskaitos projektu susijusias pastabas, analizes ir komentarus per antrąjį pokalbį dėl įvertinimo.

      (žr. 105, 106, 109, 112, 113 ir 121–124 punktus)
      Nuoroda:
      Teisingumo Teismo praktika: 1984 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Lux prieš Audito Rūmus, 129/82 ir 274/82, Rink. p. 4127, 20 punktas.

      Pirmosios instancijos teismo praktika: 1994 m. spalio 26 d. Sprendimo Marcato prieš Komisiją, T‑18/93, Rink. VT p. I‑A‑215 ir II‑681, 36 punktas; 2003 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo McAuley prieš Tarybą, T‑165/01, Rink. VT p. I‑A‑193 ir II‑963, 44 punktas; 2005 m. spalio 25 d. Sprendimo Micha prieš Komisiją, T‑50/04, Rink. VT p. I‑A‑339 ir II‑1499, 45 punktas; 2005 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Cwik prieš Komisiją, T‑155/03, T‑157/03 ir T‑331/03, Rink. VT p. I‑A‑411 ir II‑1865, 159–161 punktai.

      3.      Bendrijos teismas negali pakeisti Europos investicijų banko darbuotojų darbą įpareigotų vertinti asmenų pateikto vertinimo
         savuoju. Iš tiesų Bankas, kaip ir kitos Bendrijos institucijos ir įstaigos, vertindamas savo darbuotojų darbą, turi didelę
         diskreciją. Bendrijos teismo vykdoma Banko darbuotojų kasmetinėse vertinimo ataskaitose pateiktų vertinimų teisėtumo kontrolė
         apima tik galimus procedūros reikalavimų pažeidimus, akivaizdžias faktines šių vertinimų klaidas, taip pat galimą piktnaudžiavimą
         įgaliojimais.

      (žr. 126 punktą)
      Nuoroda:
      Pirmosios instancijos teismo praktika: 2002 m. spalio 22 d. Sprendimo Pflugradt prieš ECB, T‑178/00 ir T‑341/00, Rink. p. II‑4035, 69 punktas.

      4.      Praktinio vertinimo vadovo, pridėto prie tarnybinio rašto, kuriame įtvirtinama Europos investicijų banke vykstanti vertinimo
         procedūra, nuostata, pagal kurią tikslams „turi pritarti vertinamasis“, negali būti aiškinama taip, kad, nesant suinteresuotojo
         asmens sutikimo, vertinimo ataskaita būtų netinkamai parengta. Dėl tokio aiškinimo administracija privalėtų bet kuriuo atveju
         gauti darbuotojų sutikimą dėl jiems patikėtų užduočių pobūdžio, ir šie galėtų pasirinkti siektinus tikslus, o tai akivaizdžiai
         nesuderinama su gero administravimo ir hierarchijos principais.

      (žr. 131 punktą)
      5.      Pareigūnas iš principo gali ginčyti Bendrijos institucijos arba įstaigos priimtas visuotinai taikomas nuostatas pateikdamas
         neteisėtumu grindžiamą prieštaravimą, kuris negali būti laikomas prašymu taikyti laikinąsias apsaugos priemones, jei įvykdytos
         dvi sąlygos: individualus sprendimas, kurio panaikinimo jis siekia, priimtas tiesiogiai taikant šias visuotinai taikomas nuostatas,
         o neteisėtumu grindžiamo prieštaravimo nagrinėjimo baigtis jam gali būti naudinga.

      (žr. 172 punktą)
      Nuoroda:
      Teisingumo Teismo praktika: 2000 m. spalio 5 d. Sprendimo Taryba prieš Chvatal ir kt., C‑432/98 P ir C‑433/98 P, Rink. p. I‑8535, 33 punktas.

      Pirmosios instancijos teismo praktika: 2006 m. lapkričio 29 d. Sprendimo Campoli prieš Komisiją, T‑135/05, Rink. VT p. I‑A‑2‑297 ir II‑A‑2‑1527, 132 punktas.

      6.      Apeliacijų komitetas, į kurį Europos investicijų banko darbuotojas gali kreiptis vykstant kasmetiniam vertinimui, veikia kitaip
         nei Banko kompetentingų tarnybų vadovai. Jo sprendimai nepakeičia šių tarnybų sprendimų. Komiteto užduotis yra vykdyti tam
         tikrą jam pateiktų sprendimų teisėtumo kvaziteisminę kontrolę remiantis argumentais, panašiais į tuos, kuriais vadovaujasi
         Bendrijos teismas. Visų pirma jis tikrina, ar nebuvo pažeista vertinimo ataskaitų rengimo procedūra ir ar Bankas akivaizdžiai
         neviršijo jam suteiktos diskrecijos, kuri ypač didelė vertinimo ir pareigų paaukštinimo srityse.

      Kai patikrinęs tų pačių sprendimų, kurie buvo pateikti Apeliacijų komitetui, teisėtumą Bendrijos teismas prieina tokią pačią
         išvadą kaip ir komitetas, t. y. kad dėl šių sprendimų pateikti skundai turi būti atmesti, nebėra prasmės, kad Bendrijos teismas
         priimtų sprendimą dėl reikalavimų, pateiktų dėl komiteto sprendimo. Šie reikalavimai sutampa su reikalavimais panaikinti Banko
         sprendimus, kurie yra ginčo dalykas.

      Net darant prielaidą, kad Apeliacijų komiteto sprendimo teisėtumas gali būti tikrinamas nepriklausomai ir pripažintas negaliojančiu,
         toks panaikinimas nedarytų įtakos ginčijamai ataskaitai, kurios šis sprendimas nepakeistų. Dėl tokio panaikinimo Bankas neprivalėtų
         vėl kreiptis į Apeliacijų komitetą dėl skundo, ieškovo pateikto dėl ginčijamos ataskaitos, nes šį skundą Bendrijos teismas
         jau būtų pats išnagrinėjęs.

      (žr. 196, 197 ir 199 punktus)
      7.      Su sveikatos draudimu susijusių vidaus nuostatų, priimtų pagal Europos investicijų banko personalo reglamento 35 straipsnį,
         II priedo III punkte numatyta, kad Banko darbuotojas, ketinantis ginčyti atsisakymą atlyginti jo patirtas medicinines išlaidas,
         turi pasinaudoti konkrečia šiuo tikslu numatyta teisių gynimo priemone. Būtų pažeistas šių nuostatų, pagal kurias nepriklausomas
         gydytojas turėtų padėti išspręsti ginčus dėl medicininių klausimų, tikslas, jeigu darbuotojas galėtų teisėtai paneigti medicinos
         tarnybos gydytojo išvadą be specialiai tam numatytos procedūros.

      (žr. 212 punktą)
      Nuoroda:
      Tarnautojų teiso praktika: 2008 m. birželio 17 d. Sprendimo De Fays prieš Komisiją, F‑97/07, Rink. VT p. I‑A‑1‑0000 ir II‑A‑1‑0000, 56 punktas.

      8.      Kadangi pagal Protokolo dėl Europos investicijų banko statuto Europos investicijų bankas turi teisę nustatyti savo personalui
         taikytiną tvarką, jis yra kompetentingas nustatyti sąlygas, kuriomis jo darbuotojai gali kreiptis į Teisingumo Teismą pagal
         EB 236 straipsnį.

      Banko personalo reglamento 41 straipsnyje, susijusiame su teisių gynimo priemonėmis, tik primenama Teisingumo Teismo jurisdikcija
         ir įtvirtinama ginčų sprendimo ne teismo tvarka procedūra. Taigi jame nėra nė vienos konkrečios nuostatos, ribojančios arba
         išplečiančios Teisingumo Teismo jurisdikciją pareigūnų atžvilgiu, išplaukiančią iš Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 straipsnio
         ir nusistovėjusios teismų praktikos.

      Taigi, kai minėtame personalo reglamente tam tikras klausimas nereglamentuojamas, reikia ne tiesiogiai taikyti Pareigūnų tarnybos
         nuostatų taisykles, nes tai būtų nesuderinama su Banko darbuotojams taikomos tvarkos specifiniu pobūdžiu, bet atsižvelgti
         į šias taisykles ir jas taikyti pagal analogiją, turint omenyje, kad visiškai vidiniai ginčai tarp Banko ir jo darbuotojų
         dėl savo pobūdžio priskiriami prie ginčų tarp Bendrijos institucijų ir jų pareigūnų ar tarnautojų.

      Todėl Europos investicijų banko darbuotojų ieškiniams pagal analogiją reikia taikyti Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 straipsnio
         1 dalyje įtvirtintą taisyklę, pagal kurią Bendrijos teismas neturi jokios jurisdikcijos, jeigu jam pateiktas ieškinys reiškiamas
         ne dėl administracijos akto atmesti ieškovo reikalavimus.

      (žr. 233–236 ir 239 punktus)
      Nuoroda:
      Pirmosios instancijos teismo praktika: minėto Sprendimo De Nicola prieš EIB 100, 101 ir 107 punktai.


title: 2013 m. vasario 21 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Patricia Dumont de Chassart prieš Office national d’allocations familiales pour travailleurs salariés (ONAFTS).#Tribunal du travail de Bruxelles prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Socialinė apsauga – Reglamentas (EEB) Nr. 1408/71 – 72 straipsnis, 78 straipsnio 2 dalies b punktas ir 79 straipsnio 1 dalies a punktas – Šeimos išmokos našlaičiams – Draudimo ir darbo laikotarpių sumavimas – Likusio gyvo iš tėvų įgyti laikotarpiai kitoje valstybėje narėje – Neatsižvelgimas.#Byla C-619/11.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2013 m. vasario 21 d. (
            *1
         )
      „Socialinė apsauga — Reglamentas (EEB) Nr. 1408/71 — 72 straipsnis, 78 straipsnio 2 dalies b punktas ir 79 straipsnio 1 dalies a punktas — Šeimos išmokos našlaičiams — Draudimo ir darbo laikotarpių sumavimas — Likusio gyvo tėvo įgyti laikotarpiai kitoje valstybėje narėje — Neatsižvelgimas“
      Byloje C-619/11
      dėl Tribunal du travail de Bruxelles (Belgija) 2011 m. lapkričio 15 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2011 m. lapkričio 30 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Patricia Dumont de Chassart

      prieš

         Office national d’allocations familiales pour travailleurs salariés (ONAFTS)

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Ilešič, teisėjai E. Jarašiūnas, A. Ó Caoimh (pranešėjas), C. Toader ir C. G. Fernlund,
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      posėdžio sekretorius V. Tourrès, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. lapkričio 7 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               P. Dumont de Chassart, atstovaujamos advokatų F. Hachez ir T. Delahaye,

               —

               Belgijos vyriausybės, atstovaujamos L. Van den Broeck ir M. Jacobs, padedamų advokatų J. Vanden Eynde ir L. Delmotte,

               —

               Europos Sąjungos Tarybos, atstovaujamos E Sitbon, M. Veiga ir S. Cook,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos V. Kreuschitz ir G. Rozet,

         susipažinęs su 2012 m. gruodžio 13 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97 (OL L 28, 1997, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 3), iš dalies pakeistu 1999 m. balandžio 29 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1399/1999 (OL L 164, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 354; toliau – Reglamentas Nr. 1408/71), 72 straipsnio, 78 straipsnio 2 dalies b punkto ir 79 straipsnio 1 dalies a punkto aiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant P. Dumont de Chassart ir Office national d’allocations familiales pour travailleurs salariés (ONAFTS) (toliau – ONAFTS) ginčą dėl ONAFTS atsisakymo skirti P. Dumont de Chassart sūnui šeimos išmokas našlaičiams.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisės aktai

               3

               Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio a punkte nustatyta, kad šiame reglamente sąvoka „pagal darbo sutartį dirbantis asmuo“ reiškia bet kurį asmenį, apdraustą privalomuoju arba neprivalomuoju nuolatiniu draudimu nuo vieno ar daugiau draudiminių įvykių, kuriuos apima pagal darbo sutartį dirbančių asmenų socialinės apsaugos sistemos sritys.

               4

               Šio reglamento 2 straipsnyje „Asmenys, kuriems taikomas šis reglamentas“ numatyta:
               „1.   Šis reglamentas taikomas pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ar savarankiškai dirbantiems asmenims ir studentams, kuriems yra taikomi ar buvo taikomi vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktai ir kurie yra vienos iš valstybių narių piliečiai arba asmenys be pilietybės ar pabėgėliai, gyvenantys vienos iš valstybių narių teritorijoje, bei jų šeimos nariams ir maitintojo netekusiems asmenims.
               2.   Šis reglamentas taikomas maitintojo netekusiems asmenims, kurie buvo išlaikomi pagal darbo sutartį dirbančių ar savarankiškai dirbančių asmenų ir studentų, kuriems buvo taikomi vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktai, nepriklausomai nuo šių asmenų pilietybės, jei šie maitintojo netekę asmenys yra vienos iš valstybių narių piliečiai ar asmenys be pilietybės arba pabėgėliai, gyvenantys kurios nors valstybės narės teritorijoje.“

               5

               Minėto reglamento 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „1. Šis reglamentas taikomas visiems teisės aktams, kurie apima šias socialinės apsaugos sritis:
               <...>

                        c)

                        senatvės išmokas;

                  <...>

                        h)

                        išmokas šeimai.“

               6

               Reglamento Nr. 1408/71 III antraštinės dalies 7 skyriuje „Išmokos šeimai“ esančiame šio reglamento 72 straipsnyje „Draudimo, darbo pagal darbo sutartį arba savarankiško darbo laikotarpių sumavimas“ nustatyta:
               „Jeigu pagal valstybės narės teisės aktus teisės į išmokas įgijimas priklauso nuo įgytų draudimo, darbo pagal darbo sutartį arba savarankiško darbo laikotarpių, tos valstybės kompetentinga įstaiga sumuoja reikiamo dydžio draudimo, darbo pagal darbo sutartį arba savarankiško darbo laikotarpius, įgytus bet kurioje kitoje valstybėje narėje, tartum šie laikotarpiai būtų įgyti pagal jos administruojamus teisės aktus.“

               7

               Reglamento Nr. 1408/71 III antraštinės dalies 8 skyriuje „Išmokos pensininkų išlaikomiems vaikams ir našlaičiams“ esantis šio reglamento 78 straipsnis „Našlaičiai“ suformuluotas taip:
               „1.   Sąvoka „išmokos“ šiame straipsnyje reiškia pašalpas šeimai ir, kur reikia, papildomas ar specialias pašalpas našlaičiams.
               2.   Išmokos našlaičiams, nepaisant to, kurios valstybės narės teritorijoje našlaitis arba fizinis ar juridinis asmuo, kuris faktiškai jį išlaiko, gyvena, mokamos pagal šias taisykles:

                        a)

                        našlaičiui, mirus pagal darbo sutartį dirbusiam asmeniui arba savarankiškai dirbusiam asmeniui, kuriam buvo taikomi vienos valstybės narės teisės aktai, tiktai pagal tos valstybės teisės aktus;

                        b)

                        našlaičiui, mirus pagal darbo sutartį dirbusiam asmeniui arba savarankiškai dirbusiam asmeniui, kuriam buvo taikomi kelių valstybių narių teisės aktai:

                                 i)

                                 remiantis valstybės narės, kurios teritorijoje našlaitis gyvena, teisės aktais, su sąlyga, kad, atsižvelgiant į 79 straipsnio 1 dalies a punkto nuostatas, teisė į vieną iš 1 dalyje nurodytų išmokų įgyjama pagal tos valstybės teisės aktus;

                  <...>“

               8

               Tame pačiame 8 skyriuje minėto reglamento 79 straipsnis „Bendrosios nuostatos dėl išmokų pensininkų išlaikomiems vaikams ir našlaičiams“ suformuluotas taip:
               „1.   Išmokos pagal 77, 78 ir 78a straipsnius mokamos pagal teisės aktus, kurie, pritaikius tų straipsnių nuostatas, nustatyti atsakingos už tokių teisės aktų administravimą [taikymą] įstaigos, ir jos lėšomis, tartum pensininkui ar velioniui buvo taikomi tiktai kompetentingos valstybės teisės aktai.
               Tačiau:

                        a)

                        jeigu pagal tuos teisės aktus teisės gauti išmokas įgijimas, išsaugojimas ar atgavimas priklauso nuo draudimo, darbo pagal darbo sutartį, savarankiško darbo arba gyvenimo [šalyje] laikotarpių trukmės, ši trukmė nustatoma atsižvelgiant į 45 straipsnio arba, priklausomai nuo atvejo, į 72 straipsnio nuostatas;

                  <...>“

               9

               Pagal to paties reglamento VI priedą „Specialios tam tikrų valstybių narių teisės aktų taikymo procedūros“:

                        „A.

                        Belgija
                        <...>

                                 7.

                                 Pagal reglamento 72 straipsnį ir 79 straipsnio 1 dalies a punktą įskaičiuojamas darbo pagal darbo sutartį ir (arba) draudimo laikotarpis, įgytas pagal kitos valstybės narės teisės aktus, kai teisė gauti išmokas pagal Belgijos teisės aktus priklauso nuo to, ar konkrečiu ankstesniu laikotarpiu buvo įvykdytos dirbančių pagal darbo sutartį sistemos kvalifikacinės sąlygos šeimos išmokoms gauti.

                           <...>“

               10

               1972 m. kovo 21 d. Tarybos Reglamento (EEB) Nr. 574/72, nustatančio Reglamento Nr. 1408/71 įgyvendinimo tvarką (OL L 74, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 83), iš dalies pakeisto ir atnaujinto Reglamentu Nr. 118/97, 15 straipsnyje, kuriame nurodytos bendrosios laikotarpių sumavimo taisyklės, be kita ko, nustatyta:
               „1.   Reglamento [Nr. 1408/71] 18 straipsnio 1 dalyje, 38 straipsnyje, 45 straipsnio 1–3 dalyse, 64 straipsnyje ir 67 straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodytais atvejais laikotarpiai sumuojami pagal šias taisykles:

                        a)

                        Prie draudimo laikotarpio ar gyvenimo [šalyje] laikotarpių, įgytų pagal vienos valstybės narės teisės aktus, pridedami draudimo arba gyvenimo [šalyje] laikotarpiai, įgyti pagal [bet kurios] kitos valstybės narės teisės aktus, kiek būtina jais remtis, kad būtų papildyti draudimo ar gyvenimo [šalyje] laikotarpiai, įgyti pagal pirmosios valstybės narės teisės aktus, suteikiantys teises įgyti, išsaugoti ar atgauti išmokas, su sąlyga, kad tie draudimo ar gyvenimo [šalyje] laikotarpiai nesutampa. <...>

                  <...>“

         Belgijos teisės aktai

               11

               1939 m. gruodžio 19 d. Konsoliduoto pašalpų šeimai pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims įstatymo (toliau – Konsoliduotas įstatymas) 56bis straipsnio 1 dalyje numatyta, kad našlaičiui skiriamos numatyto dydžio šeimos išmokos našlaičiams, jeigu vieno iš jo tėvų mirties momentu vienas iš tėvų, mirusysis arba likęs gyvas, per dvylikos mėnesių laikotarpį prieš mirtį atitiko sąlygas pagal šį įstatymą reikalauti bent šešių nustatyto dydžio mėnesinių pašalpų.

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               12

               Belgijos pilietė P. Dumont de Chassart yra G. Descampe, taip pat Belgijos piliečio, našlė. Jų sūnus Diego Descampe, kuris taip pat yra Belgijos pilietis, gimė 2000 m. sausio 23 d. Prancūzijoje.

               13

               Iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad P. Dumont de Chassart nuo 1993 m. rugsėjo 28 d. iki 2008 m. rugpjūčio 31 d. Prancūzijoje dirbo pagal darbo sutartį. G. Descampe dirbo pagal darbo sutartį tiek Belgijoje (laikotarpiais tarp 1968 ir 1976 m. bei 1987 ir 1988 m.), tiek Prancūzijoje (laikotarpiu tarp 1989 ir 2002 m.). Nuo tada G. Descampe nebedirbo ir kaip „iš anksto į pensiją išėjęs asmuo“ gyveno Prancūzijoje tik iš savo santaupų ir negavo jokios pašalpos.

               14

               2008 m. balandžio 25 d. G. Descampe mirė Prancūzijoje.

               15

               2008 m. rugpjūčio 31 d. P. Dumont de Chassart su sūnumi grįžo gyventi į Belgiją, kur maždaug mėnesį dirbo pagal darbo sutartį, paskui tapo bedarbe.

               16

               2008 m. spalio 13 d. P. Dumont de Chassart pateikė ONAFTS prašymą skirti jos sūnui šeimos išmokas našlaičiams.

               17

               2009 m. vasario 4 d. ji taip pat paprašė ONAFTS nuo 2008 m. rugsėjo 1 d. skirti šeimos išmokų priedą šeimoms, kuriose yra tik vienas iš tėvų.

               18

               2009 m. kovo 9 d. ONAFS pranešė P. Dumont de Chassart, kad nuo 2008 m. rugsėjo 1 d. jai skirtos šeimos išmokos atsižvelgiant į jos Belgijoje vykdytą profesinę veiklą.

               19

               2009 m. balandžio 6 d. ONAFTS, be to, nurodė P. Dumont de Chassart, kad nuo 2008 m. spalio 1 d. jai taip pat skirtas priedas šeimoms, kuriose yra tik vienas iš tėvų.

               20

               Tačiau 2009 m. lapkričio 20 d. ONAFTS nusprendė atsisakyti skirti suinteresuotajai šeimos išmokas našlaičiams dėl to, kad per dvylikos mėnesių laikotarpį iki mirties G. Descampe neatitiko nustatytų sąlygų reikalauti bent šešių nustatyto dydžio mėnesinių pašalpų pagal Konsoliduoto įstatymo 56bis straipsnio 1 dalį.

               21

               2010 m. vasario 5 d. P. Dumont de Chassart Tribunal du travail de Bruxelles pareiškė ieškinį, kuriame ginčija šį atsisakymą; ji tvirtina, kad ONAFTS privalėjo jai skirti šeimos išmokas našlaičiams, atsižvelgusi į draudimo ir darbo laikotarpius, kuriuos ji įgijo Prancūzijoje iki vyro mirties.

               22

               Sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą šis teismas pastebi, kad pagal Reglamento Nr. 1408/71 78 straipsnio 2 dalies b punktą taikoma teisė yra našlaičio gyvenamosios vietos teisė, todėl nuo 2008 m. rugsėjo 1 d. P. Dumont de Chassart padėčiai taikytina Belgijos teisė. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal Konsoliduoto įstatymo 56bis straipsnio 1 dalį teisę į šeimos išmokas našlaičiams galima pagrįsti tiek mirusiojo, tiek likusio gyvo tėvo padėtimi. Tačiau šioje pagrindinėje byloje tokio prašymo velionio tėvo padėtimi pagrįsti negalima, nes per dvylikos mėnesių laikotarpį iki mirties jis neatitiko sąlygų reikalauti bent šešių nustatyto dydžio mėnesinių pašalpų, kaip numatyta Konsoliduotame įstatyme. Kalbant apie likusio gyvo iš tėvų padėtį, P. Dumont de Chassart atitiktų šią sąlygą tik tuo atveju, jeigu Prancūzijoje įgyti suinteresuotosios draudimo ir darbo laikotarpiai būtų prilyginti Belgijoje įgytiems draudimo ir darbo laikotarpiams.

               23

               Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad Reglamento Nr. 1408/71 72 straipsnyje numatytos lygiavertiškumo taisyklės įgyvendinimas paneigiamas šio reglamento 79 straipsnio 1 dalimi. Kaip pagrindinėje byloje tvirtina ONAFTS, šioje nuostatoje, kurioje daroma nuoroda į minėtą 72 straipsnį, nurodomi tik mirusiojo, o ne likusio gyvo darbuotojo įgyti draudimo ir darbo laikotarpiai. Todėl Reglamento Nr. 1408/71 79 straipsnio 1 dalies ir nuorodos į šio reglamento 72 straipsnį taikymo sritis ratione personae yra labiau apribota nei Konsoliduoto įstatymo 56bis straipsnio 1 dalies.

               24

                  Tribunal du travail de Bruxelles abejoja, ar šiuo Konsoliduoto įstatymo 56bis straipsnio 1 dalies taikymo srities apribojimu Reglamento Nr. 1408/71 79 straipsnio 1 dalimi pažeidžiami Sąjungos teisėje įtvirtinti vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principai. Šiuo klausimu šis teismas visų pirma abejoja dėl skirtingo požiūrio į vaikus, kurių tėvai niekada neišvyko iš Belgijos teritorijos vykdyti profesinės veiklos kitoje valstybėje narėje, ir vaikus, kurių tėvai, Sąjungos piliečiai, gyveno kitoje valstybėje narėje, kur pagal Belgijos teisės aktus reikšmingu referenciniu laikotarpiu likęs gyvas tėvas dirbo, o miręs tėvas nevykdė jokios veiklos. Iš tiesų pirmuoju atveju likęs gyvas vienas iš tėvų, referenciniu laikotarpiu dirbęs Belgijoje, be mirusio kito tėvo įgytų draudimo ir darbo laikotarpių, taip pat gali pasinaudoti savo paties Belgijoje įgytais draudimo ir darbo laikotarpiais, o antruoju atveju likęs gyvas tėvas negali Belgijoje remtis kitoje valstybėje narėje įgytais laikotarpiais.

               25

               Šiomis aplinkybėmis Tribunal du travail de Bruxelles nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
               „Ar Reglamento [Nr. 1408/71] 79 straipsnio [1 dalimi] pažeidžiami lygybės ir nediskriminavimo principai, įtvirtinti, be kita ko, 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos [Europos] žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 14 straipsnyje, prireikus taikomi kartu su [EB] sutarties konsoliduotos redakcijos 17, 39 ir (arba) 43 straipsniais, kai ji aiškinama taip, kad pagal ją draudimo, darbo pagal sutartį ar savarankiško darbo laikotarpių lygiavertiškumo taisykles, numatytas [šio reglamento] 72 straipsnyje, galima taikyti tik atsižvelgiant į mirusio tėvo padėtį, o tai reiškia, kad pagal [Konsoliduoto įstatymo] 56bis straipsnio 1 dalį likęs gyvas tėvas, kuris, neatsižvelgiant į jo pilietybę, yra valstybės narės pilietis ar patenka į [to paties reglamento] taikymo asmenų atžvilgiu sritį ir [Konsoliduoto įstatymo] 56bis straipsnio 1 dalyje nurodytu dvylikos mėnesių laikotarpiu dirbo kitoje Europos Sąjungos valstybėje narėje, negali įrodyti, kad atitinka sąlygą, pagal kurią, kaip reikalavimo teisę turintis asmuo, kaip tai suprantama pagal [to paties įstatymo] 51 straipsnio 3 dalies 1 punktą, per dvylika mėnesių iki mirties būtų galėjęs reikalauti šešių nustatyto dydžio mėnesinių pašalpų, nors likusiam gyvam tėvui, Belgijos arba kitos Europos Sąjungos valstybės narės piliečiui, kuris [Konsoliduoto įstatymo] 56bis straipsnio 1 dalyje nurodytu dvylikos mėnesių laikotarpiu dirbo tik Belgijoje, tam tikrais atvejais dėl to, kad jis niekada nebuvo išvykęs iš Belgijos teritorijos, būtų leidžiama tai įrodyti?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               26

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 1408/71 72 straipsnį, 78 straipsnio 2 dalies b punktą ir 79 straipsnio 1 dalies antros pastraipos a punktą reikia aiškinti taip, kad pagal šias nuostatas, sumuojant draudimo ir darbo laikotarpius, reikalingus valstybėje narėje teisei į išmokas našlaičiams įgyti, galima atsižvelgti tik į mirusio tėvo įgytus laikotarpius kitoje valstybėje narėje ir negalima atsižvelgti į likusio gyvo tėvo įgytus laikotarpius. Jei yra būtent taip, šis teismas klausia, ar šios Reglamento Nr. 1408/71 nuostatos atitinka bendrąjį vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principą.

         Dėl Reglamento Nr. 1408/71 taikymo

               27

               Pirmiausia reikia pažymėti, kad, priešingai, nei rašytinėse pastabose tvirtina Belgijos vyriausybė, negalima iš mirusio tėvo, kaip antai G. Descampe, išlaikytinių atimti teisės remtis Reglamento Nr. 1408/71 taikymu, motyvuojant tuo, kad šis tėvas prarado „darbuotojo“ statusą, kaip jis suprantamas pagal šio reglamento 1 straipsnio a punktą, nes mirties momentu nebebuvo apdraustas jokioje socialinės apsaugos srityje, nurodytoje šio reglamento 4 straipsnio 1 dalyje.

               28

               Pagal Reglamento Nr. 1408/71 2 straipsnį, kuriame nustatyta šio reglamento taikymo sritis asmenų atžvilgiu, jis taikomas mirus darbuotojams, kuriems „buvo taikoma“ vienos ar daugiau valstybių narių socialinės apsaugos sistema, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 4 straipsnio 1 dalį, maitintojo netekusiems asmenims (šiuo klausimu žr. 1978 m. kovo 16 d. Sprendimo Laumann, 115/77, Rink. p. 805, 5 punktą ir 1997 m. birželio 25 d. Sprendimo Mora Romero, C-131/96, Rink. p. I-3659, 21 punktą).

               29

               Pagrindinėje byloje akivaizdu, kad G. Descampe, kuris vykdė profesinę veiklą tiek Belgijoje, tiek Prancūzijoje tarp 1968 ir 2002 m., priklausė šių dviejų valstybių narių socialinės apsaugos sistemoms. Taigi iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad jei G. Descampe nebūtų miręs likus nedaug laiko iki pensinio amžiaus, jis būtų turėjęs teisę, be kita ko, į senatvės pensiją, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalies c punktą, abiejose šiose valstybėse narėse.

               30

               Bet kuriuo atveju neginčijama, kad ir prieš G. Descampe mirtį, ir jam mirus, P. Dumont de Chassart, kuri prašo skirti pagrindinėje byloje nagrinėjamą šeimos išmoką našlaičiams, buvo apdrausta socialinės apsaugos draudimu valstybėje narėje, kaip suprantama pagal Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalį, o tai reiškia, kad ji turi „darbuotojo“ statusą, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 1 straipsnio a punktą, todėl pagal minėto reglamento 2 straipsnį šis reglamentas jai taikomas.

               31

               Todėl reikia konstatuoti, kad situacija, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, patenka į Reglamento Nr. 1408/71 taikymo sritį asmenų atžvilgiu.

         Dėl Reglamento Nr. 1408/71 72 straipsnio, 78 straipsnio 2 dalies b punkto ir 79 straipsnio 1 dalies antros pastraipos a punkto išaiškinimo

               32

               Kiek tai susiję su teise į išmokas našlaičiams, reikia priminti, kad Reglamento Nr. 1408/71 78 straipsnyje nurodytomis taisyklėmis siekiama nustatyti valstybę narę, kurios teisės aktais reglamentuojamas šių išmokų skyrimas, todėl jos iš esmės suteikiamos tik pagal šios valstybės narės teisės aktus. Iš šio straipsnio 2 dalies b punkto i papunkčio matyti, kad jeigu mirusiam darbuotojui buvo taikomi kelių valstybių narių teisės aktai, šios išmokos suteikiamos pagal valstybės narės, kurios teritorijoje gyvena mirusio darbuotojo našlaitis, teisės aktus. Taigi pagal šią nuostatą tik gyvenamosios vietos valstybė narė yra kompetentinga skirti nagrinėjamas išmokas (žr., be kita ko, 1997 m. vasario 27 d. Sprendimo Bastos Moriana ir kt., C-59/95, Rink. p. I-1071, 15 ir 18 punktus bei 2011 m. spalio 20 d. Sprendimo Pérez Garcίa ir kt., C-225/10, Rink. p. I-10111, 39 punktą).

               33

               Pagal Reglamento Nr. 1408/71 79 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą kompetentinga valstybė narė turi mokėti išmokas pagal savo nacionalinės teisės aktus, „tartum“ mirusiam darbuotojui buvo taikomi tiktai šie teisės aktai.

               34

               Belgijos vyriausybė tvirtina, kad pagal šias Reglamento Nr. 1408/71 nuostatas sumuojant draudimo ir darbo laikotarpius, reikalingus teisei į išmokas našlaičiams įgyti, galima atsižvelgti į mirusio tėvo įgytus laikotarpius, tik jeigu jis jau yra įgijęs tam tikrą draudimo ar darbo laikotarpį valstybėje narėje, kurioje prašoma skirti išmokas. Vadinasi, nustatant teisę į Belgijos teisės aktuose numatytas išmokas našlaičiams, pagrindinėje byloje negalima atsižvelgti į P. Dumont de Chassart Prancūzijoje per metus iki vyro mirties įgytus draudimo ir darbo laikotarpius.

               35

               Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, žinoma, Reglamento Nr. 1408/71 78 straipsniu pagal jo 2 dalies a ir b punktų pirmos pastraipos formuluotę reglamentuojama tik „mirusio darbuotojo našlaičio“ teisė į išmokas. Todėl ši nuostata netaikoma, kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, atvejais, kai vaikai tapo našlaičiais mirus tėvui, kuris pats neturėjo darbuotojo statuso (1989 m. kovo 14 d. Sprendimo Baldi, 1/88, Rink. p. 667, 15 punktas).

               36

               Be to, tiesa tai, kad Reglamento Nr. 1408/71 79 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa, kiek tai susiję su išmokų mokėjimu, pagal šio straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos formuluotę taikoma tik „velionio“ padėčiai.

               37

               Tačiau primintina, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 32 ir 33 punktų, Reglamento Nr. 1408/71 78 straipsnio 2 dalimi ir 79 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa tik skelbiama „kolizinė norma“, kurios tikslas – apibrėžti našlaičiams, kurių miręs tėvas turėjo darbuotojo statusą, taikytinus teisės aktus ir instituciją, įpareigotą mokėti juose nurodytas išmokas.

               38

               Taigi šiomis nuostatomis siekiama ne tik išvengti kelių nacionalinių teisių taikymo vienu metu ir iš to galinčių kilti sunkumų, bet ir užtikrinti, kad, nesant asmenims, patenkantiems į Reglamento Nr. 1408/71 taikymo sritį, taikytinos teisės, jiems nebūtų panaikinta socialinė apsauga (pagal analogiją žr. 1998 m. birželio 11 d. Sprendimo Kuusijärvi, C-275/96, Rink. p. I-3419, 28 punktą).

               39

               Vis dėlto šiomis nuostatomis, vertinamomis atskirai, nesiekiama nustatyti materialinių teisės į išmokas našlaičiams egzistavimo sąlygų. Todėl iš esmės šios sąlygos turi būti nustatytos kiekvienos valstybės narės teisės aktuose (šiuo klausimu žr. 2012 m. birželio 7 d. Sprendimo Bakker, C-106/11, 32 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               40

               Reglamentu Nr. 1408/71 nesukuriama bendra socialinės apsaugos sistema, pagal jį gali toliau egzistuoti atskiros nacionalinės sistemos ir vienintelis jo tikslas yra užtikrinti šių sistemų koordinavimą. Taigi pagal jį gali egzistuoti atskiros sistemos, lemiančios skirtingus reikalavimus įvairių institucijų atžvilgiu, prieš kurias išmokų gavėjas gali remtis tiesioginėmis teisėmis vien pagal vidaus teisę arba pagal vidaus teisę, prireikus papildytą Sąjungos teise (2008 m. balandžio 3 d. Sprendimas Chuck, C-331/06, Rink. p. I-1957, 27 punktas).

               41

               Kadangi nėra suderinimo Europos Sąjungos lygmeniu, kiekviena valstybė narė išlieka kompetentinga laikydamasi Sąjungos teisės savo teisės aktuose nustatyti socialinės apsaugos sistemos išmokų skyrimo sąlygas (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 2010 m. spalio 14 d. Sprendimo van Delft ir kt., C-345/09, Rink. p. I-9879, 84 ir 99 punktus bei 2011 m. birželio 30 d. Sprendimo Silva Martins, C-388/09, Rink. p. I-5737, 71 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               42

               Vadinasi, „mirusio darbuotojo“ statusas, taikant Reglamento Nr. 1408/71 78 straipsnio 2 dalį ir 79 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą, yra tik sąsajos kriterijus, kuris lemia, pirma, šių nuostatų taikymą ir, antra, kartu su našlaičio gyvenamąja vieta – taikytiną nacionalinę teisę.

               43

               Nagrinėjamu atveju akivaizdu, kad dėl Reglamento Nr. 1408/71 78 straipsnio 2 dalies b punkto i papunktyje nurodyto sąsajos kriterijaus taikomi Belgijos teisės aktai, t. y. Konsoliduoto įstatymo 56bis straipsnio 1 dalis. Todėl pagal Reglamento Nr. 1408/71 79 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą būtent kompetentingos Belgijos institucijos turi mokėti atitinkamas išmokas pagal Belgijos teisės aktus, tartum G. Descampe buvo taikomi tik šie teisės aktai.

               44

               Pagal šias nuostatas, pirma, Belgijos teisės aktai yra taikytini teisės aktai dėl išmokų našlaičiams skyrimo, o kompetentingos Belgijos institucijos yra atsakingos už šių išmokų mokėjimą, antra, teisės į išmokas našlaičiams egzistavimas, remiantis šio sprendimo 39–41 punktuose priminta teismo praktika, priklauso nuo Belgijos teisės aktų, t. y. Konsoliduoto įstatymo 56bis straipsnio 1 dalies, turinio.

               45

               Šiuo klausimu akivaizdu, kad pagal šią nacionalinę nuostatą nustatant, ar asmuo turi teisę į išmokas našlaičiams, leidžiama atsižvelgti į draudimo ir darbo laikotarpius, įgytus tiek mirusio, tiek likusio gyvo tėvo.

               46

               Šiomis aplinkybėmis pagal Reglamento Nr. 1408/71 79 straipsnio 1 dalies antros pastraipos a punkte nurodytą taisyklę kompetentingos Belgijos institucijos, pagrindinėje byloje siekdamos nustatyti, ar asmuo turi teisę į išmokas našlaičiams, vadovaudamosi draudimo ir darbo laikotarpių sumavimo principu, įtvirtintu to paties reglamento 72 straipsnyje, į kurį daroma nuoroda šio 79 straipsnio 1 dalies antros pastraipos a punkte, turi atsižvelgti į likusio gyvo tėvo įgytus draudimo ir darbo laikotarpius kitoje valstybėje narėje.

               47

               Iš tiesų šioje nuostatoje, kuri suteikia esminį pobūdį taikytinai nacionalinei teisei, mirusio darbuotojo našlaičio naudai numatant draudimo ir darbo laikotarpių sumavimo principą, nėra jokio šių nacionalinės teisės aktų taikymo srities asmenų atžvilgiu apribojimo. Be to, reikia konstatuoti, kad šioje nuostatoje nėra jokios nuorodos į „mirusio darbuotojo“ sąvoką.

               48

               Tačiau Belgijos vyriausybė tvirtina, kad kompetentingos Belgijos institucijos į kitoje valstybėje narėje vykdytos veiklos laikotarpius, siekdamos juos sumuoti, gali atsižvelgti, tik jeigu ataskaitiniu laikotarpiu Belgijoje vykdyta bent minimali veikla. Todėl Reglamento Nr. 1408/71 79 straipsnį galima aiškinti tik taip, kad pagal jį šios institucijos privalo atsižvelgti į P. Dumont de Chassart vykdytą veiklą Prancūzijoje, tik jeigu ši veikla papildo Belgijoje įgytą draudimo ar darbo laikotarpį. Anot šios vyriausybės, nagrinėjamu atveju nei G. Descampe, nei P. Dumont de Chassart negali remtis tokio laikotarpio įgijimu Belgijoje per metus prieš G. Descampe mirtį.

               49

               Šiam aiškinimui negalima pritarti.

               50

               Kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs 2011 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Bergström (C-257/10, Rink. p. I-13227) 44 punkte, kompetentinga valstybė narė, svarstydama, ar skirti šeimos išmoką, negali reikalauti, kad, be draudimo ir darbo laikotarpių kitoje valstybėje narėje, jos teritorijoje būtų įgytas kitas laikotarpis.

               51

               Tiek Reglamento Nr. 1408/71 72 straipsnio, tiek šio reglamento VI priedo A dalies 7 punkto formuluotės, susijusios su išmokų našlaičiams skyrimu Belgijoje, šiuo klausimu yra nedviprasmiškos. Pagal pirmąją iš šių nuostatų iš tiesų reikalaujama sumuojant atsižvelgti į „draudimo, darbo pagal darbo sutartį arba savarankiško darbo laikotarpius, įgytus bet kurioje kitoje valstybėje narėje“, kaip į laikotarpius, įgytus pagal kompetentingos institucijos teisės aktus, o pagal antrąją, kad būtų galima skirti išmokas našlaičiams, „įskaičiuojami“ draudimo ir darbo laikotarpiai, įgyti pagal kitos valstybės narės teisės aktus (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Bergström 41 punktą).

               52

               Be to, reikia priminti, kad Reglamentas Nr. 1408/71 buvo priimtas remiantis EEB sutarties 51 straipsniu (EB sutarties 51 straipsnis, po pakeitimo – EB 42 straipsnis, vėliau – SESV 48 straipsnis), kuriuo Europos Sąjungos Tarybai leista socialinės apsaugos srityje imtis priemonių, būtinų laisvam darbuotojų judėjimui užtikrinti, be kita ko, įtvirtinant sistemą, leidžiančią darbuotojams migrantams ir jų išlaikytiniams užtikrinti pagal skirtingų valstybių įstatymus nustatomų „visų laikotarpių“ sumavimą, kad jie įgytų ir išlaikytų teisę į išmokas ir kad būtų galima apskaičiuoti tų išmokų dydį (minėto Sprendimo Bergström 42 punktas).

               53

               Šis aiškinimas taip pat atitinka SESV 48 straipsniu siekiamą tikslą prisidėti prie kuo didesnės darbuotojų migrantų judėjimo laisvės užtikrinimo, į kurį atsižvelgiant turi būti aiškinamos Reglamento Nr. 1408/71 nuostatos (žr., be kita ko, minėto Sprendimo da Silva Martins 70 punktą ir 2012 m. birželio 12 d. Sprendimo Hudzinski ir Wawrzyniak, C-611/10 ir C-612/10, 53 punktą; šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Bergström 43 punktą).

               54

               Iš tiesų SESV 45–48 straipsniais, kaip ir jiems įgyvendinti priimtu Reglamentu Nr. 1408/71, pirmiausia siekiama išvengti, kad darbuotojas, kuris pasinaudodamas laisvo judėjimo teise dirbo daugiau nei vienoje valstybėje narėje, be objektyvaus pateisinimo būtų vertinamas mažiau palankiai nei darbuotojas, kuris visą laiką dirbo vienoje valstybėje narėje (žr., be kita ko, minėtų sprendimų da Silva Martins 76 punktą ir Hudzinski ir Wawrzyniak 80 punktą).

               55

               Taigi nagrinėjamu atveju, jei spręsdama, ar asmuo turi teisę į išmokas našlaičiams, valstybė narė neatsižvelgtų į draudimo ir darbo laikotarpius, kuriuos darbuotojas, valstybės pilietis ir likęs gyvas mirusio darbuotojo vaiko tėvas, įgijo kitoje valstybėje narėje, šio darbuotojo padėtis galėtų tapti mažiau palanki vien dėl to, kad jis pasinaudojo teise laisvai judėti, garantuojama SESV 45 straipsniu, todėl jis galėtų būti atgrasomas mirus sutuoktiniui pasinaudoti teise laisvai judėti pagal tą pačią nuostatą arba pagal SESV 21 straipsnį ir grįžti į kilmės valstybę narę.

               56

               Šio aiškinimo negali paneigti nė vienas iš Belgijos vyriausybės nurodytų argumentų.

               57

               Visų pirma Reglamento Nr. 574/72, iš dalies pakeisto ir atnaujinto Reglamentu Nr. 118/97, 15 straipsnio 1 dalies a punktas, kuriuo ši vyriausybė rėmėsi rašytinėse pastabose, pagal jo pirmos pastraipos formuluotę aiškiai taikomas tik ligos ir motinystės, invalidumo, senatvės išmokoms ir išmokoms mirties bei nedarbo atveju. Tačiau ši nuostata nesusijusi su šeimos išmokomis, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjamos išmokos našlaičiams.

               58

               Be to, minėtas Sprendimas Pérez Garcίa ir kt., kuriuo per posėdį rėmėsi ši vyriausybė, yra nereikšmingas sprendžiant pagrindinę bylą, nes nesusijęs su draudimo ir darbo laikotarpių sumavimu, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1408/71 72 straipsnį ir 79 straipsnio 1 dalies antros pastraipos a punktą.

               59

               Galiausiai, kalbant apie 1980 m. balandžio 24 d. Sprendimą Coonan (110/79, Rink. p. 1445, 13 punktas) ir 1981 m. sausio 27 d. Sprendimą Vigier (70/80, Rink. p. 229, 19 ir 20 punktai), taip pat nurodytus per posėdį, nors tiesa, jog Teisingumo Teismas šiuose sprendimuose nusprendė, kad jeigu pagal nacionalinės teisės aktus priklausymas socialinės apsaugos sistemai susietas su sąlyga, kad suinteresuotasis asmuo prieš tai būtų priklausęs nacionalinei socialinės apsaugos sistemai, Reglamentu Nr. 1408/71 valstybės narės neįpareigojamos prilyginti kitoje valstybėje narėje įgytų draudimo laikotarpių laikotarpiams, kuriuos pirma reikėjo įgyti nacionalinėje teritorijoje, pakanka konstatuoti, kad ši byla nesusijusi su priklausymu socialinės apsaugos sistemai, nes P. Dumont de Chassart priklauso Belgijos pagal darbo sutartį dirbančių asmenų socialinės apsaugos sistemai.

               60

               Darytina išvada, kad pagal Reglamento Nr. 1408/71 72 straipsnį ir 79 straipsnio 1 dalies a punktą toli gražu nedraudžiama tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, atsižvelgti į draudimo ir darbo laikotarpius, kuriuos likęs gyvas mirusio darbuotojo vaiko tėvas įgijo kitoje valstybėje narėje, ir, atvirkščiai, reikalaujama į juos atsižvelgti, kai kompetentingos valstybės narės teisės aktuose numatyta, kad teisė į išmokas našlaičiams gali būti grindžiama ne tik mirusio tėvo, bet ir likusio gyvo tėvo, jeigu jie turi darbuotojų statusą, padėtimi.

               61

               Šiomis aplinkybėmis nereikia nagrinėti, ar minėtos Reglamento Nr. 1408/71 nuostatos atitinka vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principą.

               62

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 1408/71 72 straipsnį, 78 straipsnio 2 dalies b punktą ir 79 straipsnio 1 dalies antros pastraipos a punktą reikia aiškinti taip: jeigu valstybės narės nacionalinės teisės aktuose numatyta, kad teisė į išmokas našlaičiams gali būti grindžiama tiek mirusio tėvo, tiek likusio gyvo tėvo, kai jie turi darbuotojų statusą, padėtimi, pagal šias nuostatas reikalaujama sumuojant laikotarpius, reikalingus teisei į išmokas pirmojoje iš šių valstybių narių įgyti, atsižvelgti į likusio gyvo tėvo kitoje valstybėje narėje įgytus draudimo ir darbo laikotarpius. Šiuo atžvilgiu nesvarbu, kad likęs gyvas tėvas negali remtis jokiu draudimo ar darbo šioje valstybėje narėje laikotarpiu per referencinį laikotarpį, šiuose nacionalinės teisės aktuose nustatytą šiai teisei įgyti.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               63

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                     1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97, iš dalies pakeistu 1999 m. balandžio 29 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1399/1999, 72 straipsnis, 78 straipsnio 2 dalies b punktas ir 79 straipsnio 1 dalies antros pastraipos a punktas aiškintini taip, kad jeigu valstybės narės nacionalinės teisės aktuose numatyta, kad teisė į išmokas našlaičiams gali būti grindžiama tiek mirusio tėvo, tiek likusio gyvo tėvo, kai jie turi darbuotojų statusą, padėtimi, pagal šias nuostatas reikalaujama sumuojant laikotarpius, reikalingus teisei į išmokas pirmojoje iš šių valstybių narių įgyti, atsižvelgti į likusio gyvo tėvo kitoje valstybėje narėje įgytus draudimo ir darbo laikotarpius. Šiuo atžvilgiu nesvarbu, kad likęs gyvas tėvas negali remtis jokiu draudimo ar darbo šioje valstybėje narėje laikotarpiu per referencinį laikotarpį, šiuose nacionalinės teisės aktuose nustatytą šiai teisei įgyti.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: prancūzų.