title: 2006 m. liepos 13 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd ir Mark Sadja prieš Pharmaceutical Society of Ireland ir kt..#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Supreme Court - Airija.#Direktyva 85/433/EEB - Abipusis diplomų pripažinimas - Vaistininkai - Vaistininkų, dirbančių naujose viešosiose vaistinėse, diplomų pripažinimas - Valstybių narių diskrecijos apimtis.#Byla C-221/05.

text:
      Byla C‑221/05
      Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd
      ir
      Mark Sadja
      prieš
      Pharmaceutical Society of Ireland ir kt.
      (Supreme Court prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Direktyva 85/433/EEB – Abipusis diplomų pripažinimas – Vaistininkai – Vaistininkų, dirbančių naujose viešosiose vaistinėse, diplomų pripažinimas – Valstybių narių diskrecijos apimtis“
      Sprendimo santrauka
      Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Farmacinė veikla
      (Tarybos direktyvos 85/433 2 straipsnis)
      Direktyvos 85/433 dėl farmacijos diplomų, pažymėjimų ir kitų oficialią kvalifikaciją patvirtinančių dokumentų abipusio pripažinimo,
         įskaitant priemones, padedančias veiksmingai naudotis su tam tikra farmacine veikla susijusia įsisteigimo teise, 2 straipsnio
         2 dalis kiekvienai valstybei narei nustato pareigą pripažinti diplomus, kurie išvardyti jos 4 straipsnyje ir kuriuos, remdamosi
         Direktyvos 85/432/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių tam tikrą veiklą farmacijos srityje, nuostatų derinimo
         2 straipsniu, kitos valstybės narės išduoda valstybių narių piliečiams, pripažindamos savo teritorijoje tokiems diplomams
         tokią pačią galią kaip ir 4 straipsnyje išvardytiesiems, kuriuos ji pati išduoda. Vis dėlto Direktyvos 85/433 2 straipsnio
         2 dalies pirmoji pastraipa numato, kad steigiant naujas viešąsias vaistines valstybės narės neprivalo pripažinti šio straipsnio
         1 dalyje nurodytų diplomų, naujomis viešosiomis vaistinėmis taip pat laikant ir trumpiau negu trejus metus veikiančias vaistines.

      Iš to išplaukia, kad visas šis 2 straipsnis numato pareigą abipusiai pripažinti diplomus tik ne mažiau kaip trejus metus veikiančių
         vaistinių atžvilgiu. Todėl, jei valstybė narė laikosi tik šio minimalaus diplomų pripažinimo lygio, ji nesinaudoja jokia iš
         direktyvos išplaukiančia diskrecija.

      (žr. 27–28, 33–34 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. liepos 13 d.(*)

      „Direktyva 85/433/EEB – Abipusis diplomų pripažinimas – Vaistininkai – Vaistininkų, dirbančių naujose viešosiose vaistinėse, diplomų pripažinimas – Valstybių narių diskrecijos apimtis“
      Byloje C‑221/05
      dėl Supreme Court (Airija) 2005 m. gegužės 11 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2005 m. gegužės 19 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd,

      Mark Sadja
      prieš
      Pharmaceutical Society of Ireland,

      Minister for Health and Children,
      Ireland,
      Attorney General,
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai J. Malenovský (pranešėjas), S. von Bahr, A. Borg Barthet ir A. Ó Caoimh,
      generalinė advokatė C. Stix‑Hackl,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc‑Slawiczek, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2006 m. kovo 16 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd ir M. Sadja, atstovaujamų G. Hogan ir M. Hayden, SC, bei G. Maguire, BL,

      –        Minister for Health and Children, Ireland ir Attorney General, atstovaujamų D. O’Hagan, padedamo P. Sreenan, SC, ir J. Heslin, BL, bei solicitor  E. Neary,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos H. Støvlbæk ir M. Shotter,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su 1985 m. rugsėjo 16 d. Tarybos direktyvos 85/433/EEB dėl farmacijos diplomų,
         pažymėjimų ir kitų oficialią kvalifikaciją patvirtinančių dokumentų abipusio pripažinimo, įskaitant priemones, padedančias
         veiksmingai naudotis su tam tikra farmacine veikla susijusia įsisteigimo teise (OL L 253, p. 37), 2 straipsnio išaiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd (toliau – Sam Mc Cauley Chemists) bei M. Sadja ir Pharmaceutical Society of Ireland, Minister for Health and Children (toliau – ministras), Airijos bei Attorney General dėl Direktyvos 85/433 2 straipsnį į Airijos teisę perkeliančio poįstatyminio teisės akto galiojimo.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Direktyvos 85/433 septinta konstatuojamoji dalis suformuluota taip:

      „kadangi tam tikros valstybės narės, besiremiančios nacionaline visuomenės sveikatos politika, kurios metu, be kita ko, siekiama
         užtikrinti patenkinamą vaistų paskirstymą visoje teritorijoje, riboja naujų vaistinių, kurios gali būti atidarytos, skaičių,
         kai kitose šalyse tokių nuostatų nėra; kadangi tokiomis aplinkybėmis dar per anksti išplėsti farmacijos diplomų, pažymėjimų
         arba kitų kvalifikaciją įrodančių dokumentų pripažinimą vaistininko, trumpiau negu trejus metus veikiančios viešosios vaistinės
         farmacinės veiklos vadovo, veiklai vykdyti; kadangi Komisija ir Taryba privalo iš naujo apsvarstyti šį klausimą per tam tikrą
         laiką.“ (Pataisytas vertimas)

      4        Šios direktyvos 2 straipsnis numato:

      „1.      Kiekviena valstybė narė pripažįsta diplomus, pažymėjimus ir kitus oficialią kvalifikaciją įrodančius dokumentus, kurie išvardyti
         4 straipsnyje ir kuriuos, remiantis Direktyvos 85/432/EEB 2 straipsnio nuostatomis, išduoda kitos valstybės narės savo piliečiams,
         leisdama jų savininkams pasinaudoti tokia pat teise pradėti ir vykdyti jos teritorijoje 1 straipsnyje nurodytą veiklą kaip
         ir tiems, kurie turi 4 straipsnyje išvardytus jos pačios išduotus diplomus, pažymėjimus ir kitus oficialią kvalifikaciją įrodančius
         dokumentus.

      2.      Tačiau steigiant naujas viešąsias vaistines, valstybės narės neprivalo pripažinti 1 dalyje nurodytų diplomų, pažymėjimų ir
         kitų oficialią kvalifikaciją įrodančių dokumentų. Trumpiau negu trejus metus veikiančios vaistinės, kurioms taikoma ši direktyva,
         taip pat laikomos naujomis.

      Praėjus penkeriems metams nuo 19 straipsnio 1 dalyje nurodytos datos, Komisija pateikia Tarybai ataskaitą apie tai, kaip valstybės
         narės įgyvendina šios dalies pirmosios pastraipos reikalavimus, ir apie galimybes plačiau taikyti abipusį 1 dalyje nurodytų
         diplomų, pažymėjimų ir kitų oficialią kvalifikaciją įrodančių dokumentų pripažinimą bei pateikia atitinkamus pasiūlymus.“
         (Pataisytas vertimas)

       Nacionalinės teisės aktai
      5        Airijos konstitucijos 15 straipsnio 2 dalies 1 punktas numato:

      „1.      Oireachtas (Airijos parlamentui) suteikiama išimtinė teisė valstybės vardu leisti įstatymus; jokia kita įstatymų leidybos institucija
         nėra įgaliota valstybės vardu leisti įstatymų.“

      6        Pagal šios Konstitucijos 29 straipsnio 4 dalies 10 punktą:

      „Jokia šios Konstitucijos nuostata nedaro negaliojančių valstybės priimtų įstatymų, aktų ar priemonių, reikalaujamų dėl pareigų,
         išplaukiančių iš priklausymo Europos Sąjungai ar Bendrijoms <...>“

      7        1972 metų įstatymas dėl Europos bendrijų (European Communities Act, 1972) buvo priimtas siekiant įgyvendinti pastarąją konstitucinę nuostatą. Viena vertus, šio įstatymo 2 skyrius numato, kad
         „Europos bendrijas reglamentuojančios sutartys ir Bendrijos institucijų aktai, kurie galioja šiuo metu ar bus priimti ateityje,
         įpareigoja valstybę ir šiose sutartyse numatytomis sąlygomis yra neatsiejama jos vidaus teisinės sistemos dalis“. Kita vertus,
         šio įstatymo 3 skyrius įgalioja Minister of State „priimti teisės aktus, kuriais siekiama visiškai įgyvendinti šio įstatymo 2 skyrių“. Šie teisės aktai gali apimti „kitą įstatymą
         panaikinančias, pakeičiančias arba įgyvendinančias, iš dalies jį pakeičiant arba nekeičiant, nuostatas <...>“.

      8        Pagal 1962 metų Farmacijos įstatymo (Pharmacy Act, 1962) 2 skyrių:

      „1.      Vaistinė, kurioje ruošiami ir išduodami vaistai, gali būti valdoma tik asmens:
      a)      kuriam suteiktas leidimas, ir jei šis asmuo arba asmuo, kuriam suteiktas leidimas, asmeniškai prižiūri vaistinę bei vaistų
         ruošimą ir išdavimą.

      <...>
      3.      Šiame skyriuje „asmuo, kuriam suteiktas leidimas“ reiškia įregistruotą vaistininką (registred pharmaceutical chemist) <...>

      3 A.      Šiame skyriuje žodžių junginiai „asmuo, kuriam suteiktas leidimas“ ir „įregistruotas vaistininkas“ neapima asmenų, įregistruotų
         pagal 1875 metų Farmacijos įstatymo (Pharmacy Act (Ireland) 1875) 22 A skyrių, valdančių vaistinę, kurioje ruošiami ir išduodami
         vaistai arba prekiaujama nuodais, jei ši vaistinė buvo atidaryta trumpiau nei trejus metus.

      <...>“
      9        1875 metų Farmacijos įstatymo 22 A skyrius numato, kad vaistininkais registruojami asmenys, turintys kitoje valstybėje narėje
         pagal 1985 m. rugsėjo 16 d. Tarybos direktyvos 85/432/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių tam tikrą veiklą
         farmacijos srityje, nuostatų derinimo (OL L 253, p. 34) 2 straipsnyje nustatytus reikalavimus išduotą farmacijos diplomą,
         pažymėjimą ar kitą oficialią kvalifikaciją įrodantį dokumentą.

      10      1991 metais priimti ministro nuostatai dėl farmacijos diplomų pripažinimo (European Communities (Recognition of Qualifications
         in Pharmacy) Regulations 1991, toliau – 1991 metų nuostatai), kuriais, siekiant į Airijos teisę perkelti Direktyvą 85/433,
         Airijos teisinė sistema buvo papildyta 1962 metų Farmacijos įstatymo 2 skyriaus 3 A dalimi bei 1875 metų Farmacijos įstatymo
         22 A skyriumi, ir tokios redakcijos, kokia taikytina pagrindinėje byloje. Šie nuostatai pagrįsti 1972 metų įstatymo dėl Europos
         bendrijų 3 skyriumi.

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      11      Sam Mc Cauley Chemists yra vaistinės Cork (Airija), kuri buvo įkurta 2000 metų spalio mėnesį ir pagrindinėje byloje nagrinėjamu metu buvo trumpiau
         nei trejus metus veikianti vaistinė, savininkė.

      12      M. Sadja farmacijos diplomą gavo Jungtinėje Karalystėje. Jis buvo paskirtas „asmeniu, kuriam suteiktas leidimas“ valdyti šią
         vaistinę. Pharmaceutical Society of Ireland, atsakinga už vaistininkų registrą Airijoje, taip pat esanti vaistininkų priežiūros institucija šioje valstybėje narėje,
         atliko tyrimą; sužinojusi apie šį paskyrimą ji pradėjo teigti, kad M. Sadja, atsižvelgiant į 1962 metų Farmacijos įstatymo
         2 skyriaus 3 A dalies nuostatas, nebuvo asmuo, kuriam suteiktas leidimas, šio įstatymo prasme ir kuris, vadinasi, neturėjo
         teisės prižiūrėti šios vaistinės. Pharmaceutical Society of Ireland pareikalavo, kad ši situacija būtų ištaisyta, nes farmacinės veiklos vykdymas be leidimo Airijoje yra baudžiamasis nusižengimas.

      13      Siekdama užginčyti tokį aiškinimą, Sam Mc Cauley Chemists  ir M. Sadja kreipėsi į High Court, kuris jų ieškinį atmetė. Tada jie Supreme Court  pateikė apeliacinį skundą, kuriuo prašė dėl su Airijos konstitucine teise susijusių motyvų pripažinti 1991 metų nuostatus
         negaliojančius tiek, kiek jais 1962 metų Farmacijos įstatymas buvo papildytas 2 skyriaus 3 A dalimi.

      14      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme neginčijama, kad valstybė gali perkelti direktyvas į nacionalinę
         teisę nuostatais, kurie pakeičia įstatymo nuostatas, tik jei to reikalaujama dėl priklausymo Europos bendrijoms. Bet koks
         tokių nuostatų pakeitimas, viršijantis tai, ko reikalaujama direktyva, gali būti priimtas tik Oireachtas.

      15      Šiomis aplinkybėmis Sam Mc Cauley Chemists ir M. Sadja pažymėjo, jog 1991 metų nuostatai nurodo, kad įregistruotas vaistininkas, vykdantis profesinę veiklą trumpiau
         nei trejus metus veikiančioje vaistinėje, nepatenka į jų taikymo sritį, nes valstybė naudojasi Direktyva 85/433 valstybėms
         narėms suteikiama diskrecija. Iš šios direktyvos, atsižvelgiant į jos turinį, aiškiai išplaukia, kad ši diskrecija pateisinama
         būtent vidaus teisės sumetimais.

      16      Iš tikrųjų valstybė pasinaudojo 1972 metų įstatymo dėl Europos bendrijų 3 skyriumi. Ji siekė perkelti minėtą direktyvą poįstatyminiu
         teisės aktu, kuris iš dalies pakeičia Oireachtas  priimtą įstatymą. Tačiau ji neturėjo teisės to daryti, nes naudotis tokia diskrecija nebuvo reikalaujama pagal Bendrijų teisę
         Airijos konstitucijos 29 straipsnio 4 dalies 10 punkto prasme.

      17      Todėl šios Konstitucijos 15 straipsnio 2 dalies 1 punktu Oireachtas  patikėta išimtinė teisė valstybės vardu priimti įstatymus buvo pasisavinta. Tik pats Oireachtas  turi teisę pakeisti savo priimtą įstatymą.

      18      Kita vertus, ministras teigė, kad 1991 metų nuostatų buvo reikalaujama dėl pareigų, išplaukiančių iš Airijos priklausymo Europos
         bendrijoms šios Konstitucijos 29 straipsnio 4 dalies 10 punkto prasme. 2 skyriaus papildymas 3 A dalimi, priimant nuostatus,
         nėra naudojimasis valstybei priklausančia diskrecija. Tai atspindėjo ribotą valstybei narei Direktyva 85/433 numatytos pareigos
         apimtį.

      19      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano: jei į akto, kuriuo perkeliama Direktyva 85/433, taikymo sritį
         nepatenka tam tikrų vaistininkų veikla, šis aktas reiškia tinkamą naudojimąsi priklausančia diskrecija, pateisinamą grynai
         vidaus teisės sumetimais, tad jis privalės nuspręsti, kad 1962 metų Farmacijos įstatymo nebuvo galima pakeisti poįstatyminiu
         teisės aktu, atsižvelgiant į Airijos Konstitucijos 15 straipsnį. Todėl 1991 metų nuostatai bus negaliojantys.

      20      Šiomis aplinkybėmis Supreme Court nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šį prejudicinį klausimą:

      „Ar direktyvos (85/433) 2 straipsnis:
      a)      nustato vienintelę pareigą, kad valstybės narės pripažintų direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje nurodytą kvalifikaciją, išskyrus
         steigiant naujas vaistines, kaip ji apibrėžiama (šios direktyvos) 2 straipsnio 2 dalyje; ar

      b)      nustato valstybėms narėms atskirą pareigą pripažinti 2 straipsnio 1 dalyje nurodytą kvalifikaciją, tačiau taip pat pripažįsta
         valstybių narių diskreciją priimti sprendimą, ar tokį pripažinimą taikyti minėtą kvalifikaciją turintiems asmenims steigiant
         naujas viešąsias vaistines, kaip jos apibrėžiamos 2 straipsnio 2 dalyje?“

       Dėl prejudicinio klausimo
      21      Prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 85/433 2 straipsnis
         apsiriboja tuo, kad jis nustato valstybėms narėms pareigą pripažinti diplomus, pažymėjimus ir kitus oficialią kvalifikaciją
         įrodančius dokumentus (toliau – diplomai) trumpiau nei trejus metus veikiančių vaistinių veiklos atvejais, ar taip pat suteikia
         joms diskreciją pripažinti diplomus, susijusius su naujų viešųjų vaistinių, kaip jos apibrėžiamos minėtos direktyvos 2 straipsnio
         2 dalyje, steigimu.

      22      Pagal EB 43 straipsnį, vadovaujantis EB sutarties nuostatomis, susijusiomis su įsisteigimo laisve, vienos valstybės narės
         nacionalinių subjektų įsisteigimo laisvės kitos valstybės narės teritorijoje apribojimai uždraudžiami.

      23      Viena šių nuostatų yra numatyta EB 47 straipsnyje, kuris suteikia Tarybai teisę leisti direktyvas dėl diplomų, įskaitant ir
         su farmacija susijusių profesijų, abipusio pripažinimo.

      24      Be to, valstybės narės kompetentingos institucijos, nagrinėdamos kitos valstybės narės piliečio prašymą dėl leidimo verstis
         reglamentuojama profesija, turi atsižvelgti į suinteresuotojo asmens profesinę kvalifikaciją, palygindamos, viena vertus,
         diplomais patvirtintą kvalifikaciją bei atitinkamą profesinę patirtį, ir, kita vertus, profesinę kvalifikaciją, reikalaujamą
         nacionalinės teisės aktais norint verstis nagrinėjama profesija, neatsižvelgiant į tai, ar buvo, ar ne priimta direktyva,
         numatanti specialią atitinkamų diplomų abipusio pripažinimo tvarką (šiuo klausimu žr. 2000 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Hocsman, C-238/98, Rink. p. I‑6623, 23 ir 31 punktus ir 2003 m. lapkričio 13 d. Sprendimo Morgenbesser, C‑313/01, Rink. p. I‑13467, 57 ir 58 punktus).

      25      Kaip išplaukia iš EB 47 straipsnio 1 dalies, šiomis direktyvomis siekiama palengvinti diplomų abipusį pripažinimą, nustatant
         bendras taisykles ir kriterijus, kad kiek įmanoma šiuos diplomus būtų galima automatiškai pripažinti (2002 m. sausio 22 d.
         Sprendimo Dressen, C‑31/00, Rink. p. I‑663, 26 punktas).

      26      Kalbant apie šių direktyvų apimtį, pažymėtina, kad EB 47 straipsnis suteikia įgaliojimus Bendrijos teisės aktų leidėjui prireikus
         visiškai suderinti atitinkamus diplomus, palikdamas jo nuožiūrai būdą, kaip tai reikėtų padaryti, norint pasiekti minėtą tikslą.
         Todėl yra leistina, kad jis derinimą atliktų etapais, atsižvelgdamas į tai, jog paprastai derinimo priemonės įgyvendinamos
         sunkiai, nes tam būtina, kad kompetentingos Bendrijos institucijos iš skirtingų ir sudėtingų nacionalinių nuostatų parengtų
         bendras taisykles, atitinkančias Sutartyje nustatytus tikslus, ir surinksiančias kvalifikuotąją Tarybos narių balsų daugumą
         arba net jų balsų vieningumą (šiuo klausimu žr. 1997 m. gegužės 13 d. Sprendimo Vokietija prieš Parlamentą ir Tarybą, C‑233/94, Rink. p. I‑2405, 43 punktą ir 1999 m. birželio 17 d. Sprendimo Socridis, C‑166/98, Rink. p. I‑3791, 26 punktą).

      27      Nagrinėjamu atveju Direktyvos 85/433 2 straipsnio 1 dalis kiekvienai valstybei narei nustato pareigą pripažinti diplomus,
         kurie išvardyti jos 4 straipsnyje ir kuriuos, remdamosi Direktyvos 85/432/EEB 2 straipsniu, kitos valstybės narės išduoda
         valstybių narių piliečiams, pripažindamos savo teritorijoje tokiems diplomams tokią pačią galią kaip ir 4 straipsnyje išvardytiesiems,
         kuriuos ji pati išduoda.

      28      Vis dėlto Direktyvos 85/433 2 straipsnio 2 dalies pirmoji pastraipa numato, kad steigiant naujas viešąsias vaistines valstybės
         narės neprivalo pripažinti šio straipsnio 1 dalyje nurodytų diplomų, naujomis viešosiomis vaistinėmis taip pat laikant ir
         trumpiau negu trejus metus veikiančias vaistines.

      29      Tokiu būdu ši nuostata apriboja Direktyvos 85/433 2 straipsnio 1 dalyje numatytos pareigos apimtį dėl šios direktyvos septintoje
         konstatuojamojoje dalyje esančio motyvo, kuris numato, jog tam tikros valstybės narės, besiremiančios nacionaline visuomenės
         sveikatos politika, riboja naujų vaistinių, kurios gali būti atidarytos, skaičių, nors kitose šalyse tokių nuostatų nėra,
         ir kad šiomis aplinkybėmis dar per anksti numatyti, kad vaistininko diplomų pripažinimas taip pat turi būti taikomas vaistininko,
         kuris veiklą vykdo kaip naujos vaistinės farmacinės veiklos vadovas, veiklai.

      30      Be to, pagal tą pačią konstatuojamąją dalį Komisija ir Taryba privalo iš naujo apsvarstyti šį klausimą per tam tikrą laiką.
         Šiuo tikslu Direktyvos 85/433 2 straipsnio 2 dalies antroji pastraipa numato, kad Komisija privalo pateikti Tarybai ataskaitą
         apie galimybes plačiau taikyti abipusį šio straipsnio 1 dalyje nurodytų diplomų pripažinimą steigiant naujas vaistines bei,
         jei reikia, turi pateikti atitinkamus pasiūlymus.

      31      Iš visų šių svarstymų išplaukia, kad, kiek tai susiję su farmacijos diplomų pripažinimu, priimdamas Direktyvą 85/433 Bendrijos
         teisės aktų leidėjas siekė atlikti tik dalinį derinimą, užtikrinantį minimalų šių diplomų pripažinimą, t. y. pripažinimą bent
         trejus metus veikiančių vaistinių veiklos atveju, numatydamas valstybėms narėms galimybę išplėsti minimalius šioje direktyvoje
         nustatytus reikalavimus.

      32      Atsižvelgdamos į EB 249 straipsnio trečiosios pastraipos formuluotę, valstybės narės privalo pasiekti minimalų diplomų pripažinimo
         lygį, ypač tai įtvirtinti savo vidaus teisės nuostatose, ir šio rezultato atžvilgiu diskrecijos neturi. Iš tikrųjų būtent
         Bendrijos teisės aktų leidėjas, pasinaudodamas Sutartimi jam suteiktais įgaliojimais, tiksliai ir besąlygiškai nusprendė,
         kokiems farmacijos diplomams taikoma Direktyva 85/433 numatyta abipusio pripažinimo tvarka.

      33      Skaitant visą Direktyvos 85/433 2 straipsnį matyti, kad ši nuostata numato pareigą abipusiai pripažinti diplomus tik ne mažiau
         nei trejus metus veikiančių vaistinių atžvilgiu. Todėl, jei valstybė narė laikosi tik šio minimalaus diplomų pripažinimo lygio,
         ji nesinaudoja jokia iš Direktyvos 85/433 2 straipsnio išplaukiančia diskrecija.

      34      Tad į pateiktą klausimą reikėtų atsakyti, kad Direktyvos 85/433 2 straipsnis aiškintinas taip, jog valstybė narė, kuri laikosi
         tik minimalaus šioje direktyvoje numatytų diplomų pripažinimo lygio, nesinaudoja jokia ta direktyva suteikta diskrecija.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      35      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1985 m. rugsėjo 16 d. Tarybos direktyvos 85/433/EEB dėl farmacijos diplomų, pažymėjimų ir kitų oficialią kvalifikaciją patvirtinančių
            dokumentų abipusio pripažinimo, įskaitant priemones, padedančias veiksmingai naudotis su tam tikra farmacine veikla susijusia
            įsisteigimo teise, 2 straipsnis aiškintinas taip, kad valstybė narė, kuri laikosi tik minimalaus šioje direktyvoje numatytų
            diplomų pripažinimo lygio, nesinaudoja jokia toje direktyvoje suteikta diskrecija.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


title: Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas 2004 m. gruodžio 13 d. # El Corte Inglés, SA prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRHT). # Bendrijos prekių ženklas - Figūrinis prekių ženklas "EMILIO PUCCI" - Nacionalinių figūrinių prekių ženklų "EMIDIO TUCCI" savininko protestas - Dalinis atsisakymas įregistruoti. # Byla T-8/03.

text:
          PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2004 m. gruodžio 13 d. (
            *1
         )
      Byloje T-8/03

         El Corte Inglés, SA, įsteigta Madride (Ispanija), atstovaujama advokato J. Rivas Zurdo,
      ieškovė,
      prieš

         Vidaus rinkos derinimo tarnyba (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą P. Bullock ir O. Montalto,
      atsakovę,
      dalyvaujant kitai VRDT apeliacinėje taryboje vykusios procedūros šaliai, įstojusiai į bylą Pirmosios instancijos teisme,

         Emilio Pucci Srl, įsteigtai Florencijoje (Italija), atstovaujamai advokatų P. L. Roncaglia, G. Lazzeretti ir M. Boletto,
      dėl 2002 m. spalio 3 d. VRDT ketvirtosios apeliacinės tarybos sprendimo (susijusios bylos R 700/2000-4 ir R 746/2000-4) dėl nacionalinių vaizdinių prekių ženklų EMIDIO TUCCI savininko protesto, susijusio su vaizdinio prekių ženklo EMILIO PUCCI įregistravimu kaip Bendrijos prekių ženklo,
      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas J. Pirrung, teisėjai A. W. H. Meij ir N. J. Forwood, posėdžio sekretorius J. Palacio González, vyriausiasis administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. birželio 9 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
      Ginčo aplinkybės

               1

               1996 m. balandžio 1 d., remdamasi 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1) su pakeitimais, ieškovė pateikė Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) Bendrijos prekių ženklo paraišką.

               2

               Buvo prašoma įregistruoti prekių ženklą EMILIO PUCCI, kurį sudarė šis vaizdinis žymuo:

               3

               Prekės, kurioms buvo prašoma įregistruoti prekių ženklą, priklauso 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti, su pakeitimais ir pataisymais, 3, 18, 24 bei 25 klasėms ir pagal kiekvieną klasę apibūdinamos taip:

                        —

                        3 klasė: „Balinimo preparatai ir kitos skalbimo medžiagos; valymo, poliravimo, riebalų šalinimo priemonės ir švitrinamojo apdirbimo preparatai; muilas; parfumerija, eteriniai aliejai, kosmetika, plaukų losjonai; dantų milteliai ir pastos“,

                        —

                        18 klasė: „Odos ir odos pakaitalai, jų gaminiai, nepriskirti prie kitų klasių; gyvūnų odos; lagaminai, kelioniniai krepšiai; lietaus ir saulės skėčiai, lazdos (kriukiai); rimbai, botagai, pakinktai ir jų dalys“,

                        —

                        24 klasė: „Audiniai ir tekstilės gaminiai, nepriskirti prie kitų klasių; lovatiesės ir staltiesės“,

                        —

                        25 klasė: „Drabužiai, apranga, avalynė, galvos apdangalai“.

               4

               1998 m. balandžio 6 d. ši paraiška buvo paskelbta Bendrijos prekių, ženklų, biuletenyje Nr. 25/1998.

               5

               1998 m. liepos 3 d., remdamasi Reglamento Nr. 40/94 42 straipsniu, ieškovė pateikė protestą dėl prašomo ¡registruoti prekių ženklo visų išvardytų prekių atžvilgiu.

               6

               Pirma, ieškovė, pagrįsdama savo protestą, rėmėsi Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkte nurodyta galimybe supainioti su įvairiais nacionaliniais prekių ženklais, kurių savininkė ji yra, ypač su dviem ženklais, sudarytais iš vaizdinio žymens EMIDIO TUCCI:

               Šie du prekių ženklai buvo įregistruoti Ispanijoje:

                        —

                        1994 m. gruodžio 5 d. registracija Nr. 1908876 3 klasės prekėms („Balinimo preparatai ir kitos skalbimo medžiagos; valymo, poliravimo, riebalų šalinimo priemonės ir švitrinamojo apdirbimo preparatai; muilas; parfumerija, eteriniai aliejai, kosmetika, plaukų losjonai; dantų milteliai ir pastos“),

                        —

                        1984 m. gegužės 30 d. registracija Nr. 855782 25 klasės prekėms („Drabužiai, įskaitant batus, batelius ir šlepetes“).

               7

               Antra, ieškovė tvirtino, kad minėti ženklai turi gerą vardą Ispanijoje ir kad dėl prašomo įregistruoti prekių ženklo vartojimo be rimtos priežasties gali atsirasti galimybė nesąžiningai įgyti pranašumą arba pakenkti ankstesnio prekių ženklo išskirtinumui ar jo geram vardui Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalies prasme.

               8

               2000 m. balandžio 20 d. sprendimu VRDT protestų skyrius, remdamasis tik 6 punkte nurodytais Ispanijos prekių ženklais:

                        —

                        iš dalies pripažino protestą ir atsisakė įregistruoti prašomą prekių ženklą visoms 3 ir 25 ldasių prekėms, taip pat daliai 18 klasės prekių („oda ir odos pakaitalai, jų gaminiai, nepriskirti prie kitų klasių; gyvūnų oda; lagaminai, kelioniniai krepšiai“),

                        —

                        atmetė protestą ir leido įregistruoti prašomą prekių ženklą 18 klasei priskiriamoms prekėms („lietaus ir saulės skėčiai, lazdos (kriukiai); rimbai, botagai, pakinktai“), taip pat visoms 24 klasės prekėms.

               9

               Tiek įstojusi į bylą šalis — dėl dalinio atsisakymo įregistruoti prašomą prekių ženklą, tiek ieškovė — dėl dalinio protesto atmetimo, remdamosi Reglamento Nr. 40/94 57-62 straipsniais, pateikė VRDT apeliaciją dėl Protestų skyriaus sprendimo.

               10

               Nagrinėdama abi apeliacijas, sujungtas pagal 1996 m. vasario 5 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 216/96, nustatančio Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) Apeliacinių tarybų darbo tvarką (OL L 28, p. 11), 7 straipsnio 1 dalį, VRDT ketvirtoji apeliacinė taryba 2002 m. spalio 3 d. sprendimu (susijusiose bylose R 700/2000-4 ir R 746/2000-4, toliau — ginčijamas sprendimas), kuris ieškovei buvo išsiųstas 2002 m. lapkričio 7 d.:

                        —

                        panaikino Protestų skyriaus sprendimą dėl to, kad pastaruoju buvo patenkintas protestas ir atmesta prekių ženklo paraiška 18 klasei priskiriamoms prekėms („oda ir odos pakaitalai, jų gaminiai, nepriskirti prie kitų klasių; gyvūnų oda; lagaminai, kelioniniai krepšiai“),

                        —

                        atmetė apeliacijas ir patvirtino Protestų skyriaus sprendimą dėl 3, 24 ir 25 klasių prekių, taip pat dėl 18 klasei priskiriamų prekių („lietaus ir saulės skėčiai, lazdos (kriukiai); rimbai, botagai, pakinktai“).

         Šalių reikalavimai

               11

               Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:

                        —

                        panaikinti ginčijamą sprendimą dėl to, kad jis iš dalies pripažįsta įstojusios į bylą šalies apeliaciją, atmeta ieškovės apeliaciją ir patenkina paraišką įregistruoti Bendrijos prekių ženklą 18 ir 24 klasių prekėms,

                        —

                        atsisakyti įregistruoti prašomą prekių ženklą visų paraiškoje išvardytų ir 18 bei 24 klasėms priskiriamų prekių atžvilgiu,

                        —

                        priteisti iš VRDT ir įstojusios šalies bylinėjimosi išlaidas.

               12

               VRDT ir įstojusi į bylą šalis Pirmosios instancijos teismo prašo:

                        —

                        atmesti ieškinį,

                        —

                        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

         Dėl teisės

               13

               Pagrįsdama savo reikalavimus, ieškovė iš esmės remiasi pagrindiniu pagrindu dėl Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimo ir papildomu pagrindu dėl šio reglamento 8 straipsnio 5 dalies pažeidimo.

         Dėl pagrindinio pagrindo dėl Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimo
      Šalių argumentai

               14

               Ieškovė tvirtina, kad priešingai, nei ginčijamame sprendime nurodė Apeliacinė taryba, šiuo atveju egzistuoja supainiojimo galimybė Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto prasme.

               15

               Pirma, egzistuoja didelis žymenų, dėl kurių kilo ginčas, panašumas, artimas tapatumui.

               16

               Antra, egzistuoja akivaizdus ir labai glaudus ryšys tarp ankstesniais prekių ženklais pažymėtų prekių, priskiriamų 3, ir ypač 25, klasėms, ir prekių, išvardytų paraiškoje įregistruoti prekių ženklą, priskiriamų 18 ir 24 klasėms. Ieškovė pabrėžia, kad visos šios klasės priklauso mados bei tekstilės sektoriams ir yra susijusios su drabužiais, audiniais, skirtais jų gamybai, aksesuarais arba kosmetikos prekėmis. Nagrinėjamos prekės glaudžiai susijusios su grožiu, kūno priežiūra, fizine išvaizda ir asmeniniu įvaizdžiu. Nagrinėjamomis prekėmis prekiaujama tais pačiais kanalais, todėl vartotojai jas neišvengiamai susietų, priskirdami vienam bendram gamintojui. Be to, 2000 m. balandžio 20 d. Sprendime Protestų skyrius pripažino, kad įvykdžius kai kurias sąlygas, pavyzdžiui, jeigu prekių ženklas EMIDIO TUCCI turėtų „ryškų skiriamąjį požymį“, būtų galima nustatyti ryšį tarp 18 ir 25 klasių.

               17

               Trečia, ieškovė primena, kad siekiant taikyti Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą, bet kuriuo atveju būtina visapusiškai įvertinti supainiojimo galimybę (1997 m. lapkričio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo SABEL,
                  C-251/95, Rink. p. I-6191, 22 punktas), kartu atsižvelgiant į ankstesnių ženklų ryškų skiriamąjį požymį ir tarpusavio priklausomumo principą.

               18

               Dėl pirmojo iš šių aspektų ieškovė primena, kad kuo ryškesnius skiriamuosius požymius turi ankstesnis prekių ženklas, tuo didesnė yra supainiojimo tikimybė, todėl prekių ženklai, kurie patys savaime arba dėl savo vardo rinkoje turi ryškesnių skiriamųjų požymių, saugotini labiau nei tie prekių ženklai, kurių skiriamieji požymiai yra mažiau ryškūs (1999 m. birželio 22 d. Sprendimo Lloyd Schuhfabrik Meyer,
                  C-342/97, Rink. p. I-3819, 20 punktas).

               19

               Dėl antrojo iš šių aspektų ieškovė primena, kad visapusiškas supainiojimo galimybės vertinimas numato tam tikrą veiksnių, į kuriuos atsižvelgiama, tarpusavio priklausomumą, ypač ženklų panašumą ir jais saugomų prekių ar paslaugų panašumą. Taigi žemas saugomų prekių ar paslaugų panašumo laipsnis gali būti kompensuojamas dideliu prekių ženklų panašumo laipsniu ir atvirkščiai (1998 m. rugsėjo 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo Canon,
                  C-39/97, Rink. p. I-5507, 17 punktas ir 18 punkte minėto sprendimo Lloyd Schuhfabrik Meyer 19 punktas).

               20

               Šioje byloje ieškovė nurodo, kad atsižvelgiant, pirma, į ankstesnių prekių ženklų ryškų skiriamąjį požymį, ir, antra, į žymenų, dėl kurių kilo ginčas, menamą tapatumą, kuris leidžia atsižvelgti į mažesnį prekių panašumo laipsnį, šių principų taikymas turi lemti atsisakymą įregistruoti prašomą prekių ženklą 18 ir 24 klasių prekėms.

               21

               Nei VRDT, nei įstojusi į bylą šalis neprieštarauja tam, kad egzistuoja didelis panašumas tarp ginčijamų žymenų.

               22

               Dėl nagrinėjamų prekių panašumo VRDT skiria prekių ženklo paraiškoje išvardytas prekes į, pirma, 18 klasės prekes „odos ir odos pakaitalai; gyvūnų odos; lagaminai, kelioniniai krepšiai; lietaus ir saulės skėčiai, lazdos (kriukiai); rimbai, botagai, pakinktai“ bei 24 klasės prekes (toliau — pirmos grupės prekės) ir, antra, į 18 klasės prekes „odos ir odos pakaitalai, jų gaminiai, nepriskirti prie kitų klasių“ (toliau -antros grupės prekės).

               23

               Dėl pirmos grupės prekių VRDT pritaria Apeliacinės tarybos nuomonei, kad paprastai nėra panašumo tarp šių prekių ir 3 bei 25 klasių prekių, kurioms skirti ankstesni ieškovės prekių ženklai.

               24

               Dėl antros grupės prekių VRDT nurodo, kad savo vertinime dėl šių prekių ir 25 klasės prekių, pažymėtų vienu iš ankstesnių ieškovės prekių ženklų, panašumo Apeliacinė taryba, atrodo, neatsižvelgė į tai, kad jų pobūdis ir paskirtis skiriasi, ir nepareiškė nuomonės dėl galimo jų papildomo tarpusavio ryšio.

               25

               Taigi šios antros grupės prekės apimtų odos ir odos pakaitalų aksesuarus, pavyzdžiui, įvairių rūšių krepšius ir rankines, pinigines, portfelius ir t. t., kuriuos, VRDT nuomone, visuomenė suvoktų kaip turinčius glaudų papildomą tarpusavio ryšį su 25 klasės drabužiais ir avalyne. Žinoma, kad moterys didelį dėmesį skiria krepšio ar rankinės pasirinkimui bei rūpinasi, kad jie derėtų prie tam tikros rūšies drabužių ir (arba) avalynės.

               26

               Šiuo požiūriu VRDT remiasi Protestų skyriaus praktika, ir ypač dviem sprendimais, kuriuose jis pripažino, kad „rankinės“ ir „odos ar odos pakaitalų prekės ir krepšiai“ papildo „drabužius ir avalynę“, todėl šios 18 klasės prekės vartotojų iš esmės suvokiamos kaip 25 klasės drabužių ir avalynės aksesuarai. Ši sprendimų praktika buvo perkelta į 2004 m. gegužės 10 d. VRDT pirmininko priimtas direktyvas, susijusias su protesto procedūra.

               27

               Atsižvelgdama į tai, kas buvo pasakyta, VRDT skelbia pasikliaujanti Pirmosios instancijos teismo sprendimu, atsakant j klausimą, ar egzistuoja nagrinėjamų prekių papildomas tarpusavio ryšys.

               28

               Įstojusios j bylą šalies nuomone, priešingai, šiuo atveju reikia taikyti bendrą taisyklę, kurią priminė Apeliacinės taryba, kad 18 ir 24 klasių prekės ir 3 bei 25 klasių prekės paprastai laikytinos nepanašiomis dėl jų pobūdžio, paskirties, naudojimo būdų ir platinimo bei prekybos jomis būdų skirtumų.

               29

               Išimtis iš šios taisyklės gali būti leidžiama tik ypatingais atvejais, pavyzdžiui, kai tekstilės bendrovės audiniai tampa žinomi tam tikru mastu ir ji nusprendžia pasinaudoti šia sėkme praplėsdama savo veiklos sferą drabužių gamybos srityje. Tokiu atveju vartotojas priskirtų šias prekes vienam gamintojui.

               30

               Tokio ypatingo ryšio šiuo atveju nėra, nes ieškovė prekių ženklą EMIDIO TUCCI naudojo tik specifiniame vyrų aprangos sektoriuje.

               31

               Kalbant apie visapusišką supainiojimo galimybės vertinimą, dėl, pirma, atsižvelgimo į tariamą ryškų skiriamąjį ankstesnių prekių ženklų požymį, VRDT ir įstojusi šalis nurodo, kad Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, jog ieškovės pateikti įrodymai yra nepakankami.

               32

               Dėl, antra, atsižvelgimo į tarpusavio priklausomumo principą, VRDT nurodo, nepažeisdama 24-27 punktuose įtvirtintų išimčių antros grupės atžvilgiu, kad Apeliacinė taryba teisingai nurodė, jog objektyviai nėra ryšio, net ir silpno, tarp 18 ir 24 klasių prekių, pažymėtų prašomu įregistruoti prekių ženklu, ir 3, bei ypač 25, klasių prekių, pažymėtų ankstesniais prekių ženklais.

         Pirmosios instancijos teismo vertinimas

               33

               Pagal Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą, ankstesnio prekių ženklo savininkui užprotestavus, prekių ženklas, kurį įregistruoti buvo paduota paraiška, neregistruojamas, jeigu dėl savo panašumo į ankstesnį prekių ženklą ar tapatumo jam arba dėl prekių ar paslaugų, kurioms prekių ženklai yra skirti, panašumo ar tapatumo yra galimybė suklaidinti visuomenę toje teritorijoje, kurioje ankstesnis prekių ženklas yra apsaugotas.

               34

               Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 2 dalies a punkto ii papunktis patikslina, kad ankstesni prekių ženklai prekių ženklų, įregistruotų valstybėje narėje, atveju yra tie, kurių įregistravimo paraiškos padavimo data yra ankstesnė už Bendrijos prekių ženklo įregistravimo paraiškos padavimo datą.

               35

               Šiuo atveju ieškovė protestą pagrindė keturiais nacionaliniais ženklais, tai yra dviem 6 punkte nurodytais Ispanijos prekių ženklais ir dviem kitais ženklais, įregistruotais Ispanijoje atitinkamai 1996 m. gruodžio 5 d. Nr. 2027132 18 klasės prekėms ir 1997 m. lapkričio 20 d. Nr. 2092894 24 klasės prekėms. Posėdyje ieškovė prašė, kad nagrinėjant šį ieškinį būtų atsižvelgta taip pat į šiuos pastaruosius du prekių ženklus. Šiuo atžvilgiu pakanka konstatuoti, kaip pažymėjo Protestų skyrius, kad paraiškos įregistruoti šiuos prekių ženklus buvo atitinkamai pateiktos 1996 m. gegužės 6 d. ir 1997 m. gegužės 19 d., o Bendrijos prekių ženklo paraiška buvo pateikta 1996 m. balandžio 1 dieną. Taigi tik du 6 punkte nurodyti prekių ženklai gali būti laikomi ankstesniais šiame punkte minėtos nuostatos prasme, todėl į juos gali būti atsižvelgta taikant Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą. Šie du ankstesni prekių ženklai yra įregistruoti Ispanijoje, t. y. atitinkamoje teritorijoje, kurioje taikoma ši nuostata. Atsižvelgiant į šiais prekių ženklais pažymėtų prekių pobūdį, atitinkamą visuomenės dalį sudaro galutiniai vartotojai.

               36

               Pagal nusistovėjusią teismo praktiką supainiojimo galimybę sudaro galimybė, kad visuomenė gali manyti, jog nagrinėjamos prekės ar paslaugos yra pagamintos arba suteiktos tos pačios įmonės arba tam tikrais atvejais ekonomiškai susijusių įmonių.

               37

               Pagal tą pačią teismo praktiką galimybė suklaidinti turi būti vertinama visapusiškai, atsižvelgiant į tai, kaip atitinkama visuomenės dalis suvokia žymenis ir nagrinėjamas prekes arba paslaugas, ir į visus šioje byloje esamus tinkamus veiksnius, ypač žymenų ir pažymėtų prekių arba paslaugų panašumo tarpusavio priklausomumą (žr. 2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Laboratorios RTB prieš VRDT — Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS),
                  T-162/01, Rink. p. II-2821, 31-33 punktus ir minėtą teismo praktiką).

               38

               Šiuo atveju nei VRDT, nei įstojusi į bylą šalis neginčijo Apeliacinės tarybos vertinimo, pagal kurį žymenys, dėl kurių kilo ginčas, yra panašūs Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto prasme.

               39

               Būtina patikrinti, ar nagrinėjamų prekių, tai yra 3 ir 25 klasių prekių, pažymėtų ankstesniais prekių ženklais, ir 18 bei 24 klasių prekių, išvardytų paraiškoje įregistruoti prekių ženklą, panašumo laipsnis yra pakankamai didelis, kad būtų galima manyti, jog egzistuoja prekių ženklų supainiojimo galimybė.

               40

               Pirma, būtina nurodyti, kad pagal 1995 m. gruodžio 13 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2868/95, skirto įgyvendinti Tarybos reglamentą (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 303, p. 1), 2 taisyklės 4 dalį prekių ir paslaugų klasifikacija pagal Nicos sutartį taikoma vien tik administravimo tikslams. Todėl prekės negali būti laikomos viena į kitą panašiomis dėl to, kad atsiduria, kaip šiuo atveju, skirtingose klasėse pagal šią klasifikaciją.

               41

               Antra, būtina priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, siekiant įvertinti nagrinėjamų prekių panašumą, būtina atsižvelgti į visus tinkamus veiksnius, apibūdinančius šių prekių santykius, įskaitant veiksnius, kaip antai jų pobūdis, paskirtis, naudojimas bei konkuruojantis arba papildantis pobūdis (19 punkte minėto sprendimo Canon 23 punktas ir 2003 m. lapkričio 4 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Díaz prieš VRDT- Granjas Castellò (CASTILLO),
                  T-85/02, Rink. p. II-4835, 32 punktas).

               42

               Šiuo atveju ieškovės nurodytos aplinkybės, pagal kurią visos nagrinėjamos prekės yra susijusios su grožiu, kūno priežiūra, fizine išvaizda ar asmeniniu įvaizdžiu, net laikant ją įrodyta, nepakanka tam, kad prekės būtų laikomos panašiomis, jeigu jos aiškiai skiriasi, be kita ko, visų atitinkamų veiksnių, apibūdinančių jų santykius, atžvilgiu.

               43

               Šiuo klausimu VRDT teisingai nurodė, kad 18 klasės prekių pobūdis ir paskirtis skiriasi nuo ieškovės ankstesniais prekių ženklais pažymėtų 3 ir 25 klasės prekių pobūdžio ir paskirties. Ieškovė rimtai neginčija šių skirtumų dėl 3 klasės prekių. 25 klasės prekės skirtos apdengti ir aprengti žmogaus kūną, o 18 klasės prekės -nešioti daiktus, dekoravimui arba tiekti žaliavą odos ar odos pakaitalų prekių gamintojui. Tai paprastai yra skirtingų gamintojų prekės, kurios pardavinėjamos skirtingais platinimo kanalais. Aplinkybė, kad prekės, pavyzdžiui, lagaminai, skėčiai, drabužiai ir avalynė, gali būti parduodamos tose pačiose prekybos vietose, kaip antai didelės parduotuvės ar prekybos centrai, šiuo požiūriu nėra ypač svarbi, nes čia galima rasti labai skirtingo pobūdžio prekių, kurių vartotojai automatiškai nepriskiria tai pačiai kilmei. Be to, šios prekės nekonkuruoja tarpusavyje.

               44

               Lygiai taip pat audiniai ir tekstilės gaminiai, priskiriami 24 klasei, ir drabužiai bei avalynė, priskiriami 25 klasei, daug kuo skiriasi — pavyzdžiui, pobūdžiu, paskirtimi, kilme, skirtingi yra ir jų platinimo kanalai. Taigi Apeliacinė taryba skundžiamo sprendimo 31 punkte teisingai nurodė, kad tik ypatingais atvejais, būtent kai audinių gamintojas naudojasi savo prekių ženklu ir nusprendžia praplėsti savo veiklos sferą drabužių gamyba, tas pats prekių ženklas yra naudojamas jau pagamintoms prekėms (drabužiams) ir pusgaminiams (audinių drabužiams) žymėti. Iš ieškovės pateiktų duomenų nematyti, kad taip būtų šiuo atveju.

               45

               Taigi būtina daryti išvadą, kad neturėdamos tarpusavyje „akivaizdaus ir labai glaudaus ryšio“, 18 ir 24 klasių prekės paprastai nėra pakankamai panašios į 3 ir 25 klasių prekes, kad atsirastų galimybė suklaidinti visuomenę, kuriai jos skirtos, dėl jų komercinės kilmės, net jeigu žymenys yra panašūs.

               46

               Tačiau būtina detaliau išnagrinėti VRDT teiginį, kad tarp 18 klasės prekių antros grupės prekės, kaip antai krepšiai, rankinės, portfeliai, piniginės ir kiti šios rūšies aksesuarai, yra glaudžiai susijusios papildomu tarpusavio ryšiu su 25 klasei priskiriamas drabužiais ir avalyne, nes šios prekės galėtų būti laikomos panašiomis 19 punkte minėto sprendimo Canon prasme.

               47

               Pagal apibrėžimą, kurį VRDT pateikia direktyvų, susijusių su protesto procedūra, 2.6.1 punkte (minimų šio sprendimo 26 punkte), papildančios prekės yra tokios, tarp kurių egzistuoja glaudus ryšys ta prasme, kad viena yra būtina ar svarbi kitos naudojimui tiek, kad vartotojai gali galvoti, jog šios dvi prekės pagamintos toje pačioje įmonėje.

               48

               Tačiau šiuo atveju VRDT nenustatė bei nesirėmė tokiu papildomu tarpusavio santykiu tarp antros grupės ir 25 klasės prekių. Ji galėjo greičiau numatyti estetinį papildomą tarpusavio poveikį, taigi subjektyvų poveikį, apibrėžtą vartotojų įpročiais ar pageidavimais, kurie galėjo būti suformuoti gamintojų rinkodaros pastangomis, tai yra paprasčiausiais mados fenomenais. Dar būtina nurodyti, kad VRDT teiginyje šis papildomas tarpusavio poveikis, atrodo, nepasiekė tikro estetinio „poreikio“ lygmens ta prasme, kad vartotojams atrodytų neįprastas arba šokiruojantis krepšio, kuris nedera prie jų drabužių ar avalynės, nešiojimas.

               49

               Taigi šiuo atveju konkretūs veiksniai, leidžiantys įvertinti VRDT teiginio pagrįstumą, ne tik nėra procedūros Apeliacinėje taryboje ginčų objektas, bet taip pat nėra nurodyti VRDT šio proceso metu.

               50

               Be to, VRDT tvirtina, kad „tikėtina“, jog vartotojai, ypač vartotojos, laikytų antros grupės prekes, ypač rankines, drabužių ir net avalynės „aksesuarais“. Taip pat, VRDT nuomone, yra „normalu“, kad didelė atitinkamos visuomenės dalis laiko šias prekes „papildomais aksesuarais“, nes jos glaudžiai susijusios su viršutiniais drabužiais ir avalyne, ir kad jos „gali būti sėkmingai“ platinamos tų pačių arba susijusių gamintojų.

               51

               Pirmiausia būtina konstatuoti, kad šie paaiškinimai iš dalies yra suformuluoti spekuliatyviniu arba hipotetiniu būdu, nes jie neparemti paprastais teiginiais.

               52

               Be to, tiek direktyvose, susijusiose su protestų procedūra, tiek dviejuose Protestų skyriaus sprendimuose, kuriais rėmėsi VRDT, pripažįstama, kad nėra įprasta, jog rankinės ir drabužiai bei avalynė būtų platinami tų pačių arba susijusių gamintojų.

               53

               Tokiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas nemano, kad atsižvelgiant tik į nedetalius VRDT tvirtinimus būtų tikslinga suabejoti Apeliacinės tarybos vertinimu dėl prekių panašumo.

               54

               Be to, kaip vieną iš veiksnių, į kurį reikėtų atsižvelgti visapusiškai vertinant supainiojimo galimybę, ieškovė nurodė savo ankstesnio prekių ženklo ryškesnį nei įprasta skiriamąjį požymį (žr. šio sprendimo 17, 18 ir 20 punktus).

               55

               Protestų skyrius teisingai nurodė (žr. jo 2000 m. balandžio 20 d. Sprendimo III. B.4 punktą), kad ankstesnio prekių ženklo ryškesnis nei įprasta skiriamasis požymis tiek dėl paties prekių ženklo, tiek dėl jo vardo rinkoje yra viena iš specialių aplinkybių, kurioms esant gali egzistuoti estetinis papildomas tarpusavio ryšys tarp antros grupės ir 25 klasės prekių, nes galimas jų kaip aksesuarų pobūdis gali būti laikomas lemiamu vertinant supainiojimo galimybę.

               56

               Tačiau, pirma, ieškovė nepateikė jokio įrodymo ar argumento, galinčio pagrįsti tvirtinimą, kad jos ankstesniems prekių ženklams būdingi skiriamieji požymiai. Tokiomis aplinkybėmis šis tvirtinimas atmestinas.

               57

               Antra, jeigu ryškus šių prekių ženklų skiriamasis požymis dėl jų vardo rinkoje buvo pripažintas Protestų skyriaus, tai teisinga, kad jis buvo atmestas Apeliacinės tarybos atsižvelgiant į ieškovės pateiktus įrodymus, kaip nurodyta 67 ir kituose punktuose.

               58

               Taigi ieškovė negalėtų remtis ryškiu jos ankstesnių prekių ženklų skiriamuoju požymiu.

               59

               Iš minėtų paaiškinimų matyti, kad Apeliacinė taryba nepadarė teisės klaidos konstatuodama, jog nesant nagrinėjamų prekių panašumo šiuo atveju supainiojimo galimybės nėra. Taigi reikia atmesti pagrindinį pagrindą dėl Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimo.

         Dėl papildomo pagrindo dėl Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalies pažeidimo
      Salių argumentai

               60

               Dalydama prielaidą, kad neegzistuoja joks ryšys tarp 3, ir ypač 25, klasių prekių, pažymėtų ankstesniais prekių ženklais, ir 18 bei 24 klasių prekių, išvardytų prekių ženklo paraiškoje, ieškovė vis dėlto tvirtina, kad VRDT turėtų atsisakyti įregistruoti prašomą prekių ženklą pagal Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalį.

               61

               Iš tikrųjų šiuo atveju yra neginčijama, kad ankstesni nacionaliniai prekių ženklai EMIDIO TUCCI turi gerą vardą susijusioje valstybėje narėje, nes jie yra žinomi didelei daliai atitinkamos visuomenės ir turi ryškų skiriamąjį požymį, ypač vyrų mados sektoriuje, kaip tai pripažino pats Protestų skyrius 2000 m. balandžio 20 d. Sprendime.

               62

               Šiuo atveju ieškovė remiasi įrodymais, pateiktais per procedūrą VRDT.

               63

               Be to, ieškovė pareiškia pateiksianti naujų įrodymų dokumentų ir paliudijimų forma, pavyzdžiui, prašymą pateikti informaciją, adresuotą Ispanijos patentų ir prekių ženklų tarnybai, dėl jos įregistruotų prekių ženklų egzistavimo skirtingose tarptautinės klasifikacijos klasėse, bei naujų fotografijų, brošiūrų, raštiškų pareiškimų, skelbimų, žurnalų ir naujų reklaminių dokumentų.

               64

               Ieškovės nuomone, prašomo įregistruoti prekių ženklo įregistravimas 18 ir 24 klasių prekėms lemtų neteisėtą ankstesnių prekių ženklų pripažinto specialaus skiriamojo požymio naudojimą.

               65

               VRDT ir įstojusi į bylą šalis tvirtina, kad Apeliacinė taryba teisingai nurodė, jog ieškovės pateikti įrodymai, kuriais grindžiamas jos protestas, yra nepakankami, kad įrodytų tiek prekių ženklų EMIDIO TUCCI ryškų skiriamąjį požymį, vertinant galimybę suklaidinti, tiek šių ženklų gerą vardą Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalies prasme.

               66

               Dėl naujų įrodymų, kuriais ieškovė grindė savo ieškinį, VRDT nurodo, kad jie negali būti pirmą kartą pateikiami Pirmosios instancijos teisme.

         Pirmosios instancijos teismo vertinimas

               67

               Iš Teisingumo Teismo praktikos, susijusios su 1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 40, 1989, p. 1), 5 straipsnio 2 dalies, kurios turinys iš esmės atitinka Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalį, išaiškinimu, matyti, jog tam, kad būtų išpildyta gero vardo sąlyga, ankstesnis nacionalinis prekių ženklas turi būti žinomas didelei daliai atitinkamos visuomenės, kuriai skirtos šiuo prekių ženklu pažymėtos prekės ar paslaugos. Nagrinėjant šią sąlygą, būtina atsižvelgti į visus konkretaus atvejo atitinkamus veiksnius, ypač ženklui priklausančią rinkos dalį, kurioje naudojamas prekių ženklas, jo naudojimo dažnumą ir trukmę bei įmonės investicijų, skirtų šio prekių ženklo reklamai, dydį (1999 m. rugsėjo 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo General Motors,
                  C-375/97, Rink. p. I-5421, 26 ir 27 punktai).

               68

               Šiuo atveju Protestų skyrius atskyrė ženklo gerą vardą nuo jo ryškesnio nei įprastas skiriamojo požymio dėl to, kad jis yra žinomas rinkoje. Nesant būtinumo nuspręsti, ar į šį atskyrimą būtina atsižvelgti, reikia nurodyti, kad ryškesnio nei įprastas skiriamojo požymio įgijimas dėl to, kad prekių ženklas yra žinomas rinkoje, leidžia manyti, kad šis ženklas yra žinomas didelei atitinkamos visuomenės daliai.

               69

               Tiek, kiek prekių ženklas turi gerą vardą, tik jeigu jis yra žinomas rinkoje, toliau pateikiami paaiškinimai naudingi ir ieškovės ankstesnių prekių ženklų tariamo gero vardo įvertinimui Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalies prasme, ir atsižvelgimui į tariamą šių prekių ženklų ryškesnį nei įprastas skiriamąjį požymį dėl to, kad jie yra žinomi rinkoje, vertinant supainiojimo galimybę pagal šio reglamento 8 straipsnio 1 dalies b punktą (žr. 54 punktą ir kitus).

               70

               Šiuo atveju iš bylos medžiagos matyti, jog per procedūrą Protestų skyriuje ir vėliau Apeliacinėje taryboje ieškovė, siekdama, kad būtų nustatytas tiek šių ankstesnių nacionalinių prekių ženklų geras vardas, tiek jų įgytas „ryškesnis nei įprastas skiriamasis požymis“ dėl jų žinomumo rinkoje, pateikė šiuos įrodymus:

                        —

                        trylika EMIDIO TUCCI prekių ženklo drabužių reklamos kopijų, pasirodžiusių 1998 m. skirtinguose Ispanijos laikraščiuose ir žurnaluose (Tribuna, Tiempo, Epoca, El País ir El Mundo),

                        —

                        septynis įvairių informacinių priemonių leidėjų laiškus (Grupo Zeta, El País, Diario ABC, RTVE, El Mundo, Tribuna ir PCM), parašytus 1999 m. ir patvirtinančius, kad EMIDIO TUCCI prekių ženklo drabužiai buvo šių informacinių priemonių reklamos objektas „pastaruosius penkerius metus“, t. y. 1994-1998 metais,

                        —

                        vaizdajuostę, kurioje pavaizduotos daugelis reklaminių žinučių su patvirtinimu, kad šios žinutės buvo platinamos televizijoje (Tele Cinco)„1994-1999 metais“.

               71

               Nagrinėdama šiuos įrodymus, Apeliacinė taryba nustatė, kad:

                        —

                        1998 m. Ispanijos spaudoje pasirodžiusios reklamos fotokopijos yra vėlesnės nei nagrinėjamo Bendrijos prekių ženklo paraiška (pateikta 1996 m. balandžio 1 d.), todėl nėra tinkamos vertinant, ar ankstesnis nacionalinis prekių ženklas tuo metu buvo įgijęs ryškų skiriamąjį požymį dėl to, kad buvo žinomas rinkoje,

                        —

                        daugelis įvairių informacinių priemonių vadovų pateiktų patvirtinimų yra parašyti taip, kad neaišku, ar ankstesni prekių ženklai buvo reklamos objektas iki 1996 m. balandžio 1 d. ir kokios apimties; tik dviejuose iš jų, tai yra pateiktuose žurnalų Epoca ir Tribūna vadovų, nurodytos atitinkamos datos 1994-1995 m. laikotarpiu, kai vienas iš šių ženklų buvo reklamos objektas,

                        —

                        tą pati galima pasakyti ir apie vaizdajuostę,

                        —

                        ieškovė nepateikė jokios informacijos apie šiais ženklais pažymėtų prekių apyvartą arba apie lėšas, skirtas jiems populiarinti atitinkamu laikotarpiu.

               72

               Atsižvelgiant į bylos medžiagą, šie tvirtinimai turi būti įrodyti.

               73

               VRDT ir įstojusi į bylą šalis, kaip ir Apeliacinė taryba, teisingai tvirtina, kad ieškovės pateikti įrodymai administracinėje procedūroje pakankamai neįrodo ieškovės ankstesnių prekių ženklų tariamo ryškaus skiriamojo požymio dėl to, kad jos yra žinomos rinkoje, ir tariamo šių ženklų gero vardo, nes šie įrodymai neapima pakankamai detalių objektyvių ar tikrų aplinkybių, leidžiančių įvertinti EMIDIO TUCCI prekių ženklų užimamą rinkos dalį Ispanijoje, jų naudojimo dažnumą, geografines ribas ir naudojimo trukmę arba įmonės investicijų, skirtų jų reklamai, dydį (žr. pagal analogiją 1999 m. gegužės 4 d. Teisingumo Teismo sprendimo Windsurfing Chiemsee,
                  C-108/97 ir C-109/97, Rink. p. I-2779, 51 punktą).

               74

               Kalbant apie naujus įrodymus, pirmą kartą ieškovės pateiktus per procesą Pirmosios instancijos teisme (žr. 63 punktą), pagal nusistovėjusią teismų praktiką jie turėtų būti atmesti kaip nepriimtini (2002 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo eCopy prieš VRDT (ECOPY),
                  T-247/01, Rink. p. II-5301, 49 punktas; 2003 m. kovo 6 d. Sprendimo DaimlerChrysler prieš VRDT (Calandre),
                  T-128/01, Rink. p. II-701,18 punktas ir 2003 m. liepos 3 d. Sprendimo Alejandro prieš VRDT -Anheuser-Busch (BUDMEN),
                  T-129/01, Rink. p. II-2251, 67 punktas).

               75

               Būtina pridurti, kad ieškovė nepateikė jokio įrodymo ar argumento, galinčio padėti nustatyti, jog dėl prekių ženklo vartojimo be rimtos priežasties gali atsirasti galimybė nesąžiningai įgyti pranašumą arba pakenkti ankstesnio prekių ženklo išskirtinumui ar jo geram vardui, todėl Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalies sąlygos nėra įvykdytos.

               76

               Tokiomis aplinkybėmis papildomas pagrindas dėl Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalies pažeidimo yra nepagrįstas ir turi būti atmestas.

               77

               Taigi visas ieškinys atmestinas.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               78

               Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal VRDT ir įstojusios į bylą šalies pateiktus reikalavimus.

               Remdamasis šiais motyvais,
               PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija)
               nusprendžia:

                        1.

                        Atmesti ieškinį.

                        2.

                        Priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

                     Pirrung
                     Meij
                     Forwood
                     Paskelbta 2004 m. gruodžio 13 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

                           Kancleris
                           H. Jung

                           Pirmininkas
                           J. Pirrung

            (
            *1
         )	Proceso kalba: italų.


title: Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas 2005 m. gruodžio 1 d. # Fleisch-Winter GmbH & Co. KG prieš Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesfinanzhof - Vokietija. # Eksporto grąžinamosios išmokos - Skyrimo sąlyga - Jautiena - Reglamentas (EEB) Nr. 3665/87 - Galvijų spongiforminė encefalopatija - Eksporto draudimas - Gera ir tinkama prekinė kokybė - Eksporto deklaracija - Nacionalinė paraiška gauti grąžinamąją išmoką - Bauda. # Byla C-309/04.

text:
      Byla C‑309/04
      Fleisch-Winter GmbH & Co. KG
      prieš
      Hauptzollamt Hamburg-Jonas
      (Bundesfinanzhof prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Eksporto grąžinamosios išmokos – Skyrimo sąlyga – Galvijiena – Reglamentas (EEB) Nr. 3665/87 – Galvijų spongiforminė encefalopatija – Eksporto draudimas – Gera ir tinkama prekinė kokybė – Eksporto deklaracija – Nacionalinė paraiška gauti išmoką – Bauda“
      2005 m. gruodžio 1 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas I‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Žemės ūkis – Bendras rinkų organizavimas – Eksporto grąžinamosios išmokos – Skyrimo sąlygos – Geros ir tinkamos prekinės kokybės
            produktai – Sąvoka – Mėsa, kurios negalima pateikti į rinką įprastinėmis sąlygomis – Netaikymas – Mėsa, kuriai taikomas eksporto
            iš tam tikros valstybės narės draudimas – Nacionalinė administracija, turinti įrodymų, kad produkto kilmės šalis yra ši valstybė
            – Eksportuotojo pareigos įrodinėjimo srityje
      (Komisijos reglamento Nr. 3665/87 13 straipsnis)
      2.     Žemės ūkis – Bendras rinkų organizavimas – Eksporto grąžinamosios išmokos – Informacija, pateikta pagal nuostatas, susijusias
            su prašomos grąžinamosios išmokos apskaičiavimu ir dokumentu, naudojamu tam, kad būtų galima pasinaudoti grąžinamąja išmoka
            – Geros ir tinkamos prekinės produktų kokybės garantija mokėjimo paraiškoje – Netaikymas – Tokio užtikrinimo reikšmė nacionaliniame
            teisme
      (Komisijos reglamento Nr. 3665/87 3 straipsnis, 11 straipsnio 1 dalies antroji pastraipa ir 13 straipsnio pirmas sakinys)
      1.     Reglamento Nr. 3665/87, nustatančio bendrąsias išsamias eksporto grąžinamųjų išmokų sistemos taikymo žemės ūkio produktams
         taisykles, su pakeitimais, padarytais Reglamentu Nr. 2945/94, 13 straipsnis turi būti aiškinamas kaip draudžiantis jautieną,
         kuriai taikomas Bendrijos teisės nustatytas eksporto iš tam tikros valstybės narės į kitas valstybes nares arba trečiąsias
         valstybes draudimas, laikyti „geros ir tinkamos prekinės kokybės“ ir reikalaujantis, jog tam, kad būtų skiriamos išmokos,
         eksportuotojas įrodytų, jog eksportuoto produkto kilmės valstybė nėra valstybė, iš kurios eksportas yra uždraustas, kai nacionalinė
         administracija turi įrodymų, kad produktui taikomas eksporto draudimas.

      Iš tiesų, viena vertus, tokia mėsa, kurios negalima pateikti į rinką įprastinėmis sąlygomis, neatitinka šių kokybės reikalavimų.
         Kita vertus, kadangi eksportuotojas, pateikdamas paraišką gauti grąžinamąją išmoką, bet kuriuo atveju aiškiai ar numanomai
         užtikrina, kad grąžinamosios išmokos skyrimo sąlygos yra tenkinamos, įskaitant „geros ir tinkamos prekinės kokybės“ buvimą,
         jis, remdamasis nacionalinėje teisėje taikomomis įrodinėjimo taisyklėmis, turi įrodyti, kad ši sąlyga yra tikrai įvykdyta,
         tuo atveju, jei nacionalinėms valdžios institucijoms iškiltų abejonių dėl deklaracijos.

      (žr. 20, 25, 32, 35, 37–38 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.     Reglamento Nr. 3665/87, nustatančio bendrąsias išsamias eksporto grąžinamųjų išmokų sistemos taikymo žemės ūkio produktams
         taisykles, su pakeitimais, padarytais Reglamentu Nr. 2945/1994, 47 straipsnyje nurodytoje nacionalinėje mokėjimo paraiškoje
         pateikta garantija, kad produktas yra „geros ir tinkamos prekinės kokybės“ minėto reglamento 13 straipsnio pirmo sakinio prasme,
         nelaikytina informacija, pateikta pagal kartu taikomas šio reglamento 11 straipsnio 1 dalies antrosios pastraipos ir 3 straipsnio
         nuostatas, reglamentuojančias atitinkamai prašomos grąžinamosios išmokos apskaičiavimą ir dokumentą, naudojamą tam, kad būtų
         galima pasinaudoti grąžinamąja išmoka. Tačiau nacionalinis teismas, siekdamas įvertinti eksportuotojo padėtį, gali ją laikyti
         vienu iš įrodymų.

      Iš tiesų, pirmiausia, paraiška gauti išmoką šio Reglamento Nr. 3665/87 11 straipsnio 1 dalies prasme nėra pateikiama paduodant
         mokėjimo paraišką šio reglamento 47 straipsnio prasme, nes ši paraiška nėra teisinis su tokiu mokėjimu susijusios teisės pagrindas.
         Be to, šio reglamento 3 straipsnio 5 dalyje nurodyti dokumentai, t. y. eksporto deklaracija arba bet kuris eksporto metu naudojamas
         dokumentas, gali, pirma, būti teisinis grąžinamosios išmokos pagrindas ir, antra, būti pagrindas pradėti paraiškos gauti grąžinamąją
         išmoką patikrinimo procedūrą, dėl kurios gali būti taikoma sankcija pagal minėto 11 straipsnio 1 dalį.

      (žr. 40–41, 43 punktus ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. gruodžio 1 d.(*)

      „Eksporto grąžinamosios išmokos – Skyrimo sąlyga – Galvijiena – Reglamentas (EEB) Nr. 3665/87 – Galvijų spongiforminė encefalopatija – Eksporto draudimas – Gera ir tinkama prekinė kokybė – Eksporto deklaracija – Nacionalinė paraiška gauti grąžinamąją išmoką – Bauda“
      Byloje C‑309/04
      dėl 2004 m. balandžio 20 d. Bundesfinanzhof (Vokietija) sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2004 m. liepos 21 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo priimti
         prejudicinį sprendimą byloje

      Fleisch-Winter GmbH & Co. KG
      prieš
      Hauptzollamt Hamburg-Jonas,

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai N. Colneric, J. N. Cunha Rodrigues, E. Juhász (pranešėjas) ir E. Levits,
      generalinis advokatas P. Léger,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. liepos 7 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –       Fleisch-Winter GmbH & Co. KG, atstovaujamos advokatų U. Schrömbges ir J. Vagt,

      –       Hauptzollamt Hamburg-Jonas, atstovaujamos G. Seber,

      –       Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos T. van Rijn ir F. Erlbacher,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra pateiktas dėl 1987 m. lapkričio 27 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 3665/87, nustatančio
         bendrąsias išsamias eksporto grąžinamųjų išmokų sistemos taikymo žemės ūkio produktams taisykles (OL L 310, p. 57, toliau
         – Reglamentas Nr. 3665/87), su pakeitimais, padarytais 1994 m. gruodžio 2 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 2945/94 (OL L 351,
         p. 1), 3, 11 ir 13 straipsnių išaiškinimo.

      2       Šis prašymas buvo pateiktas sprendžiant ginčą tarp Fleisch-Winter GmbH & Co. KG (toliau – Fleisch-Winter) ir Hauptzollamt Hamburg-Jonas (Vokietijos muitinės institucija, toliau – Hauptzollamt) dėl prašymo grąžinti eksporto grąžinamosios išmokos avansą kartu skiriant piniginę baudą ir atsisakymo skirti prašytą grąžinamąją
         išmoką.

       Bendrijos teisė
      3       Reglamento Nr. 3665/87 devinta ir šešiolikta konstatuojamosios dalys nustato:
      „produktai turi būti tokios kokybės, kad juos būtų galima pateikti į rinką įprastinėmis sąlygomis;
      <…>
      <…> sudarant eksportuotojams geresnes sąlygas finansuoti savo sandorius, valstybės narės turėtų būti įgaliotos iš anksto sumokėti
         visą grąžinamosios išmokos sumą arba jos dalį, kai tik priimama eksporto deklaracija, jeigu pateikiamas užstatas, garantuojantis,
         kad iš anksto sumokėta suma bus grąžinta, jei vėliau paaiškėtų, jog grąžinamoji išmoka neturėjo būti sumokėta.“

      4       Šio reglamento 3 straipsnyje nustatyta:
      1. „Eksporto diena“ – tai diena, kai muitinės pareigūnai priima eksporto deklaraciją, kurioje nurodoma, jog bus prašoma grąžinamosios
         išmokos.

      2. Pagal eksporto deklaracijos priėmimo dieną nustatoma:
      a)      taikomas grąžinamosios išmokos dydis, jeigu grąžinamoji išmoka nebuvo nustatyta iš anksto;
      b)      visi grąžinamosios išmokos dydžio patikslinimai, jeigu grąžinamoji išmoka buvo nustatyta iš anksto.
      3. Visi kiti veiksmai, teisės požiūriu turintys tokį pat poveikį kaip ir eksporto deklaracijos priėmimas, laikomi lygiaverčiais
         tokiam priėmimui.

      4. Pagal eksporto dieną nustatoma eksportuojamo produkto kiekis, rūšis ir savybės.
      5. Tam, kad būtų išmokėta grąžinamoji išmoka, dokumente, kuris naudojamas eksportuojant produktus ar prekes, turi būti nurodyta
         visa informacija, reikalinga grąžinamajai išmokai apskaičiuoti, būtent:

      a)      produktų aprašymas, padarytas pagal grąžinamosioms eksporto išmokoms taikomą nomenklatūrą;
      b)      produktų grynoji masė arba tam tikrais atvejais matavimo vienetais išreikštas kiekis, į kurį turi būti atsižvelgta apskaičiuojant
         grąžinamąją išmoką;

      c)      jei būtina apskaičiuoti grąžinamąją išmoką, atitinkamų produktų sudėtis arba šios sudėties nuoroda.
      Jei šioje dalyje minimas dokumentas yra eksporto deklaracija, tokiame dokumente taip pat turi būti pateikiama ši informacija
         ir žyma „grąžinamosios išmokos kodas“.

      6. Priimant eksporto deklaraciją arba atliekant šiuos veiksmus, produktai perduodami muitinės priežiūrai tol, kol jie išvežami
         iš Bendrijos muitų teritorijos.“ (Neoficialus vertimas)

      5       Reglamento Nr. 3665/87 11 straipsnio 1 dalis numato sankcijas tuo atveju, kai eksportuotojas paprašė didesnės grąžinamosios
         išmokos, nei jam priklauso. Šios dalies antrojoje pastraipoje nustatyta, kad prašoma grąžinamoji išmoka yra laikoma suma,
         kuri apskaičiuojama remiantis informacija, pateikiama pagal šio reglamento 3 straipsnį ar 25 straipsnio 2 dalį.

      6       Reglamento Nr. 3665/87 13 straipsnis nustato:
      „Grąžinamoji išmoka neskiriama už produktus, kurie nėra geros ir tinkamos prekinės kokybės ir, jei šie produktai yra skirti
         žmonių maistui, jų visai negalima vartoti pagal šią paskirtį arba galimybė tai daryti yra žymiai sumažėjusi dėl jų savybių
         ar būsenos.“

      7       Šio reglamento 47 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
      „1. Grąžinamąją išmoką moka valstybė narė, kurioje priimama mokėjimo deklaracija, ir tik jeigu to konkrečiai paprašo eksportuotojas.
      Paraiška sumokėti grąžinamąją išmoką pateikiama:
      a)      raštu; valstybės narės gali nustatyti, kad tuo tikslu būtų naudojamos specialios formos; arba
      b)      kompiuteriu, laikantis taisyklių, kurias nustato kompetentingos institucijos, gavus Komisijos sutikimą.
      <…>
      2. Išskyrus tuos atvejus, kai atsiranda force majeure aplinkybių, dokumentai, susiję su grąžinamosios išmokos mokėjimu arba užstato grąžinimu, turi būti pateikti per dvylika mėnesių
         nuo eksporto deklaracijos priėmimo dienos.“ (Neoficialus vertimas)

      8       Reglamento Nr. 2945/94 trečia konstatuojamoji dalis nustato:
      „kadangi, kai eksportuotojas pateikia neteisingą informaciją, dėl jos gali būti nepagrįstai išmokamos išmokos, jeigu klaida
         nebuvo nustatyta; jeigu klaida buvo nustatyta, normalu skirti eksportuotojui baudą, kurios suma proporcinga sumai, kuri būtų
         buvusi nepagrįstai gauta, jeigu klaida nebūtų buvusi nustatyta, o jeigu klaidinga informacija buvo pateikta tyčia, taip pat
         normalu skirti dar didesnę baudą“.

      9       1999 m. balandžio 15 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 800/1999, nustatančio bendrąsias išsamias eksporto grąžinamųjų išmokų
         sistemos taikymo žemės ūkio produktams taisykles (OL L 102, p. 11), 21 straipsnio 1 dalies pirmojoje ir antrojoje pastraipose
         nustatyta:

      „Grąžinamoji išmoka neskiriama už produktus, kurie eksporto deklaracijos priėmimo dieną nėra geros ir tinkamos prekinės kokybės.
      Produktai laikomi atitinkančiais pirmojoje pastraipoje nustatytus reikalavimus, jeigu juos galima įprastinėmis sąlygomis parduoti
         Bendrijos teritorijoje pagal aprašymą, kuris pateikiamas paraiškoje gauti grąžinamąją išmoką, ir jeigu, kai produktai skirti
         žmonių maistui, juos galima vartoti arba jie nėra iš esmės pažeisti dėl savybių ar būsenos.“

      10     1995 m. rugsėjo 20 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2221/95, nustatančio išsamias Tarybos reglamento (EEB) Nr. 386/90 dėl
         fizinių patikrinimų, atliekamų eksportuojant žemės ūkio produktus, už kuriuos skiriamos grąžinamosios išmokos, taikymo taisykles
         (OL L 224, p. 13), 5 straipsnio 1 dalies trečioji pastraipa nustato:

      „Eksporto muitinės įstaiga užtikrina, kad būtų laikomasi Reglamento (EEB) Nr. 3665/87 13 straipsnio.“ (Neoficialus vertimas)
      11     1968 m. birželio 27 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 805/68, nustatančio bendrą galvijienos rinkos organizavimą (OL L 148,
         p. 24), su pakeitimais, padarytais 1994 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 3290/94 dėl žemės ūkio sektoriuje būtinų
         pritaikomųjų pataisų ir pereinamojo laikotarpio priemonių, kad būtų įgyvendintos daugiašalių derybų dėl prekybos Urugvajaus
         raunde sudarytos sutartys (OL L 349, p. 105, toliau – Reglamentas Nr. 805/68), 13 straipsnio 6, 9 ir 10 dalys nustato:

      „6.      Grąžinamosios išmokos suteikiamos tik pateikus paraišką bei atitinkamą eksporto licenciją.
      <…>
      9.      Grąžinamoji išmoka mokama įrodžius, kad:
      –       produktai yra Bendrijos kilmės, išskyrus atvejį, kai taikoma 10 dalis,
      –       produktai iš Bendrijos išvežti
      <…>
      <...>
      10.      Kai nėra leidžiančių nukrypti nuostatų, kurios suteikiamos 27 straipsnyje nustatyta tvarka, produktams, įvežamiems iš trečiųjų
         šalių, o po to išvežamiems į trečiąsias šalis, eksporto grąžinamoji išmoka netaikoma.“

      12     1996 m. kovo 27 d. Komisijos sprendimo 96/239/EB dėl avarinių priemonių, skirtų apsisaugoti nuo galvijų spongiforminės encefalopatijos
         (OL L 78, p. 47) su pakeitimais, padarytais 1996 m. birželio 11 d. Komisijos sprendimu 96/362/EB (OL L 139, p. 17, toliau
         – Sprendimas 96/239), 1 straipsnyje nustatyta:

      „<…> Jungtinė Karalystė iš savo teritorijos neeksportuoja į kitas valstybes nares arba į trečiąsias šalis:
      <…>
      –       Jungtinėje Karalystėje paskerstų galvijų mėsos,
      –       iš Jungtinėje Karalystėje paskerstų galvijų gautų gaminių, galinčių patekti į žmonių mitybos grandinę <…>
      <...>“ (Neoficialus vertimas)
      13     Sprendimo 96/239 1a straipsnyje numatyta:
      „1.      Jungtinė Karalystė neeksportuoja:
      –       žmonių maistui skirtos mėsos,
      <…>
      gautos iš galvijų, kurie nebuvo paskersti Jungtinėje Karalystėje, išskyrus atvejį, jeigu ji tiekiama iš Jungtinės Karalystės
         įmonių, kuriose vykdoma oficiali veterinarijos kontrolė ir kurios turi įdiegusios žaliavų identifikavimo sistemą, leidžiančią
         užtikrinti žaliavų kilmę visoje gamybos grandinėje.

      2.      Jungtinė Karalystė pateikia Komisijai ir kitoms valstybėms narėms 1 dalyje numatytas sąlygas atitinkančių įmonių sąrašą.
      3.      Jungtinė Karalystė užtikrina, kad 1 dalyje nurodyti produktai, eksportuojant juos į kitas valstybes nares, turėtų oficialaus
         veterinaro išduotą sanitarinį pažymėjimą, patvirtinantį, kad šie produktai atitinka 1 dalyje numatytas sąlygas.“ (Neoficialus
         vertimas)

       Pagrindinės bylos aplinkybės ir prejudiciniai klausimai
      14     Fleisch-Winter 1997 m. gegužės – birželio mėnesiais deklaravo penkias siuntas užšaldytos galvijienos, pagal deklaracijų duomenis skirtas
         eksportuoti į Rusiją. Ši įmonė galvijieną įsigijo iš Prancūzijos bendrovės, kuri ją buvo nusipirkusi iš vienos Belgijos bendrovės.
         Vokietijos muitinės ir kovos su sukčiavimu įstaigų atliktas tyrimas atskleidė faktus, iš kurių matyti, kad mėsos kilmės šalis
         galėjo būti Jungtinė Karalystė ir kad į Belgiją ji galėjo būti įvežta pažeidžiant Sprendimą 96/239.

      15     Taigi Hauptzollamt pareikalavo grąžinti iš anksto sumokėtos eksporto grąžinamosios išmokos dalį ir vienu atveju atsisakė skirti prašytą išmoką.
         Po to, kai buvo atmestas jos skundas, Fleisch-Winter dėl šių sprendimų pateikė apeliaciją, tačiau ji taip pat buvo atmesta.

      16     1997 m. lapkričio 24 d. sprendimu, išdėstytu 1999 m. rugsėjo 10 d. sprendimo dėl skundo redakcijoje, Hauptzollamt, remdamasi Reglamento Nr. 3665/87 11 straipsnio 1 dalies pirmosios pastraipos a punktu, už penkias minėtas siuntas skyrė
         Fleisch-Winter baudą, kurios bendra suma buvo 104 312,90 Vokietijos markių (DEM), motyvuodama tuo, kad, priešingai šios įmonės pateiktai
         informacijai, įmonė neturėjo teisės į eksporto grąžinamąją išmoką.

      17     Fleisch-Winter pareiškė ieškinį kompetentingam Finanzgericht, kuris nusprendė, jog Hauptzollamt baudą paskyrė pagrįstai. Finanzgericht teigimu, ieškovė pagrindinėje byloje negalėjo išsklaidyti abejonių, kad šiai eksportuoti į Rusiją skirtai mėsai buvo taikomas
         Bendrijos draudimas eksportuoti. Todėl ji negalėjo prašyti šios išmokos, kadangi mėsa, kuriai taikomas šis draudimas, nebuvo
         „tinkamos prekinės kokybės“ Reglamento Nr. 3665/87 13 straipsnio prasme.

      18     Fleisch-Winter pateikus apeliacinį skundą dėl sprendimo atmesti jos ieškinį Bundesfinanzhof, šis nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1)      Ar tai, kad remiantis muitinės pareigūnų tyrimu įtariama, jog prekei taikomas Bendrijos teisės nustatytas eksporto draudimas,
         neleidžiantis eksportuoti produktų, už kuriuos skiriamos eksporto grąžinamosios išmokos, iš vienos valstybės narės į kitas
         valstybes nares arba trečiąsias valstybes, pati savaime yra pakankama priežastis pripažinti, kad prekė nėra geros ir tinkamos
         prekinės kokybės Reglamento Nr. 3665/87 13 straipsnio pirmo sakinio prasme, nesvarbu, kokios yra faktinės šio produkto savybės
         arba galimybės tiekti jį rinkai?

      2)      Ar nacionalinėje mokėjimo paraiškoje pateikta garantija, kad produktas yra geros ir tinkamos prekinės kokybės Reglamento Nr. 3665/87
         13 straipsnio pirmo sakinio prasme, laikytina informacija, pateikta pagal Reglamento Nr. 3665/87 11 straipsnio 1 dalies antrosios
         pastraipos ir 3 straipsnio nuostatas?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmo klausimo
      19     Šiuo klausimu, kurį galima padalyti į dvi dalis, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti,
         ar Reglamento Nr. 3665/87 13 straipsnis aiškintinas taip: viena vertus, jis draudžia galvijieną, kuriai taikomas Bendrijos
         teisės nustatytas eksporto iš vienos valstybės narės į kitas valstybes nares arba trečiąsias valstybes draudimas, laikyti
         „geros ir tinkamos prekinės kokybės“ ir, kita vertus, ar išmokų skyrimo tikslais jis reikalauja, kad eksportuotojas įrodytų,
         jog eksportuoto produkto kilmės valstybė nėra valstybė narė, iš kurios eksportas yra uždraustas, kai nacionalinė administracija
         turi įrodymų, kad produktui taikomas eksporto draudimas.

       Dėl pirmo klausimo pirmos dalies
      20     Nagrinėdamas klausimą, susijusį su 1967 m. gruodžio 21 d. Komisijos reglamentu Nr. 1041/67/EEB, nustatančiu išsamias eksporto
         grąžinamųjų išmokų sistemos taikymo produktams, kuriems galioja vienodos kainos sistema, taisykles (OL 314, 1967, p. 9), Teisingumo
         Teismas nusprendė, kad „geros ir tinkamos prekinės kokybės“ reikalavimas yra bendra ir objektyvi eksporto grąžinamosios išmokos
         skyrimo sąlyga ir kad prekė, kurios negalima parduoti Bendrijos rinkoje įprastinėmis sąlygomis ir paraiškoje gauti grąžinamąją
         išmoką nurodytu pavadinimu, neatitinka šių kokybės reikalavimų (žr. šiuo klausimu 1973 m. spalio 9 d. Sprendimo Muras, 12/73, Rink. p. 963, 12 punktą ir 2005 m. gegužės 26 d. Sprendimo SEPA, C‑409/03, Rink. p. I‑0000, 22 punktą).

      21     Iš eksporto grąžinamąsias išmokas už žemės ūkio produktus reglamentuojančių teisės aktų aišku, kad prekės kokybė, leidžianti
         pateikti ją į rinką „įprastinėmis sąlygomis“, yra nuo sąvokos „gera ir tinkama prekinė kokybė“ neatsiejamas elementas, nes
         visuose po Reglamento Nr. 1047/67 priimtuose šios srities reglamentuose buvo nurodomos tos pačios eksporto grąžinamųjų išmokų
         mokėjimo sąlygos – „gera ir tinkama prekinė kokybė“ ir kad prekės kokybė leistų pardavinėti esant „įprastinėms sąlygoms“.
         Kai dėl Reglamento Nr. 3665/87, šis reikalavimas nurodytas jo devintoje konstatuojamojoje dalyje (žr. šiuo klausimu minėto
         sprendimo SEPA 23 ir 26 punktus).

      22     Pažymėtina, kad, remiantis Sprendimu 96/239, pagrindinės bylos aplinkybių atsiradimo metu galvijienos eksportas iš Jungtinės
         Karalystės buvo draudžiamas.

      23     Taigi tokia mėsa, kurios platinimas Bendrijoje yra labai apribotas, negali būti laikoma parduodama „įprastinėmis sąlygomis“
         (žr. šiuo klausimu minėto sprendimo SEPA 30 punktą).

      24     Tai reiškia, kad nepaisant Bendrijos draudimo eksportuota galvijiena nėra „geros ir tinkamos prekinės kokybės“ Reglamento
         Nr. 3665/87 13 straipsnio prasme ir kad jos eksportas nesuteikia teisės skirti išmokas.

      25     Todėl į pirmo klausimo pirmą dalį atsakytina, kad Reglamento Nr. 3665/87 13 straipsnis turi būti aiškinamas taip: jis draudžia
         galvijieną, kuriai taikomas Bendrijos teisės nustatytas eksporto iš tam tikros valstybės narės į kitas valstybes nares arba
         trečiąsias valstybes draudimas, laikyti „geros ir tinkamos prekinės kokybės“.

       Dėl pirmo klausimo antros dalies
      26     Remiantis Reglamento Nr. 805/68 13 straipsnio 9 dalimi, eksporto grąžinamoji išmoka mokama įrodžius, kad produktai yra Bendrijos
         kilmės, išskyrus atvejį, kai taikoma šio straipsnio 10 dalis. Byloje nėra įrodymų, kad turi būti taikomos 13 straipsnio 10 dalyje
         nurodytos leidžiančios nukrypti nuostatos. Nėra abejonių, kad pareiga tai įrodyti tenka eksportuotojui.

      27     Jeigu iškyla abejonių dėl vieno ar daugiau produktų kilmės, Bendrijos kilmė gali būti įrodyta tik pateikiant įrodymus, kad
         šio (-ių) produkto (-ų) kilmės valstybė yra konkreti valstybė narė ar konkrečios valstybės narės. Remiantis šiais įrodymais,
         vienareikšmiškai nustatoma, ar produktas, už kurį prašoma eksporto grąžinamosios išmokos, yra iš valstybės narės, iš kurios
         eksportas yra uždraustas.

      28     Kai dėl „geros ir tinkamos prekinės kokybės“, pirmiausia pažymėtina, kad Reglamento Nr. 3665/87 13 straipsnis yra šio reglamento
         II antraštinės dalies „Eksportas į trečiąsias šalis“ 1 skyriuje „Teisė gauti grąžinamąją išmoką“, o tai rodo, kad „gera ir
         tinkama prekinė (eksportuojamo produkto) kokybė“ yra viena iš privalomų materialinių sąlygų skirti išmokas.

      29     Kaip teigia Fleisch-Winter, Reglamento Nr. 3665/87 3 straipsnio 5 dalis nepaneigia, kad „gera ir tinkama prekinė kokybė“ yra viena iš materialinių sąlygų
         skirti išmokas, kadangi joje nurodytų duomenų sąrašas nėra baigtinis.

      30     Priešingai nei teigia Fleisch-Winter, to taip pat nepaneigia ir Reglamentas Nr. 800/1999. Iš tikrųjų, pirma, šis reglamentas, panaikinęs ir pakeitęs Reglamentą
         Nr. 3665/87 vėliau nei atsirado pagrindinės bylos aplinkybės, netaikomas ratione temporis. Antra, Reglamento Nr. 800/1999 21 straipsnis, kaip ir Reglamento Nr. 3665/87 13 straipsnis, yra šio reglamento II antraštinės
         dalies 1 skyriuje „Teisė gauti grąžinamąją išmoką“, kaip jau buvo nurodyta šio sprendimo 28 punkte. Būtent pastarasis 1 skyrius
         nustato materialines teisės gauti grąžinamąją išmoką sąlygas.

      31     Eksporto grąžinamųjų išmokų sistemai būdinga, viena vertus, kad Bendrijos pagalba teikiama tik su sąlyga, kad eksportuotojas
         dėl jos pateiks paraišką ir, antra, kad sistema finansuojama iš Bendrijos biudžeto. Kadangi sistema grindžiama neprivalomomis
         deklaracijomis, eksportuotojas, savo valia nusprendęs ja pasinaudoti, privalo pateikti visą reikšmingą informaciją, kurios
         reikia nustatyti teisę gauti grąžinamąją išmoką ir apskaičiuoti šios išmokos dydį. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas, nagrinėdamas
         klausimą, susijusį su Reglamentu Nr. 3665/87 ir jo baudų sistema, jau yra nusprendęs, kad, kalbant apie Bendrijos pagalbos
         sistemą, pagalbos skyrimui būtinai taikoma sąlyga, kad jos gavėjas pateiks visas sąžiningumo ir patikimumo garantijas (žr.
         šiuo klausimu 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo Käserei Champignon Hofmeister, C‑210/00, Rink. p. I‑6453, 41 punktą).

      32     Deklaruodamas produktą taikant eksporto grąžinamųjų išmokų procedūrą, eksportuotojas leidžia suprasti, kad šis produktas atitinka
         visas išmokoms skirti būtinas sąlygas. Reglamentas Nr. 3665/87 neįpareigoja eksportuotojo pateikti aiškios deklaracijos apie
         „gerą ir tinkamą prekinę kokybę“, tačiau, net jei eksportuotojas tokios deklaracijos ir nepateikia, jo paraiška gauti grąžinamąją
         išmoką visuomet reiškia, kad jis numanomai užtikrina, jog ši sąlyga yra įvykdyta. Su Fleisch-Winter argumentu, kad „gera ir tinkama prekinė kokybė“ yra teisiškai preziumuojama, negali būti sutinkama.

      33     Bendrąsias eksporto grąžinamųjų išmokų taikymo žemės ūkio produktams sąlygas yra reglamentavusi Komisija, o nacionalinės valstybių
         narių valdžios institucijos turi taikyti Bendrijos teisės aktus savo teritorijoje ir užtikrinti jų laikymąsi. Pareiga patikrinti
         išmokų mokėjimo sąlygas padidėja tokiais atvejais, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kai uždraudžiamas konkrečios mėsos
         rūšies eksportas iš vienos valstybės narės motyvuojant visuomenės sveikatos apsauga nuo sunkių ligų ir epidemijų. Šiuo atžvilgiu
         pažymėtina, kad Teisingumo Teismas keletą kartų yra pabrėžęs su galvijų spongiformine encefalopatija susijusių grėsmių realumą
         ir sunkumą bei tinkamą apsauginių priemonių, pateisinamų visuomenės sveikatos apsauga nuo šios ligos, pobūdį (žr. 1998 m.
         gegužės 5 d. Sprendimą Jungtinė Karalystė prieš Komisiją, C‑180/96, Rink. p. I‑2265, 2001 m. liepos 12 d. Sprendimą Portugalija prieš Komisiją, C‑365/99, Rink. p. I‑5645 ir 2003 m. gegužės 22 d. Sprendimo Prancūzija prieš Komisiją, C‑393/01, Rink. p. I‑5405, 42 punktą).

      34     Kai dėl klausimo, ar „geros ir tinkamos prekinės kokybės“ reikalavimai įvykdyti, Fleisch-Winter argumentas, kad Reglamento Nr. 2221/95 5 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos nuostata, reikalaujanti, kad eksporto
         muitinės įstaiga užtikrintų Reglamento Nr. 3665/87 13 straipsnio laikymąsi, nustato nacionalinėms valdžios institucijoms absoliučią
         pareigą nustatyti „geros ir tinkamos prekinės kokybės“ buvimą, turi būti atmestas. Iš tiesų Reglamento Nr. 2221/95 objektas
         yra fizinis produktų patikrinimas, tačiau patikrinimas pagrindinėje byloje yra susijęs su jų teisiniu požymiu, o tai neleidžia
         konstatuoti, kad atliktas fizinis patikrinimas.

      35     Priešingai, kadangi eksportuotojas, pateikdamas paraišką gauti grąžinamąją išmoką, bet kuriuo atveju aiškiai ar numanomai
         užtikrina „geros ir tinkamos prekinės kokybės“ buvimą, jis, remdamasis nacionalinėje teisėje taikomomis įrodinėjimo taisyklėmis,
         turi įrodyti, kad ši sąlyga yra tikrai įvykdyta, tuo atveju, jei nacionalinėms valdžios institucijoms iškiltų abejonių dėl
         deklaracijos.

      36     Be to, iš bylos medžiagos išplaukia, kad po to, kai paaiškėjo tam tikri faktai, iš kurių išplaukia, jog eksportuotos galvijienos
         kilmės šalis galėjo būti Jungtinė Karalystė, o šiai galvijienai galėjo būti taikomas eksporto draudimas, buvo pareikalauta
         grąžinti iš anksto sumokėtų grąžinamųjų išmokų dalį ir atsisakyta skirti vieną iš prašytų išmokų, o tai buvo pagrindas administraciniam,
         vėliau – ir teismo procesui. Vykstant šiems procesams, Fleisch-Winter nepateikė informacijos dėl mėsos kilmės ir posėdžio metu paskelbė net nežinojusi, kuri valstybė yra šio produkto kilmės valstybė.
         Išanalizavęs visus reikšmingus įrodymus šioje byloje ir jais remdamasis, nacionalinis teismas turi padaryti galutinę išvadą.

      37     Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmo klausimo antrą dalį atsakytina taip: Reglamento Nr. 3665/87 13 straipsnis reikalauja,
         jog tam, kad būtų skiriamos išmokos, eksportuotojas turi įrodyti, kad eksportuoto produkto kilmės valstybė nėra valstybė,
         iš kurios eksportas yra uždraustas, kai nacionalinė administracija turi įrodymų, kad produktui taikomas eksporto draudimas.

      38     Taigi į pirmą klausimą atsakytina taip: Reglamento Nr. 3665/87 13 straipsnis aiškintinas kaip draudžiantis galvijieną, kuriai
         taikomas Bendrijos teisės nustatytas eksporto iš tam tikros valstybės narės į kitas valstybes nares arba trečiąsias valstybes
         draudimas, laikyti „geros ir tinkamos prekinės kokybės“ ir reikalaujantis, jog tam, kad būtų skiriamos išmokos, eksportuotojas
         įrodytų, kad eksportuoto produkto kilmės valstybė nėra valstybė, iš kurios eksportas yra uždraustas, kai nacionalinė administracija
         turi įrodymų, kad produktui taikomas eksporto draudimas.

       Dėl antro klausimo
      39     Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar nacionalinėje mokėjimo paraiškoje pateikta
         garantija, kad produktas yra geros ir tinkamos prekinės kokybės Reglamento Nr. 3665/87 13 straipsnio pirmo sakinio prasme,
         laikytina informacija, pateikta pagal Reglamento Nr. 3665/87 11 straipsnio 1 dalies antrosios pastraipos ir 3 straipsnio nuostatas.

      40     Kai dėl Reglamento Nr. 3665/87 47 straipsnio 1 dalyje nurodytos mokėjimo paraiškos, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs,
         kad šiuo atveju kalbama tik apie techninio ir procedūrinio pobūdžio dokumentą. Ši paraiška, kuri gali būti pateikiama per
         dvylika mėnesių nuo eksporto deklaracijos priėmimo dienos, t. y. po eksporto veiksmo, nėra teisinis teisės į tokią išmoką
         pagrindas, nors ir yra išankstinė eksporto grąžinamosios išmokos mokėjimo sąlyga. Taigi paraiška gauti išmoką šio reglamento
         11 straipsnio 1 dalies prasme nėra pateikiama paduodant mokėjimo paraišką šio reglamento 47 straipsnio prasme (žr. šiuo klausimu
         2005 m. balandžio 14 d. Sprendimo Käserei Champignon Hofmeister, C‑385/03, Rink. p. I‑2997, 26 ir 27 punktus).

      41     Iš teismo praktikos taip pat išplaukia, kad tik Reglamento Nr. 3665/87 3 straipsnio 5 dalyje nurodyti dokumentai, t. y. eksporto
         deklaracija arba bet kuris eksporto metu naudojamas dokumentas, gali, pirma, būti teisinis grąžinamosios išmokos pagrindas
         ir, antra, būti pagrindas pradėti paraiškos gauti grąžinamąją išmoką patikrinimo procedūrą, dėl kurios gali būti taikoma sankcija
         pagal šio reglamento 11 straipsnio 1 dalį (žr. šiuo klausimu minėto 2005 m. balandžio 14 d. Sprendimo Käserei Champignon Hofmeister 23, 29 ir 36 punktus).

      42     Kaip jau buvo paaiškinta šio sprendimo 32 ir 35 punktuose, paraiškos gauti grąžinamąją išmoką pateikimas bet kuriuo atveju
         aiškiai ir numanomai užtikrina, kad grąžinamosios išmokos skyrimo sąlygos įvykdytos, o tai reiškia ir „geros ir tinkamos prekinės
         kokybės“ buvimą. Šiuo atveju Reglamento Nr. 3665/87 47 straipsnyje nurodyta mokėjimo paraiška negali būti laikoma lemiančia
         nustatant materialinę teisę į grąžinamąją išmoką.

      43     Atsižvelgiant į minėtus argumentus, į antrą klausimą atsakytina taip: nacionalinėje mokėjimo paraiškoje pateikta garantija,
         kad produktas yra geros ir tinkamos prekinės kokybės Reglamento Nr. 3665/87 13 straipsnio pirmo sakinio prasme, nelaikytina
         informacija, pateikta pagal kartu taikomas Reglamento Nr. 3665/87 11 straipsnio 1 dalies antrosios pastraipos ir 3 straipsnio
         nuostatas. Tačiau nacionalinis teismas, siekdamas įvertinti eksportuotojo padėtį, gali ją laikyti vienu iš įrodymų.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      44     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu
         Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      1987 m. lapkričio 27 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 3665/87, nustatančio bendrąsias išsamias eksporto grąžinamųjų išmokų
            sistemos taikymo žemės ūkio produktams taisykles, su pakeitimais, padarytais 1994 m. gruodžio 2 d. Komisijos reglamentu (EB)
            Nr. 2945/94, 13 straipsnis turi būti aiškinamas kaip draudžiantis galvijieną, kuriai taikomas Bendrijos teisės nustatytas
            eksporto iš tam tikros valstybės narės į kitas valstybes nares arba trečiąsias valstybes draudimas, laikyti „geros ir tinkamos
            prekinės kokybės“ ir reikalaujantis, jog tam, kad būtų skiriamos išmokos, eksportuotojas įrodytų, kad eksportuoto produkto
            kilmės valstybė nėra valstybė, iš kurios eksportas yra uždraustas, kai nacionalinė administracija turi įrodymų, kad produktui
            taikomas eksporto draudimas.
      2.      Nacionalinėje mokėjimo paraiškoje pateikta garantija, kad produktas yra geros ir tinkamos prekinės kokybės Reglamento Nr. 3665/87
            su pakeitimais, padarytais Reglamentu Nr. 2945/94, 13 straipsnio pirmo sakinio prasme, nelaikytina informacija, pateikta pagal
            kartu taikomas šio reglamento 11 straipsnio 1 dalies antrosios pastraipos ir 3 straipsnio nuostatas. Tačiau nacionalinis teismas,
            siekdamas įvertinti eksportuotojo padėtį, gali ją laikyti vienu iš įrodymų.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


2002 m. balanžio 30 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji išplėstinė kolegija) sprendimas. # Government of Gibraltar prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Valstybės pagalba. # Sujungtos bylos T-195/01 ir T-207/01.


2013 m. spalio 10 d. Teisingumo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas.#Europos Komisija prieš Italijos Respubliką.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Valstybės pagalba – Pagalba įmonei Ixfin SpA – Neteisėta ir su vidaus rinka nesuderinama pagalba – Susigrąžinimas – Neįvykdymas.#Byla C-353/12.