title: 2009 m. liepos 16 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Petra von Chamier-Glisczinski prieš Deutsche Angestellten-Krankenkasse.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bayerisches Landessozialgericht - Vokietija.#Socialinė apsauga - Reglamentas (EEB) Nr. 1408/71 - III dalies I skyrius - EB 18, 39 ir 49 straipsniai - Išmokos natūra slaugos rizikai padengti - Gyvenamoji vieta kitoje nei kompetentingoji valstybėje narėje - Gyvenamosios vietos valstybės narės socialinės apsaugos sistema, kurioje nenumatytos išmokos natūra slaugos rizikai padengti.#Byla C-208/07.

text:
      Byla C‑208/07
      Petra von Chamier-Glisczinski
      prieš
      Deutsche Angestellten-Krankenkasse
      (Bayerisches Landessozialgericht prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Socialinė apsauga – Reglamentas (EEB) Nr. 1408/71 – III dalies I skyrius – EB 18, 39 ir 49 straipsniai – Išmokos natūra slaugos rizikai padengti – Gyvenamoji vieta kitoje nei kompetentingoji valstybėje narėje – Gyvenamosios vietos valstybės narės socialinės apsaugos sistema, kurioje nenumatytos išmokos natūra slaugos rizikai padengti“
      Sprendimo santrauka
      1.        Darbuotojų migrantų socialinė apsauga – Sveikatos draudimas
      (Tarybos reglamento Nr. 1408/71 19 straipsnis ir 22 straipsnio 1 dalies b punktas)
      2.        Europos Sąjungos pilietybė – Teisė laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje – Darbuotojų migrantų socialinė
            apsauga
      (EB 18 ir 42 straipsniai; Tarybos reglamentas Nr. 1408/71)
      1.        Jeigu, skirtingai nei kompetentingos valstybės socialinės apsaugos sistema, valstybės narės, kurioje gyvena slaugos reikalingas
         asmuo, apdraustas kaip pagal darbo sutartį ar savarankiškai dirbančio asmens šeimos narys pagal Reglamentą Nr. 1408/71, iš
         dalies pakeistą ir atnaujintą Reglamentu Nr. 118/97, iš dalies pakeistu Reglamentu Nr. 1386/2001, socialinės apsaugos sistema
         nenumato išmokų natūra teikimo tokiose slaugos poreikio situacijose, kaip antai šio asmens padėtis, šio reglamento 19 straipsnis
         arba 22 straipsnio 1 dalies b punktas savaime nereikalauja, kad tokios išmokos kompetentingos įstaigos arba jos sąskaita būtų
         teikiamos už kompetentingos valstybės ribų.

      Tačiau Reglamento Nr. 1408/71 19 ir 22 straipsniai negali būti aiškinami taip, kad gyvenimo kitoje nei kompetentingoji valstybėje
         narėje atveju socialiniu draudimu apdrausto asmens prieigą prie išmokų natūra reglamentuoja vien gyvenamosios vietos valstybės
         narės teisės aktai, ir todėl, jeigu šios valstybės narės nenumato išmokų natūra teikimo draudiminiam įvykiui, kuriam reikalaujama
         šių išmokų, padengti, šios nuostatos lemia, kad kompetentinga įstaiga negali suteikti tokių išmokų natūra. Jeigu Reglamentas
         Nr. 1408/71 būtų aiškinamas kaip draudžiantis valstybei narei suteikti dirbantiems asmenims arba jų šeimos nariams platesnę
         socialinę apsaugą, nei išplaukia iš šio reglamento, būtų vienu metu pažeisti ir Reglamento Nr. 1408/71 tikslas, ir EB 42 straipsnio
         paskirtis bei ribos.

      (žr. 55–57 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Jeigu, skirtingai nei kompetentingos valstybės socialinės apsaugos sistema, valstybės narės, kurioje gyvena slaugos reikalingas
         asmuo, apdraustas kaip pagal darbo sutartį ar savarankiškai dirbančio asmens šeimos narys pagal Reglamentą Nr. 1408/71, iš
         dalies pakeistą ir atnaujintą Reglamentu Nr. 118/97, iš dalies pakeistu Reglamentu Nr. 1386/2001, socialinės apsaugos sistema
         nenumato išmokų natūra tam tikrose slaugos poreikio situacijose, EB 18 straipsnis nedraudžia tokio nacionalinio reglamentavimo,
         kuriuo remdamasi kompetentinga įstaiga, neatsižvelgdama į šio reglamento 19 straipsniu arba prireikus 22 straipsnio 1 dalies
         b punktu sukurtus mechanizmus ir neribotam laikui, atsisako apmokėti su buvimu gyvenamosios vietos valstybėje narėje esančiuose
         slaugos namuose susijusias išlaidas iki sumos, lygios išmokoms, kurias šis asmuo būtų turėjęs teisę gauti, jeigu tokia pati
         slauga jam būtų suteikta kompetentingoje valstybėje esančiuose licencijuotuose slaugos namuose.

      Kadangi EB 42 straipsnyje numatytas valstybių narių teisės aktų koordinavimas, o ne derinimas, ši teisės nuostata neturi įtakos
         materialiesiems ir procedūriniams atskirų valstybių narių socialinės apsaugos sistemų skirtumams ir dėl to prie jų prisijungusių
         asmenų teisėms. Tokiomis sąlygomis EB 18 straipsnio 1 dalis negali garantuoti apdraustajam, kad jo persikėlimas į kitą valstybę
         narę išliks neutralus socialinės apsaugos atžvilgiu, be kita ko, kiek tai susiję su ligos išmokomis. Atsižvelgiant į esančius
         valstybių narių sistemų ir teisės aktų šioje srityje skirtumus, toks persikėlimas konkrečiu atveju suinteresuotajam asmeniui
         gali būti daugiau ar mažiau palankus arba nepalankus, nelygu pagal Reglamentą Nr. 1408/71 taikytinų nacionalinės teisės nuostatų
         kombinacija.

      (žr. 84–85, 88 punktus ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2009 m. liepos 16 d.(*)

      „Socialinė apsauga – Reglamentas (EEB) Nr. 1408/71 – III dalies I skyrius – EB 18, 39 ir 49 straipsniai – Išmokos natūra slaugos rizikai padengti – Gyvenamoji vieta kitoje nei kompetentingoji valstybėje narėje – Gyvenamosios vietos valstybės narės socialinės apsaugos sistema, kurioje nenumatytos išmokos natūra slaugos rizikai padengti“
      Byloje C‑208/07
      dėl Bayerisches Landessozialgericht (Vokietija) 2007 m. kovo 15 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2007 m. balandžio 20 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Petra von Chamier-Glisczinski
      prieš
      Deutsche Angestellten-Krankenkasse,
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai A. Ó Caoimh (pranešėjas), J. N. Cunha Rodrigues, U. Lõhmus ir P. Lindh,
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. birželio 12 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        von Chamier-Glisczinski, perėmusio P. von Chamier-Glisczinski teises, atstovaujamo advokato O. Kieferle,
      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma ir J. Möller,
      –        Norvegijos vyriausybės, atstovaujamos J. A. Dalbakk, M. P. Wennerås bei K. Fløistad,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos V. Kreuschitz,
      susipažinęs su 2008 m. rugsėjo 11 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės
         apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto
         ir atnaujinto 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97 (OL L 28, 1997, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas
         lietuvių k., 5 t., 3 sk., p. 3), iš dalies pakeistu 2001 m. birželio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1386/2001
         (OL L 187, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 t., 4 sk., p. 129; toliau – Reglamentas (EEB) Nr. 1408/71), 19 straipsnio
         bei EB 18, 39 ir 49 straipsnių ir 1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo
         Bendrijoje (OL L 257, p. 2; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 t., 1 sk., p. 15), iš dalies pakeisto 1992 m. liepos
         27 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2434/92 (OL L 245, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 t., 2 sk., p. 69;
         toliau – Reglamentas Nr. 1612/68), 10 straipsnio išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp P. von Chamier-Glisczinski ir Deutsche Angestellten‑Krankenkasse (Vokietijos tarnautojų sveikatos draudimo įstaiga, toliau – DAK) dėl atsisakymo padengti tam tikras išlaidas, susijusias su
         Austrijoje esančioje specializuotoje įstaigoje gautinu aprūpinimu.

      3        P. von Chamier-Glisczinski mirė 2007 m. gegužės 20 dieną. Jos vyras perėmė jos teises pagrindiniame procese.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisė
      4        Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 1 straipsnyje numatyta, kad šiame reglamente:

      „a)      pagal darbo sutartį dirbantis asmuo arba savarankiškai dirbantis asmuo atitinkamai reiškia:

      i)      bet kurį asmenį, apdraustą privalomu arba neprivalomu nuolatiniu draudimu nuo vieno ar daugiau draudiminių įvykių, kuriuos
         apima pagal darbo sutartį dirbančių asmenų arba savarankiškai dirbančių asmenų socialinės apsaugos sistemos arba valstybės
         tarnautojų speciali sistema;

      <...>
      f)      i)              šeimos narys reiškia bet kurį asmenį, kuris šeimos nariui <…> arba namų ūkio nariui nustatomas ar pripažįstamas teisės aktais, pagal kuriuos
         mokamos išmokos; arba <…>

      <...>
      h)      gyvenamoji vieta reiškia vietą, kurioje paprastai gyvenama;

      i)      buvimo vieta reiškia laikiną gyvenamąją vietą;

      <...>
      o)      kompetentinga įstaiga reiškia:

      i)      įstaigą, kurioje atitinkamas asmuo yra apdraustas prašymo gauti išmoką pateikimo metu;
      arba
      <...>
      p)      gyvenamosios vietos įstaiga ir buvimo vietos įstaiga atitinkamai reiškia įstaigą, kuri yra kompetentinga mokėti išmokas atitinkamam asmeniui pagal jo gyvenamąją vietą, arba įstaigą,
         kuri yra kompetentinga mokėti išmokas atitinkamam asmeniui pagal jo buvimo vietą remiantis tų įstaigų administruojamais teisės
         aktais, arba, kai tokios įstaigos nėra, įstaigą, kurią paskiria atitinkamos valstybės narės kompetentinga valdžios institucija;

      q)      kompetentinga valstybė reiškia valstybę narę, kurios teritorijoje yra įsikūrusi kompetentinga įstaiga;

      <...>“
      5        To paties reglamento 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Šis reglamentas taikomas pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ar savarankiškai dirbantiems asmenims ar studentams, kuriems
         yra taikomi ar buvo taikomi vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktai ir kurie yra vienos iš valstybių narių piliečiai
         arba asmenys be pilietybės ar pabėgėliai, gyvenantys kurios nors valstybės narės teritorijoje, bei jų šeimos nariams ir maitintojo
         netekusiems asmenims.“

      6        Pagal Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalies a punktą jis taikomas visiems teisės aktams, kurie apima socialinės
         apsaugos sritis, be kita ko, ligos ir motinystės išmokas.

      7        Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 III dalies I skyriaus 2 skirsnyje „Pagal darbo sutartį dirbantys asmenys arba savarankiškai dirbantys
         asmenys bei jų šeimos nariai“, esančiame 19 straipsnyje „Gyvenimas valstybėje narėje, kitoje nei kompetentinga valstybė –
         Bendrosios taisyklės“, nustatyta:

      „1.      Pagal darbo sutartį dirbantis asmuo arba savarankiškai dirbantis asmuo, gyvenantis valstybės narės, kitos nei kompetentinga
         valstybė, teritorijoje, įvykdęs kompetentingos valstybės teisės aktais nustatytas sąlygas teisei įgyti gauti išmokas <...>,
         toje valstybėje, kurioje jis gyvena, gauna:

      a)      išmokas natūra, kurias kompetentingos įstaigos sąskaita teikia gyvenamosios vietos įstaiga pagal tos įstaigos administruojamų
         teisės aktų nuostatas, tartum jis būtų joje apdraustas;

      b)      išmokas pinigais, kurias moka kompetentinga įstaiga pagal jos administruojamus teisės aktus. Tačiau kompetentingos įstaigos
         ir gyvenamosios vietos įstaigos susitarimu tas išmokas pagal kompetentingos valstybės teisės aktų nuostatas gali mokėti pastaroji
         įstaiga pirmosios įstaigos sąskaita.

      2.      1 dalies nuostatos analogiškai taikomos šeimos nariams, gyvenantiems valstybės narės, kitos nei kompetentinga valstybė, teritorijoje,
         jeigu jie neturi teisės į tokias išmokas pagal valstybės, kurios teritorijoje jie gyvena, teisės aktus.

      <...>“
      8        Tame pačiame Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 skirsnyje esantis 22 straipsnis vadinasi „Buvimas už kompetentingos valstybės ribų
         – Sugrįžimas ar persikėlimas gyventi į kitą valstybę narę ligos ar motinystės išmokų mokėjimo metu – Būtinybė vykti į kitą
         valstybę narę gydytis“. Pagal šį straipsnį:

      „1.      Pagal darbo sutartį dirbantis asmuo arba savarankiškai dirbantis asmuo, įvykdęs kompetentingos valstybės teisės aktais nustatytas
         sąlygas teisei į išmoką <...>, ir:

      <...>
      b)      kuris, įgijęs teisę gauti kompetentingos įstaigos mokamas išmokas, gavo tos įstaigos leidimą <...> persikelti gyventi į kitos
         valstybės narės teritoriją

      <...>
      gauna:
      i)      išmokas natūra, kurias kompetentingos įstaigos sąskaita teikia buvimo ar gyvenamosios vietos įstaiga pagal jos administruojamų
         teisės aktų nuostatas, tartum šioje įstaigoje jis būtų apdraustas; tačiau išmokų teikimo trukmė nustatoma pagal kompetentingos
         valstybės teisės aktus;

      ii)      išmokas pinigais, kurias moka kompetentinga įstaiga pagal jos administruojamų teisės aktų nuostatas. Tačiau kompetentingos
         įstaigos ir buvimo ar gyvenamosios įstaigos susitarimu, tokias išmokas pagal kompetentingos valstybės teisės aktų nuostatas
         gali mokėti pastaroji įstaiga pirmosios sąskaita.

      2.      Leidimą, kuris reikalingas pagal 1 dalies b punktą, galima atsisakyti išduoti tik tuo atveju, jeigu nustatoma, kad atitinkamo
         asmens persikėlimas gali pakenkti jo sveikatai arba gydymo kursui.

      <...>
      3.      1 ir 2 dalių nuostatos analogiškai taikomos pagal darbo sutartį dirbančio asmens arba savarankiškai dirbančio asmens šeimos
         nariams.

      <...>“
      9        Pagal Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 36 straipsnį išlaidos už išmokas natūra, kurias, be kita ko, pagal šio reglamento 19 ir
         22 straipsnius teikia vienos valstybės narės įstaiga kitos valstybės narės įstaigos sąskaita, turi būti visiškai kompensuotos.
         Tokios kompensacijos apskaičiuojamos ir suteikiamos pagal 1972 m. kovo 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 574/72, nustatančio
         Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 įgyvendinimo tvarką (OL L 74, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 t., 1 sk., p. 83),
         93–95 straipsnius.

      10      Pagal Reglamento Nr. 1612/68 10 straipsnį:

      „1.      Asmenys, nepriklausomai nuo jų pilietybės, turi teisę gyventi kartu su valstybės narės piliečiu, kuris dirba kitos valstybės
         narės teritorijoje, jeigu jie yra:

      a)      jo sutuoktinis ir vaikai iki 21 metų arba jo išlaikytiniai;
      <...>“
       Vokietijos teisės aktai
      11      Socialinio kodekso (Sozialgesetzbuch) XI knygoje (toliau – SGB XI) įtvirtinta slaugos draudimo sistema (toliau – slaugos draudimas).

      12      2008 m. balandžio 20 d. Teisingumo Teismo kanceliarijos gautame rašytiniame atsakyme į 2008 m. kovo 12 d. Teisingumo Teismo
         raštu pateiktą klausimą Vokietijos vyriausybė pristatė tam tikrus šios sistemos aspektus. Iš šio atsakymo kartu su Europos
         Bendrijų Komisijos pastabomis matyti, kad šioje sistemoje numatytos įvairios priemonės slaugos reikalingų asmenų naudai, t. y.
         slaugos išmokos natūra (Pflegesachleistung), kurias reglamentuoja SGB XI 36 straipsnis, slaugos išmoka asmeninei priežiūrai (Pflegegeld, toliau – slaugos išmoka), kurią reglamentuoja SGB XI 37 straipsnis, mišrios išmokos (Kombinationsleistung), kurias reglamentuoja SGB XI 38 straipsnis, bei visiška stacionari slauga (vollstationäre Pflege), kurią reglamentuoja SGB XI 43 straipsnis.

      13      Pagal SGB XI 36 straipsnį namuose slaugomi slaugos reikalingi asmenys turi teisę gauti išmokas natūra, kurias teikia ambulatorinių
         slaugos tarnybų, sudariusių aprūpinimo sutartį su Pflegekasse (toliau – slaugos draudimo įstaiga), darbuotojai. Šių paslaugų sąnaudas iki tam tikros maksimalios ribos, kuri priklauso nuo
         gavėjo slaugos poreikio, apmoka draudimo įstaiga. Susiklostant pagrindinės bylos aplinkybėms, III slaugos grupės atveju ši
         riba buvo 2 800 DEM (apie 1 432 eurai) per mėnesį, o neįprastai intensyvios slaugos atvejais, galėjo būti padidinta iki 3
         750 DEM (apie 1 918 eurų). Minėta draudimo įstaiga apmoka slaugos paslaugas, remdamasi su įvairiomis ambulatorinės slaugos
         tarnybomis sudarytose paslaugų sutartyse numatytais tarifais. Medicininis gydymas namuose nepriskiriamas prie išmokų natūra
         36 straipsnio prasme ir jį apmoka sveikatos draudimo įstaiga.

      14      SGB XI 37 straipsnyje numatyta slaugos pašalpa suteikia slaugos reikalingiems asmenims, kurie būtinąją slaugą užsitikrina
         patys, teisę gauti mėnesinę slaugos pašalpą. Šią pašalpą jos gavėjas gali naudoti laisvai, taip pat paslaugoms, kurių nedengia
         slaugos draudimas arba kurias suteikia sutartį sudariusioms slaugos tarnyboms nepriklausantys asmenys, apmokėti. Pašalpos
         dydis irgi skiriasi pagal slaugos poreikį. Susiklostant pagrindinės bylos aplinkybėms, III slaugos grupės atveju šią sumą
         sudarė 1 300 DEM (apie 665 eurai) per mėnesį.

      15      SGB XI 38 straipsnyje reglamentuojamos mišrios išmokos, t. y. išmokų natūra SGB XI 36 straipsnio prasme ir SGB XI 37 straipsnyje
         numatytos slaugos pašalpos derinys. Pagal šį straipsnį apdraustasis, pasinaudojantis tik dalimi jam priklausančių išmokų,
         kurias turi teisę gauti pagal SGB XI 36 straipsnį, tuo pačiu metu gali gauti slaugos pašalpą pagal 37 straipsnį, kurios dydis
         sumažinamas tam tikru procentu, atitinkančiu panaudotas išmokas natūra, numatytas SGB XI 36 straipsnyje. Gavėjas pats sprendžia,
         kiek jis pasinaudos pastarosiomis išmokomis. Iš bylos medžiagos matyti, kad mišriomis išmokomis siekiama suteikti galimybę
         kuo lanksčiau ir savarankiškiau organizuoti slaugos reikalingų asmenų slaugą namuose.

      16      Tą paslaugų dalį, kuri viršija slaugos draudimo įstaigos numatytas maksimalias ribas, apmoka slaugos reikalingas asmuo.

      17      Be to, pagal SGB XI 43 straipsnį, kurio tekstą Komisija perteikė savo pastabose, slaugos reikalingi asmenys turi teisę pasinaudoti
         visiškai stacionaria slauga, jeigu jų neįmanoma slaugyti namuose ar iš dalies stacionariai arba jeigu tai nėra įmanoma dėl
         konkretaus atvejo ypatumų. Tokiu atveju slaugos draudimo įstaiga fiksuota suma padengia su slauga susijusias išlaidas, medicininės
         slaugos paslaugų išlaidas bei socialinės priežiūros išlaidas. Susiklostant pagrindinės bylos aplinkybėms, fiksuota mėnesinė
         išmoka III slaugos grupės asmenims sudarė 2 800 DEM (apie 1 432 eurus), o išskirtiniais atvejais, reikalaujančiais neįprastais
         intensyvios slaugos – 3 300 DEM (apie 1 688 eurus). Slaugos draudimo įstaigos apmokama suma iš viso negali viršyti 75 % visos
         slaugos reikalingo asmens buvimo slaugos namuose išlaidų sumos. Apdraustasis, pasirinkęs visišką stacionarią slaugą, nepaisant
         to, kad, slaugos draudimo įstaigos konstatavimu, atsižvelgiant į jo būklę tai nėra būtina, greta su slauga susijusių išlaidų,
         turi teisę gauti priedą, atitinkantį SGB XI 36 straipsnyje jo slaugos grupei nustatytą maksimalią ribą.

      18      Be to, SGB XI 34 straipsnio 1 dalies 1 punkte, esančiame bendrosiose šio akto nuostatose, numatyta, kad, išskyrus tam tikras
         su laikinu buvimu susijusias išimtis, kurios nėra reikšmingos pagrindinėje byloje, teisė į išmokas sustabdoma, kol apdraustasis
         yra užsienyje. Tačiau iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą išplaukia, kad šią nuostatą reikia aiškinti atsižvelgiant
         į 1998 m. kovo 5 d. Teisingumo Teismo sprendimą Molenaar (C‑160/96, Rink. p. I‑843, 39 ir 44 punktai), kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, jog Reglamento Nr. 1408/71 19 straipsnio
         1 dalis, 25 straipsnio 1 dalis ir 28 straipsnio 1 dalis draudžia numatyti, kad tam tikrai išmokai, kaip antai SGB XI 37 straipsnyje
         numatyta slaugos išmoka, gauti reikalaujama, kad apdraustasis asmuo turėtų gyvenamąją vietą draudimo valstybės teritorijoje.
         Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad Vokietijos institucijos mano, jog šis teismo sprendimas reikalauja
         mokėti slaugos pašalpą už Vokietijos ribų, jeigu tai yra išmokos pinigais, tačiau nėra būtina teikti paslaugų, kurios Vokietijos
         teisėje kvalifikuojamos kaip išmokos natūra, kaip antai numatytosios SGB XI 36 arba 43 straipsniuose.

      19      Galiausiai iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos taip pat išplaukia, kad pagal SGB XI 72 straipsnį slaugos draudimo
         įstaigos visiškai stacionarią slaugą 43 straipsnio prasme gali teikti tik šioje nuostatoje numatytą licenciją turinčiose specializuotose
         įstaigose.

       Austrijos teisė
      20      Neginčijama, kad bent jau tokioje situacijoje, kaip antai P. von Chamier-Glisczinski, esantiems asmenims Austrijos teisėje
         nenumatytos išmokos natūra slaugos rizikai padengti.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      21      Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Miunchene (Vokietija) gyvenanti Vokietijos pilietė, P. von
         Chamier-Glisczinski, būdama pripažinta slaugos reikalingu asmeniu, gavo iš socialinio draudimo įstaigos DAK, kurioje ji buvo
         apdrausta per savo sutuoktinį, SGB XI knygos 38 straipsnyje numatytas mišrias slaugos draudimo išmokas III slaugos grupei,
         t. y. 1 300 DEM per mėnesį.

      22      Atsakydamas į prašymą pateikti paaiškinimus pagal Procedūros reglamento 104 straipsnio 5 dalį, prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą pateikęs teismas perdavė Teisingumo Teismui du 2008 m. balandžio 11 d. ir 18 d. atitinkamai pareiškėjos pagrindinėje
         byloje ir DAK raštus.

      23      Pareiškėjos pagrindinėje byloje rašte, be kita ko, nurodoma, kad P. von Chamier‑Glisczinski sutuoktinis nuo 1987 m. kovo 1 d.
         iki 2002 m. birželio 30 d. dirbo pagal darbo sutartį Vokietijoje, tačiau pagal susitarimą su darbdaviu dėl darbo sutarties
         nutraukimo buvo atleistas nuo savo darbo pareigų vykdymo nuo 2001 m. rugpjūčio mėnesio. Per Teisingumo Teismo posėdį P. von
         Chamier‑Glisczinski sutuoktinis, atsakydamas į tam tikrus Teisingumo Teismo užduotus klausimus, be kita ko, patikslino, kad
         šis susitarimas nutraukti darbo sutartį buvo visų pirma sudarytas dėl to, kad jis nebemanė galįs užtikrinti savo namuose slaugą,
         kurios reikalavo jo žmonos būklė.

      24      Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą bei Teisingumo Teismui perduotos bylos medžiagos matyti, kad 2001 m.
         rugpjūčio 21 d. P. von Chamier‑Glisczinski sutuoktinis iš esmės paprašė DAK, kad slaugos draudimo išmokos, kurias P. von Chamier‑Glisczinski
         turėjo teisę gauti remiantis Vokietijos teisės nuostomis, būtų teikiamos SGB XI 43 straipsnyje numatytos visiškai stacionarios
         slaugos forma vienuose iš Austrijoje esančių slaugos namų, kuriuose ji ketino apsistoti (toliau – 2001 m. rugpjūčio 27 d.
         prašymas). Per teismo posėdį P. von Chamier‑Glisczinski sutuoktinis šiuo klausimu patikslino, kad ketindamas perimti Zalcburge
         (Austrija) esančią įmonę jis pageidavo apgyvendinti savo žmoną netoli šio miesto esančiuose slaugos namuose.

      25      2001 m. rugpjūčio 27 d. prašymą DAK atmetė 2001 m. rugpjūčio 31 d. Sprendimu, be kita ko, motyvuodama tuo, jog tokiose situacijose,
         kaip antai P. von Chamier‑Glisczinski, Austrijos teisėje nėra numatyta teikti išmokų natūra prie šios valstybės narės socialinės
         apsaugos sistemos prisijungusiems asmenims. Tačiau, anot DAK, P. von Chamier‑Glisczinski turėjo teisę gauti SGB XI 37 straipsnyje
         numatytą slaugos pašalpą III slaugos grupei, t. y. 1 300 DEM per mėnesį.

      26      Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad nuo 2001 m. rugsėjo 17 d. iki 2003 m. gruodžio 18 d. P. von
         Chamier‑Glisczinski buvo apsistojusi Austrijoje esančiuose slaugos namuose, kur, remiantis šia nutartimi, persikėlė dėl to,
         kad jos sutuoktinis ketino ten ieškoti darbo.

      27      Vis dėlto šio sprendimo 22 punkte minėtame pareiškėjos pagrindinėje byloje rašte teigiama, kad P. von Chamier‑Glisczinski
         sutuoktinis darbo Austrijoje ieškojo nuo 2001 m. rugpjūčio mėnesio, kad „galėtų būti arčiau savo žmonos“. Be to, per teismo
         posėdį P. von Chamier‑Glisczinski sutuoktinis pažymėjo, jog norėdamas perimti Austrijoje veikiančią įmonę, kaip minėta šio
         sprendimo 24 punkte, didžiąją dalį laiko jis praleido Zalcburge, išlaikydamas gyvenamąją vietą Miunchene. Per teismo posėdį
         jis taip pat patikslino, kad 2002 m. vasario mėnesį derybos dėl minėtos įmonės perėmimo žlugo ir todėl tuo metu jis Austrijoje
         turėjo ieškotis darbo pagal darbo sutartį.

      28      2002 m. kovo 20 d. Sprendimu DAK atmetė skundą dėl savo 2001 m. rugpjūčio 31 d. Sprendimo. Iš Teisingumo Teismui perduotos
         bylos medžiagos matyti, kad pagrindinis atmetimo motyvas buvo tai, jog SGB XI 43 straipsnyje numatyta visiškai stacionari
         slauga negali būti „eksportuojama“, nes tai yra išmoka natūra. Anot DAK, remiantis minėtu sprendimu Molenaar, nepažeidžiant SGB XI 34 straipsnyje numatyto apribojimo, Austrijoje gali būti teikiama tik slaugos pašalpa kaip išmoka pinigais.
         Be to, DAK nuomone, Austrijoje esantys slaugos namai neturėjo licencijos SGB XI prasme, o net Vokietijos teritorijoje šio
         teisės akto 43 straipsnyje numatyta visiškai stacionari slauga gali būti teikiama tik licenciją šio teisės akto prasme turinčiose
         įstaigose.

      29      Per teismo posėdį P. von Chamier‑Glisczinski sutuoktinis teigė, kad 2003 m. pabaigoje jis įregistravo ūkinę veiklą Vokietijoje,
         perkėlė gyvenamąją vietą į Laufeną (Vokietija) ir savo žmoną atgal į Vokietiją. Iš šio sprendimo 22 punkte minėto pareiškėjos
         pagrindinėje byloje rašto matyti, kad nuo 2004 m. liepos mėnesio P. von Chamier‑Glisczinski buvo slaugoma netoli Laufeno,
         kur 2004 m. balandžio mėnesį jos sutuoktinis įkūrė savo ūkinės veiklos buveinę, esančiuose slaugos namuose.

      30      Iš šio sprendimo 22 punkte minėto DAK rašto matyti, kad P. von Chamier‑Glisczinski sutuoktinis buvo apdraustas šioje įstaigoje:

      –        savanoriškai iki 2002 m. birželio 30 dienos kaip pagal darbo sutartį dirbantis asmuo (tarnautojas),
      –        privalomai nuo 2002 m. liepos 1 d. iki 2003 m. gruodžio 18 d., kai jis buvo registruotas kaip darbo ieškantis asmuo Miuncheno
         darbo biržoje, iš kurios gavo nedarbo pašalpą, ir

      –        nuo 2003 m. gruodžio 19 d. kaip savarankiškai dirbantis asmuo.
      31      2005 m. spalio 11 d. Sprendimu Sozialgericht München (Miuncheno socialinis teismas) atmetė skundą dėl 2002 m. kovo 20 d. DAK sprendimo.

      32      Bayerisches Landessozialgericht (Bavarijos apeliacinis socialinis teismas) dėl šio teismo sprendimo pateiktame apeliaciniame skunde pareiškėja pagrindinėje
         byloje toliau reikalauja kompensuoti su buvimu Austrijos slaugos namuose susijusias išlaidas už laikotarpį nuo 2001 m. rugsėjo
         17 d. iki 2003 m. gruodžio 18 d., kurias sudaro skirtumas tarp pagal SGB XI 37 straipsnį jau suteiktos slaugos pašalpos ir
         Vokietijos teisės aktuose numatytos sumos visiškai stacionariai slaugai, kaip nustatyta SGB XI 43 straipsnyje.

      33      Pagrįsdama savo reikalavimus, ji tvirtina, kad išmokos natūra DAK požiūriu iš tikrųjų yra išmokos pinigais, nes nėra jokio
         leistino atskyrimo kriterijaus, leidžiančio uždrausti išmokų natūra eksportą. Ji papildo, kad atsisakymas teikti išmokas natūra
         prieštarauja EB 39 straipsniui kartu su pagal analogiją taikomo Reglamento Nr. 1312/68 10 straipsniu. Galiausiai ji remiasi
         EB 49 straipsnyje numatytos paslaugų judėjimo laisvės pažeidimu.

      34      Manydamas, kad sprendimas jo nagrinėjamoje byloje priklauso nuo Bendrijos teisės išaiškinimo, Bayerisches Landessozialgericht nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar Reglamento <...> Nr. 1408/71 19 straipsnio 1 dalies a punktas prireikus kartu su šio straipsnio 2 dalimi, atsižvelgiant
         į EB 18 straipsnį ir EB 39 bei 49 straipsnius kartu su Reglamento Nr. 1612/68 10 straipsniu, turi būti aiškinamas taip, kad
         pagal darbo sutartį ar savarankiškai dirbantis asmuo arba jo šeimos nariai negauna išmokų pinigais ar kompensacijos iš kompetentingos
         gyvenamosios vietos draudimo įstaigos, kai pagal šiai įstaigai galiojančias teisės normas šioje draudimo įstaigoje apdraustiesiems
         asmenims nenumatytos jokios išmokos natūra ir numatytos tik išmokos pinigais?

      2.      Jei tokios reikalavimo teisės nėra, ar, atsižvelgiant į EB 18 straipsnį arba EB 39 ar 49 straipsnius, egzistuoja teisė, gavus
         išankstinį leidimą, reikalauti padengti išlaidas, susijusias su buvimu stacionariuose slaugos namuose kitoje valstybėje narėje,
         neviršijant kompetentingoje valstybėje <...> skirtinų išmokų?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      35      Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikęs teismas prašo nustatyti, ar Reglamentas Nr. 1408/71, prireikus atsižvelgiant į EB 18, EB 39 ir EB 49 straipsnius
         ir Reglamento Nr. 1612/68 10 straipsnį, turi būti aiškinamas taip, kad slaugos reikalingas asmuo, apdraustas kaip pagal darbo
         sutartį arba savarankiškai dirbančio asmens šeimos narys, turi teisę reikalauti kompetentingos įstaigos išmokų išlaidų kompensavimo
         arba tiesioginio apmokėjimo, jeigu, skirtingai nuo kompetentingos valstybės socialinės apsaugos sistemos, valstybės narės,
         kurioje šis asmuo gyvena, socialinės apsaugos sistema savo apdraustiesiems nenumato išmokų natūra tokiais, kaip antai minėto
         asmens, slaugos poreikio atvejais.

      36      Pareiškėja pagrindinėje byloje šiuo klausimu tvirtina, kad atsižvelgiant į tai, jog išmoka natūra iš principo gali būti suteikta
         išlaidų kompensavimo forma, nėra jokių faktinių kliūčių tokių išmokų eksportui ir kad apdraustasis turi teisę reikalauti iš
         kompetentingos įstaigos atitinkamų išlaidų apmokėjimo iki šios įstaigos valstybėje narėje mokėtinos maksimalios išmokų ribos.

      37      Vokietijos ir Norvegijos vyriausybės bei Komisija savo ruožtu mano, kad Reglamento Nr. 1408/71 19 straipsnio 1 dalies a ir
         b punktuose aiškiai atskiriamos išmokos natūra ir pinigais, įtvirtinant dvigubą mechanizmą, kuriuo remiantis gyvenamosios
         vietos valstybėje narėje pagal darbo sutartį ar savarankiškai dirbantis asmuo, viena vertus, gauna išmokas natūra pagal gyvenamosios
         vietos įstaigai taikytinus teisės aktus, o kita vertus, – išmokas pinigais pagal kompetentingai įstaigai taikytinus teisės
         aktus. Todėl gyvenamosios vietos perkėlimas į kitą valstybę narę gali lemti visišką ar dalinį teisės į socialinės apsaugos
         išmokas praradimą. Pagrindinėje byloje, atsižvelgiant į tai, kad tokioje situacijoje, kaip antai P. von Chamier‑Glisczinski,
         esantiems asmenims Austrijos teisė numato tik išmokas pinigais, nesant jokių išmokų natūra, pareiškėja pagrindinėje byloje
         negali remtis Reglamento Nr. 1408/71 19 straipsnio 1 dalimi, prašydama kompensuoti tam tikras išlaidas, patirtas Austrijoje
         esančiuose slaugos namuose.

      38      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 1408/71 2 straipsnio 1 dalį jis, be kita ko, taikomas pagal darbo
         sutartį dirbantiems asmenims arba savarankiškai dirbantiems asmenims, kuriems buvo taikomi vienos ar daugiau valstybių narių
         teisės aktai ir kurie yra vienos iš valstybių narių piliečiai, bei jų šeimos nariams ir jų išlaikytiniams. Remiantis šio reglamento
         1 straipsnio a punkto i papunkčiu „pagal darbo sutartį dirbantis asmuo“ arba „savarankiškai dirbantis asmuo“ visų pirma reiškia
         bet kurį asmenį, apdraustą privalomu arba neprivalomu nuolatiniu draudimu nuo vieno ar daugiau draudiminių įvykių, kuriuos
         apima pagal darbo sutartį dirbančių asmenų arba savarankiškai dirbančių asmenų socialinės apsaugos sistemos. Pagal to paties
         straipsnio f punkto i papunktį „šeimos narys“, be kita ko, reiškia bet kurį asmenį, kuris šeimos nariu nustatomas ar pripažįstamas
         teisės aktais, pagal kuriuos mokamos išmokos.

      39      Tai reiškia, kad apdraustieji, kaip antai sutuoktiniai von Chamier-Glisczinski, patenka į Reglamento Nr. 1408/71 taikymo sritį.
         Kaip išplaukia iš šio sprendimo 30 punkto, viena vertus, priimant šio sprendimo 25 ir 28 punktuose minėtus DAK sprendimus,
         kuriais atsisakyta skirti visas prašomas išmokas ir vėliau atmestas skundas dėl pirminio prašymo, P. von Chamier-Glisczinski
         sutuoktinis buvo savanoriškai apdraustas DAK. Kita vertus, iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, be kita
         ko, matyti, kad P. von Chamier-Glisczinski buvo apdrausta DAK per savo sutuoktinį.

      40      Be to, reikia priminti, kad Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog tokios išmokos, kaip antai mokamos pagal Vokietijos
         slaugos draudimo sistemą, nepaisant jų ypatumų, yra „ligos išmokos“ Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalies a punkto
         prasme, nes iš esmės yra skirtos papildyti išmokas, mokamas sveikatos draudimo, su kuriuo jos, be to, susijusios organizaciniu
         požiūriu, siekiant pagerinti slaugos reikalingų asmenų sveikatos būklę ir gyvenimo sąlygas (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
         Molenaar 24 ir 25 punktus).

      41      Taigi tokios išmokos patenka į Reglamento Nr. 1408/71 III antraštinės dalies 1 skyrių, kuriame yra 18–36 straipsniai.

      42      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas suformulavo nagrinėjamą klausimą pagal Reglamento Nr. 1408/71 19 straipsnio
         tekstą. Atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką ir visų pirma į 1992 m. kovo 10 d. Sprendimą Twomey (C‑215/90, Rink. p. I‑1823, 18 punktas) ir 2002 m. rugsėjo 17 d. Sprendimą Baumbast ir R (C‑413/99, Rink. p. I‑7091, 89 punktas), ši nuostata kompetentingos valstybės sąskaita garantuoja kitoje valstybėje narėje
         gyvenančiam pagal darbo sutartį arba savarankiškai dirbančiam asmeniui bei jo šeimos nariams, kurių būklė reikalauja medicininio
         gydymo gyvenamosios vietos valstybės narės teritorijoje, teisę pasinaudoti ligos išmokomis natūra, kurias teikia pastarosios
         valstybės narės įstaiga.

      43      Vis dėlto nagrinėjamu atveju, atsižvelgiant į pagrindinės bylos faktinį kontekstą, reikia patikrinti, ar, užuot rėmusis Reglamento
         Nr. 1408/71 19 straipsniu, galima remtis jo 22 straipsniu. Nors formaliai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
         apriboja šį klausimą minėto 19 straipsnio išaiškinimu, tokia aplinkybė netrukdo Teisingumo Teismui pateikti šiam teismui visas
         Bendrijos teisės išaiškinimo nuorodas, kurios gali būti naudingos jo nagrinėjamai bylai išspręsti, nesvarbu, ar savo klausime
         tas teismas apie tai užsimena (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 2004 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo Trojani, C‑456/02, Rink. p. I‑7573, 38 punktą; 2005 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Ioannidis, C‑258/04, Rink. p. I‑8275, 20 punktą ir 2007 m. balandžio 26 d. Sprendimo Alevizos, C‑392/05, Rink. p. I‑3505, 64 punktą).

      44      Iš Teisingumo Teismui perduotos bylos medžiagos matyti, kad iki pateikdama 2001 m. rugpjūčio 27 d. prašymą P. von Chamier‑Glisczinski
         jau gavo Vokietijos slaugos draudimo sistemoje nustatytas išmokas SGB XI 38 straipsnyje numatytų mišrių išmokų forma. Taigi
         pateikdama šį prašymą ji atitiko slaugos poreikio sąlygą, kuri suteikė jai teisę gauti šioje sistemoje numatytas išmokas,
         įskaitant visiškai stacionarią slaugą pagal SGB XI 43 straipsnio 1 dalį, jeigu slauga namuose arba iš dalies stacionariai
         nėra įmanoma arba nesvarstytina dėl konkretaus atvejo ypatumų.

      45      Tokia aplinkybė, jei ją patvirtintų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, galėtų lemti būtinybę remtis Reglamento
         Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies b punktu ir 3 dalimi. Kaip, bei kita ko, matyti iš šio 22 straipsnio pavadinimo, jo 1 dalies
         b punktas kartu su 3 dalies pirmąja pastraipa reglamentuoja taip pat pagal darbo sutartį ar savarankiškai dirbančio asmens
         šeimos nario gyvenamosios vietos perkėlimą į kitą nei kompetentingos įstaigos valstybę narę šiam sergant.

      46      Vis dėlto nagrinėjamu atveju nėra reikalo spręsti klausimo, kuri norma, t. y. Reglamento Nr. 1408/71 19 straipsnis ar 22 straipsnio
         1 dalies b punktas, galėtų būti taikoma konkrečiomis faktinėmis aplinkybėmis, dėl kurių vyksta ginčas pagrindinėje byloje.
         Konstatuotina, kad tokioje situacijoje, kaip antai P. von Chamier Glisczinski, šiomis nuostatomis sukurti mechanizmai, išskyrus
         pagal 22 straipsnio 1 dalies b punktą reikalaujamą leidimą, kurį galima atsisakyti išduoti tik tuo atveju, jeigu nustatoma,
         kad atitinkamo asmens persikėlimas gali pakenkti jo sveikatai arba gydymo kursui, iš esmės nesiskiria savo pasekmėmis. Net
         jei, kaip išplaukia iš šio sprendimo 42 ir 45 punktų, 19 straipsnis ir 22 straipsnio 1 dalies b punktas reglamentuoja skirtingas
         situacijas ir turi skirtingus tikslus, abiem nuostatomis sukurti mechanizmai skirti, be kita ko, užtikrinti pagal darbo sutartį
         ar savarankiškai dirbančio asmens šeimos nariui galimybę kitoje nei kompetentingos įstaigos valstybėje narėje gauti išmokas
         natūra, kurias kompetentingos įstaigos sąskaita suteikia gyvenamosios vietos ar buvimo valstybės įstaiga pagal šiai įstaigai
         taikomus pastarosios valstybės narės teisės aktus, bei išmokas pinigais pagal kompetentingai įstaigai taikomus teisės aktus,
         kurios suteikiamos arba tiesiogiai pastarosios įstaigos, arba jos sąskaita.

      47      Kaip matyti iš šio sprendimo 24, 25 ir 32 punktų, 2001 m. rugpjūčio 27 d. prašymu P. von Chamier‑Glisczinski iš esmės norėjo
         pasiekti, kad Vokietijos teisės aktuose kaip išmokos natūra kvalifikuojamos išmokos, į kurias ji turėjo teisę remiantis šiais
         teisės aktais, jai būtų suteikiamos slaugai, kurią ji turėjo gauti Austrijoje esančiuose slaugos namuose.

      48      Teisinga, kad Reglamento Nr. 1408/71 kontekste sąvokos „išmokos natūra“ ir „išmokos pinigais“ turi būti aiškinamos autonomiškai
         pagal Bendrijos teisę (šiuo klausimu žr. 2006 m. birželio 15 d. Sprendimo Acereda Herrera, C‑466/04, Rink. p. I‑5341, 29 ir 30 punktus). Vis dėlto pagrindinėje byloje nagrinėjamo slaugos draudimo klausimu Teisingumo
         Teismas jau yra nusprendęs, kad slaugos draudimo išmokos slaugos namuose dėl suinteresuotojo asmens slaugos poreikio patirtų
         išlaidų tiesioginio apmokėjimo ar kompensavimo forma patenka į išmokų natūra sąvoką Reglamento Nr. 1408/71 III antraštinės
         dalies prasme (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo 6 ir 32 punktus bei 2004 m. liepos 8 d. Sprendimo Gaumain-Cerri ir Barth, C‑502/01 ir C‑31/02, Rink. p. I‑6483, 26 punktą), o šios išmokos, be kita ko, apima visiškai stacionarią slaugą, numatytą
         SGB XI 43 straipsnyje.

      49      Todėl konstatuotina, kad tokios išmokos, kaip antai dėl kurių buvo pateiktas 2001 m. rugpjūčio 27 d. prašymas, nepaisant to,
         kad tai yra reikalavimai sumokėti tam tikrą pinigų sumą kaip išlaidų kompensaciją, priešingai nei teigia pareiškėja pagrindinėje
         byloje, yra išmokos natūra Reglamento Nr. 1408/71 III antraštinės dalies prasme ir dėl to joms taikomos šio reglamento nuostatos
         dėl tokių išmokų.

      50      Šiame kontekste reikia priminti, kad Teisingumo Teismas jau yra išaiškinęs Reglamento Nr. 1408/71 19 straipsnį taip, kad į
         šios nuostatos taikymo sritį patenkančioje situacijoje esantis apdraustasis gyvenamosios vietos valstybėje narėje gauna išmokas
         natūra, jeigu šios valstybės teisės aktuose, nesvarbu, koks būtų konkretus socialinės apsaugos sistemos, kurioje šios išmokos
         natūra yra mokamos, pavadinimas, numatyta mokėti išmokas natūra, skirtas padengti tą pačią riziką, kokią dengia atitinkamas
         kompetentingos valstybės draudimas (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Molenaar 37 punktą). Šis aiškinimas atitinka ir 19 straipsnio tekstą, ir tikslą užtikrinti pagal darbo sutartį ar savarankiškai dirbantiems
         asmenims gyvenamosios vietos ar buvimo valstybėje narėje prieigą prie jų sveikatos būklę atitinkančių slaugos paslaugų lygiomis
         sąlygomis, palyginti su prie šios valstybės narės socialinės apsaugos sistemos prisijungusiais asmenimis.

      51      Be to, remiantis Reglamento Nr. 1408/71 19 straipsnio 2 dalimi, šeimos nariai šio reglamento prasme kompetentingos valstybės
         sąskaita gauna išmokas natūra, kurias teikia jų gyvenamosios vietos įstaiga, atsižvelgdama į jai taikomų teisės aktų nustatytas
         ribas ir sąlygas (šiuo klausimu žr. 1995 m. birželio 8 d. Sprendimo Delavant, C‑451/93, Rink. p. I‑1545, 15 punktą).

      52      Iš šio sprendimo 46 punkto išplaukia, kad, atsižvelgiant į tai, jog Reglamento Nr. 1408/71 19 straipsniu ir 22 straipsnio
         1 dalies b punktu sukurti mechanizmai yra panašūs, tas pats iš principo galioja ir apdraustiesiems, kuriems taikoma pastaroji
         nuostata kartu su šio reglamento 22 straipsnio 3 dalimi.

      53      Taigi dėl to, ar pagrindinėje byloje būtų taikytinas Reglamento Nr. 1408/71 19 straipsnis, ar 22 straipsnio 1 dalies b punktas,
         reikia pažymėti, kad pagal viena ar kita iš šių nuostatų sukurtus mechanizmus, jei atitinkamo socialiniu draudimu apdrausto
         asmens gyvenamosios vietos valstybės narės teisės normose nėra numatytas išmokų natūra teikimas draudiminiam įvykiui, kuriam
         reikalaujama šių išmokų, padengti, pats Reglamentas Nr. 1408/71 nereikalauja, kad šios išmokos už kompetentingos valstybės
         narės ribų būtų teikiamos pačios kompetentingos įstaigos arba jos sąskaita.

      54      Tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė pagrindinėje byloje, Reglamento Nr. 1612/68 10 straipsnis, paminėtas šiame prejudiciniame
         klausime, negali turėti įtakos šiam išaiškinimui.

      55      Tačiau, priešingai nei teigia Vokietijos ir Norvegijos vyriausybės bei Komisija, Reglamento Nr. 1408/71 19 ir 22 straipsniai
         negali būti aiškinami taip, kad gyvenimo kitoje nei kompetentingoji valstybėje narėje atveju socialiniu draudimu apdrausto
         asmens prieigą prie išmokų natūra reglamentuoja vien gyvenamosios vietos valstybės narės teisės aktai, ir todėl, jeigu šios
         valstybės narės nenumato išmokų natūra teikimo draudiminiam įvykiui, kuriam reikalaujama šių išmokų, padengti, šios nuostatos
         lemia, kad kompetentinga įstaiga negali suteikti tokių išmokų natūra.

      56      Jeigu Reglamentas Nr. 1408/71 būtų aiškinamas kaip draudžiantis valstybei narei suteikti dirbantiems asmenims arba jų šeimos
         nariams platesnę socialinę apsaugą, nei išplaukia iš šio reglamento, būtų vienu metu pažeisti ir Reglamento Nr. 1408/71 tikslas,
         ir EB 42 straipsnio paskirtis bei ribos (šiuo klausimu žr. 1980 m. sausio 10 d. Sprendimo Jordens‑Vosters, 69/79, Rink. p. 75, 11 punktą; 1988 m. liepos 5 d. Sprendimo Borowitz, 21/87, Rink. p. 3715, 24 punktą bei 2008 m. gegužės 20 d. Sprendimo Bosmann, C‑352/06, Rink. p. I‑3827, 27–29 ir 33 punktus).

      57      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad jeigu, skirtingai nei kompetentingos valstybės
         socialinės apsaugos sistema, valstybės narės, kurioje gyvena slaugos reikalingas asmuo, apdraustas kaip pagal darbo sutartį
         ar savarankiškai dirbančio asmens šeimos narys pagal Reglamentą Nr. 1408/71, socialinės apsaugos sistema nenumato išmokų natūra
         teikimo tokiose slaugos poreikio situacijose, kaip antai šio asmens padėtis, šio reglamento 19 straipsnis arba 22 straipsnio
         1 dalies b punktas savaime nereikalauja, kad tokios išmokos kompetentingos įstaigos arba jos sąskaita būtų teikiamos už kompetentingos
         valstybės ribų.

       Dėl antrojo klausimo
      58      Savo antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas tuo atveju, jei išmokas natūra kaip pagal darbo
         sutartį ar savarankiškai dirbančių asmenų šeimos nariai apdraustiems asmenims, kurie atsiduria slaugos poreikio situacijoje,
         kaip antai P. von Chamier-Glisczinski, numato kompetentingos valstybės, tačiau nenumato gyvenamosios vietos valstybės narės
         socialinio draudimo sistema, nori sužinoti, ar EB 18, EB 39 arba EB 49 straipsniai tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė
         pagrindinėje byloje, draudžia tokį reglamentavimą, koks įtvirtintas SGB XI 34 straipsnyje, kuriuo remdamasi kompetentinga
         įstaiga, neatsižvelgiant į Reglamento Nr. 1408/71 19 straipsniu arba prireikus 22 straipsnio 1 dalies b punktu sukurtus mechanizmus
         ir neribotam laikui, atsisako apmokėti su buvimu kitoje valstybėje narėje esančiuose slaugos namuose susijusias išlaidas iki
         sumos, lygios išmokoms, kurias šis asmuo būtų turėjęs teisę gauti, jeigu tokia pati slauga jam būtų suteikta kompetentingoje
         valstybėje esančiuose licencijuotuose slaugos namuose.

      59      Pareiškėja pagrindinėje byloje mano, kad, remiantis EB 39 straipsniu, išmokos natūra, skirtos slaugos draudimu apdraustojo
         asmens slaugai, bent jau piniginės kompensacijos arba tiesioginio gautų paslaugų išlaidų apmokėjimo forma turi būti suteikiamos
         ir kitose valstybėse narėse nei Vokietijos Federacinė Respublika iki Vokietijos tarifų ribos.

      60      Vokietijos vyriausybė, atvirkščiai, tvirtina, kad lygiai taip pat, kaip sutartis nereikalauja, remiantis pirminę teisę atitinkančiu
         aiškinimu, pakeisti išvestinės teisės taisyklę dėl draudimo eksportuoti išmokas natūra tam tikrais atvejais, pirminėje teisėje
         nėra tiesioginio teisinio pagrindo, kuris galėtų papildyti ar pakeisti šią taisyklę.

      61      Norvegijos vyriausybė savo ruožtu atkreipia dėmesį į slaugos namuose teikiamų paslaugų ypatumus ir tuo remdamasi teigia, kad
         pagrindinėje byloje, remiantis EB 39 arba EB 49 straipsniais, nėra jokios teisės į tiesioginį tam tikrų su šiomis paslaugomis
         susijusių išlaidų apmokėjimą.

      62      Galiausiai Komisija teigia, kad, atsižvelgiant į tai, jog tokias situacijas, kaip antai  pagrindinėje byloje, reglamentuoja
         Reglamentas Nr. 1408/71, pasiremti pirmine teise šioje byloje būtų galima tik reikšmingų šio reglamento nuostatų neteisėtumo
         atveju. Tačiau pirminės teisės atžvilgiu šios nuostatos nėra negaliojančios. Šiame reglamente įtvirtintos kolizinės arba koordinavimo
         taisyklės yra reikalingos, siekiant išvengti išmokų kumuliacijos, ir pateisinamos praktiniais sumetimais.

      63      Pirmiausia primintina, kad ir iš teismo praktikos ir iš EB 152 straipsnio 5 dalies išplaukia, jog Bendrijos teisė nedaro įtakos
         valstybių narių kompetencijai tvarkyti savo socialinės apsaugos sistemas ir visų pirma įtvirtinti nuostatas, skirtas organizuoti
         ir teikti sveikatos paslaugas ir sveikatos priežiūrą (2009 m. kovo 10 d. Sprendimo Hartlauer, C‑169/07, Rink. p. I‑0000, 29 punktas ir ten nurodyta teismo praktika). Taigi, nesant suderinimo Bendrijos lygmeniu, būtent
         kiekvienos valstybės narės teisės aktai turi nustatyti išmokų socialinės apsaugos srityje skyrimo sąlygas. Vis dėlto naudodamosi
         šia kompetencija valstybės narės turi laikytis Bendrijos teisės (žr., be kita ko, 2001 m. liepos 12 d. Sprendimo Smits ir Peerbooms, C‑157/99, Rink. p. I‑5473, 44–46 punktus bei 2004 m. kovo 18 d. Sprendimo Leichtle, C‑8/02, Rink. p. I‑2641, 29 punktą ir ten nurodytą teismo praktiką), ypač EB sutarties nuostatų, susijusių su laisve teikti
         paslaugas (žr. 2007 m. balandžio 19 d. Sprendimo Stamatelaki, C‑444/05, Rink. p. I‑3185, 23 punktą), laisvu darbuotojų judėjimu (žr. 2008 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Petersen, C‑228/07, Rink. p. I‑0000, 42 punktą) arba kiekvienam Sąjungos piliečiui suteikiama laisve judėti ir apsigyventi valstybių
         narių teritorijoje (žr. 2000 m. lapkričio 23 d. Sprendimo Elsen, C‑135/99, Rink. p. I‑10409, 33 punktą ir 2008 m. vasario 21 d. Sprendimo Klöppel, C‑507/06, Rink. p. I‑943, 16 punktą).

      64      Be to, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad atsižvelgiant į didelę diskreciją, kuria Taryba disponuoja rinkdamasi geriausiai
         EB 42 straipsnio tikslus pasiekti tinkančias priemones (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 1999 m. balandžio 20 d. Sprendimo Nijhuis, C‑360/97, Rink. p. I‑1919, 30 punktą), priimdama Reglamentą Nr. 1408/71 ji iš principo įvykdė savo pareigas, išplaukiančias
         iš EB 42 straipsniu pavestos užduoties sukurti sistemą, leidžiančią darbuotojams įveikti kliūtis, kurios gali atsirasti dėl
         socialinės apsaugos srityje priimtų nacionalinių taisyklių (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 1995 m. lapkričio 22 d. Sprendimo
         Vougioukas, C‑443/93, Rink. p. I‑4033, 30 punktą; minėto sprendimo Molenaar 14 punktą ir 2004 m. gruodžio 16 d. Sprendimo My, C‑293/03, Rink. p. I‑12013, 34 punktą). Šioje procedūroje nebuvo tvirtinama, kad 19 arba 22 straipsniai, arba bet kuri kita
         Reglamento Nr. 1408/71 nuostata negaliotų tokioms situacijoms, dėl kurių vyksta ginčas pagrindinėje byloje, ir Teisingumo
         Teismui taip pat nebuvo pateiktas nė vienas argumentas, kuris leistų manyti, kad taip galėtų būti.

      65      Kaip matyti iš šio sprendimo 50 punkto, atitinkamai Reglamento Nr. 1408/71 19 ir 22 straipsniais sukurti mechanizmai atspindi
         Bendrijos teisės aktų leidėjo norą suteikti pirmenybę tokiam sprendimui, pagal kurį, kalbant apie natūra suteikiamas ligos
         išmokas, apdraustieji asmenys savo gyvenamosios vietos ar buvimo valstybėje narėje gali gauti prieigą prie jų sveikatos būklę
         atitinkančių slaugos paslaugų lygiomis sąlygomis, palyginti su prie šios valstybės narės socialinės apsaugos sistemos prisijungusiais
         asmenimis (šiuo klausimu dėl Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio taip pat žr. 2003 m. liepos 3 d. Sprendimo van der Duin ir ANOZ Zorgverzekeringen, C‑156/01, Rink. p. I‑7045, 50 punktą ir 2005 m. balandžio 12 d. Sprendimo Keller, C‑145/03, Rink. p. I‑2529, 45 punktą). Teisinga, kad, remiantis Reglamento Nr. 1408/71 36 straipsniu, gyvenimo už kompetentingos
         valstybės ribų atveju išmokos natūra, kurias, be kita ko, remdamasi šio reglamento 19 ir 22 straipsniais gyvenamosios vietos
         įstaiga suteikė kompetentingos įstaigos sąskaita, turi būti visiškai kompensuotos pastarosios įstaigos. Tačiau, naudodamasis
         savo didele diskrecijos laisve, Bendrijos teisės aktų leidėjas galėjo pagrįstai nuspręsti, be kita ko, atsižvelgdamas į galimą
         būtinybę gauti skubias medicinos paslaugas už kompetentingos valstybės ribų, nereikalauti gyvenamosios vietos įstaigos, nepaisant
         kylančių praktinių ir administracinių sunkumų, teikti išmokas natūra pagal kompetentingos įstaigos taikytinus teisės aktus,
         kurios nebūtinai yra žinomos gyvenamosios vietos įstaigai.

      66      Tokiomis aplinkybėmis, atsakant į pirmąjį prejudicinį klausimą, Teisingumo Teismo pateiktas Reglamento Nr. 1408/71 išaiškinimas
         turi būti interpretuojamas neatsižvelgiant į galimą pirminės teisės nuostatų taikymą (žr. pagal analogiją minėto sprendimo
         Acereda Herrera 38 punktą). Tai, kad tam tikra nacionalinė priemonė gali atitikti išvestinės teisės akto, šiuo atveju – Reglamento Nr. 1408/71,
         nuostatą, nebūtinai reiškia, kad ši priemonė nevertintina pagal Sutarties nuostatas (šiuo klausimu žr. 1998 m. balandžio 28 d.
         Sprendimo Kohll, C‑158/96, Rink. p. I‑1931, 25 punktą ir 2006 m. gegužės 16 d. Sprendimo Watts, C‑372/04, Rink. p. I‑4325, 47 punktą). Iš to išplaukia, kad galimybė taikyti Reglamento Nr. 1408/71 19 ar 22 straipsnius
         tokiai situacijai, kokia susiklostė pagrindinėje byloje, savaime nepanaikina galimybės, jog suinteresuotasis asmuo pagal pirminę
         teisę gali reikalauti apmokėti tam tikras išlaidas, susijusias su kitoje valstybėje narėje esančiuose slaugos namuose suteikta
         slauga, kitokiomis sąlygomis nei numatyta minėtuose straipsniuose (pagal analogiją žr. 2001 m. liepos 12 d. Sprendimo Vanbraekel ir kt., C‑368/98, Rink. p. I‑5363, 37–53 punktus bei minėto sprendimo Watts 48 punktą).

      67      Nagrinėjamoje byloje, atsižvelgiant į šio sprendimo 21–30 punktuose aprašytas bylos aplinkybes, pirmiausia reikia patikrinti,
         ar tokia situacija, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, tikrai patenka į antrajame prejudiciniame klausime nurodytų nuostatų,
         t. y. EB 18, EB 39 ir EB 49 straipsnių, taikymo sritį. Šiuo atžvilgiu Vokietijos ir Norvegijos vyriausybės bei Komisija, atsižvelgdamos
         į nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą bei atsakymuose į šio sprendimo 22 punkte minėtą prašymą pateikti paaiškinimus
         aprašytas faktines aplinkybes, išreiškia abejones dėl EB 39 ir EB 49 straipsnių taikymo. Be to, Norvegijos vyriausybė bei
         Komisija mano, kad Teisingumo Teismas neturėtų atsakyti į šį klausimą, atsižvelgdamas į EB 18 straipsnį.

      68      Pirmiausia, kalbant apie EB 39 straipsnio taikymą, reikia priminti, kad Bendrijos teisėje nėra vienos sąvokos ,,darbuotojas“
         ir ji skiriasi pagal sritį, kurioje taikoma (žr., be kita ko, 2005 m. birželio 7 d. Sprendimo Dodl ir Oberhollenzer, C‑543/03, Rink. p. I‑5049, 27 punktą). Pavyzdžiui, EB 39 straipsnyje ir Reglamente Nr. 1612/68 vartojama darbuotojo sąvoka
         nebūtinai atitinka galiojančiąją EB 42 straipsnio ir Reglamento Nr. 1408/71 srityje (šiuo klausimu žr. 1998 m. gegužės 12 d.
         Sprendimo Martínez Sala, C‑85/96, Rink. p. I‑2691, 31, 32, 35 ir 36 punktus).

      69      Kiek tai susiję su EB 39 straipsniu, pagal nusistovėjusią teismo praktiką „darbuotojo“ sąvoka pagal šią nuostatą yra Bendrijos
         terminas, kuris neturi būti aiškinamas siaurai. Darbuotoju turi būti laikomas bet kuris asmuo, užsiimantis realia ir faktine
         veikla, išskyrus tokios mažos apimties veiklą, kuri laikytina nereikšminga ir pagalbine. Pagal šią teismo praktiką darbo santykių
         požymis yra tas, kad asmuo tam tikrą laiką kito asmens naudai ir jo vadovaujamas vykdo veiklą, už kurią gauna atlyginimą (žr.,
         be kita ko, 1986 m liepos 3 d. Sprendimo Lawrie-Blum, 66/85, Rink. p. 2121, 16 ir 17 punktus ir minėtų sprendimų Trojani 15 punktą bei Petersen 45 punktą).

      70      Iš teismo praktikos taip pat išplaukia, kad valstybės narės piliečiai, ieškantys darbo kitoje valstybėje narėje, taip pat
         patenka į EB 39 straipsnio taikymo sritį (šiuo klausimu žr. 1991 m. vasario 26 d. Sprendimo Antonissen, C‑292/89, Rink. p. I‑745, 12 ir 13 punktus; minėto sprendimo Martínez Sala 32 punktą; 2004 m. kovo 23 d. Sprendimo Collins, C‑138/02, Rink. p. I‑2703, 57 punktą; minėto sprendimo Ioannidis 21 punktą bei 2009 m. birželio 4 d. Sprendimo Vatsouras ir Koupatanze, C‑22/08 ir C‑23/08, Rink. p. I‑0000, 36 punktą).

      71      Teisinga, jog P. von Chamier‑Glisczinski sutuoktinis patvirtino, kad DAK priimant šio sprendimo 25 ir 28 punktuose nurodytus
         sprendimus jis ieškojo darbo Austrijoje ir todėl jo žmonos, kaip šeimos narės, situacija pateko į EB 39 straipsnio taikymo
         sritį.

      72      Vis dėlto, kaip matyti iš šio sprendimo 26, 27 ir 29 punktų, Teisingumo Teismas neturi jokios šį tvirtinimą pagrindžiančios
         informacijos. Kaip minėta šio sprendimo 27 punkte, duomenys, kuriuos ieškovė pagrindinėje byloje pateikė šio sprendimo 22 punkte
         minėtame rašte bei per teismo posėdį, nėra visiškai nuoseklūs ir veikiau leidžia manyti, kad DAK priimant aptariamus sprendimus
         P. von Chamier‑Glisczinski sutuoktinis, bandydamas perimti Austrijoje esančią įmonę ir kartu pasilikęs gyvenamąją vietą Vokietijoje,
         nesinaudojo EB 39 straipsniu garantuojama judėjimo laisve.

      73      Šiomis sąlygomis EB 39 straipsnis negali būti taikomas šioje pagrindinėje byloje.

      74      Be to, dėl EB 49 straipsnio pirmiausia pažymėtina, kad Sutartyje nėra nė vienos nuostatos, leidžiančios abstrakčiai nustatyti
         trukmę ir dažnumą, nuo kurių tam tikros paslaugos ar paslaugos rūšies tiekimas kitoje valstybėje narėje nebegali būti laikomas
         paslaugų teikimu EB sutarties prasme. Taigi „paslaugos“ sąvoka Sutarties prasme gali apimti įvairiausias paslaugas, įskaitant
         tas, kurios teikiamos pakankamai ilgą laiką ar net kelerius metus (šiuo klausimu žr. 2003 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Schnitzer, C‑215/01, Rink. p. I‑14847, 30 ir 31 punktus bei 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Komisija prieš Portugaliją, C‑171/02, Rink. p. I‑5645, 26 punktą).

      75      Vis dėlto iš teismo praktikos išplaukia, kad Sutarties nuostatos, reglamentuojančios laisvę teikti paslaugas, netaikomos valstybės
         narės piliečiui, kuris nuolatiniam laikui ar bent jau be numatyto apribojimo įkuria savo pagrindinę gyvenamąją vietą kitoje
         valstybėje narėje, kad šį neapibrėžtą laiką gautų ten paslaugas (šiuo klausimu žr. 1988 m. spalio 5 d. Sprendimo Steymann, 196/87, Rink. p. 6159, 17 punktą; minėto sprendimo Trojani 28 punktą; 2004 m. spalio 19 d. Sprendimo Zhu ir Chen, C‑200/02, Rink. p. I‑9925, 22 punktą, o slaugos namų klausimu – 1997 m. birželio 17 d. Sprendimo Sodemare ir kt., C‑70/95, Rink. p. I‑3395, 38 punktą).

      76      Nagrinėjamu atveju, remiantis šio sprendimo 22–24 ir 26 punktuose išdėstyta informacija, matyti, kad P. von Chamier‑Glisczinski
         nebuvo įsikūrusi Austrijoje, kad būtų laikinai slaugoma slaugos namuose, į kuriuos buvo priimta. Iš šios informacijos išplaukia,
         kad ji nuolatiniam laikui, nenustačiusi numatomo trukmės apribojimo, buvo įkūrusi savo gyvenamąją vietą šioje valstybėje narėje.

      77      Tokiomis sąlygomis, kaip tvirtina Vokietijos, Norvegijos vyriausybės ir Komisija, nagrinėjant šį prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą EB 49 straipsnis negali būti taikomas.

      78      Atsižvelgiant į šio sprendimo 73 ir 76 punktuose padarytas išvadas dėl galimybės taikyti EB 39 ir 49 straipsnius, reikia priminti,
         kad P. von Chamier‑Glisczinski, kaip Vokietijos pilietė, pagal EB 17 straipsnio 1 dalį bet kuriuo atveju naudojasi Sąjungos
         pilietės statusu.

      79      Išvykdama į Austriją ir ten įsikurdama ji pasinaudojo teisėmis, kurias jai suteikia EB 18 straipsnio 1 dalis. Taigi tokia
         situacija kaip jos patenka į Sąjungos piliečių teisės laisvai judėti ir apsigyventi kitos valstybės narės nei tos, kurios
         piliečiai jie yra, teritorijoje taikymo sritį.

      80      Šiomis sąlygomis pagrindinėje byloje susiklosčiusią situaciją reikia vertinti atsižvelgiant į teises, kurias toks slaugos
         reikalingas asmuo, kaip antai P. von Chamier‑Glisczinski, kaip Sąjungos pilietis, galėjo kildinti iš EB 18 straipsnio 1 dalies.

      81      Pagal šią nuostatą kiekvienas Sąjungos pilietis turi teisę laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje laikydamasis
         Sutartyje ir jai įgyvendinti priimtose nuostatose nustatytų apribojimų bei sąlygų.

      82      Šiuo atžvilgiu iš teismo praktikos išplaukia, kad Sutartyje numatytos galimybės Sąjungos piliečių laisvo judėjimo srityje
         nebūtų visiškai veiksmingos, jei valstybės narės pilietį nuo pasinaudojimo jomis būtų galima atgrasyti sudarant kliūtis apsigyventi
         kitoje valstybėje narėje jo kilmės valstybės teisės aktais, baudžiančiais jį vien dėl to, kad pasinaudojo minėtomis galimybėmis
         (žr. 2007 m. spalio 23 d. Sprendimo Morgan ir Bucher, C‑11/06 ir C‑12/06, Rink. p. I‑9161, 26 punktą ir ten nurodytą teismo praktiką bei 2008 m. gruodžio 4 d. Sprendimo Zablocka‑Weyhermüller, C‑221/07, Rink. p. I‑0000, 34 punktą ir ten nurodytą teismo praktiką).

      83      Visiškai teisinga, kad nagrinėjamu atveju P. von Chamier-Glisczinski, persikėlusi į Austrijoje esančius slaugos namus be leidimo
         pagal SGB XI 72 straipsnį, kiek tai susiję su šioje nuostatoje numatytomis išmokomis natūra, atsidūrė nepalankesnėje padėtyje
         nei tuo atveju, jeigu būtų paprašiusi visiškai stacionarios slaugos minėto teisės akto 46 straipsnio prasme licencijuotuose
         Vokietijoje esančiuose slaugos namuose.

      84      Tačiau, kadangi EB 42 straipsnyje numatytas valstybių narių teisės aktų koordinavimas, o ne derinimas, ši teisės nuostata
         neturi įtakos materialiesiems ir procedūriniams atskirų valstybių narių socialinės apsaugos sistemų skirtumams ir dėl to prie
         jų prisijungusių asmenų teisėms (darbuotoju judėjimo srityje šiuo klausimu žr. 1986 m. sausio 15 d. Sprendimo Pinna, 41/84, Rink. p. 1, 20 punktą; 1997 m. sausio 30 d. Sprendimo Jaeck, C-340/94, Rink. p. I‑461, 18 punktą bei 1997 m. sausio 30 d. Sprendimo Hervein ir Hervillier, C‑221/95, Rink. p. I‑609, 16 punktą).

      85      Tokiomis sąlygomis EB 18 straipsnio 1 dalis negali garantuoti apdraustajam, kad jo persikėlimas į kitą valstybę narę išliks
         neutralus socialinės apsaugos atžvilgiu, be kita ko, kiek tai susiję su ligos išmokomis (šiuo klausimu pagal analogiją su
         EB 39 straipsniu žr. 2002 m. kovo 19 d. Sprendimo Hervein ir kt., C‑393/99 ir C‑394/99, Rink. p. I‑2829, 51 punktą bei 2006 m. kovo 9 d. Sprendimo Piatkowski, C‑493/04, Rink. p. I‑2369, 34 punktą). Kaip pažymi Komisija, atsižvelgiant į esančius valstybių narių sistemų ir teisės
         aktų šioje srityje skirtumus, toks persikėlimas konkrečiu atveju suinteresuotajam asmeniui gali būti daugiau ar mažiau palankus
         arba nepalankus, nelygu pagal Reglamentą Nr. 1408/71 taikytinų nacionalinės teisės nuostatų kombinacija.

      86      Šitaip situacija, kurioje persikėlusi į Austrijoje esančius slaugos namus atsidūrė P. von Chamier-Glisczinski, išplaukė veikiau
         iš bendro Vokietijos ir Austrijos teisės aktų slaugos poreikio rizikos srityje taikymo, remiantis Reglamentu Nr. 1408/71,
         o ne iš SGB XI 34 straipsnyje nustatyto reglamentavimo. Jeigu tokiais slaugos poreikio, kaip antai suinteresuotojo asmens,
         atvejais Austrijos teisės aktuose būtų numatytos išmokos natūra, remiantis šiuo reglamentu, jas privalėtų suteikti gyvenamosios
         vietos įstaiga, kad ir koks būtų Vokietijos teisės aktų turinys šiuo klausimu, ir kompetentinga įstaiga būtų atlyginusi šiai
         įstaigai išlaidas pagal aptariamo reglamento 36 straipsnį.

      87      Šiomis sąlygomis, kadangi Vokietijos Federacinė Respublika ir Austrijos Respublika gali laisvai nustatyti savo sveikatos draudimo
         sistemas, viena iš šių sistemų negali būti laikoma diskriminacijos ar nepalankios padėties priežastimi vien dėl to, kad ji
         turi nepalankių pasekmių tuomet, kai, remiantis pagal EB 42 straipsnį sukurtais koordinavimo mechanizmais, ji taikoma kartu
         su kitos valstybės narės sistema.

      88      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad jeigu, skirtingai nei kompetentingos valstybės
         socialinės apsaugos sistema, valstybės narės, kurioje gyvena slaugos reikalingas asmuo, apdraustas kaip pagal darbo sutartį
         ar savarankiškai dirbančio asmens šeimos narys pagal Reglamentą Nr. 1408/71, socialinės apsaugos sistema nenumato išmokų natūra
         tam tikrose slaugos poreikio situacijose, tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė pagrindinėje byloje, EB 18 straipsnis nedraudžia
         tokio reglamentavimo, koks įtvirtintas SGB XI 34 straipsnyje, kuriuo remdamasi kompetentinga įstaiga, neatsižvelgiant į šio
         reglamento 19 straipsniu arba prireikus 22 straipsnio 1 dalies b punktu sukurtus mechanizmus ir neribotam laikui, atsisako
         apmokėti su buvimu gyvenamosios vietos valstybėje narėje esančiuose slaugos namuose susijusias išlaidas iki sumos, lygios
         išmokoms, kurias šis asmuo būtų turėjęs teisę gauti, jeigu tokia pati slauga jam būtų suteikta kompetentingoje valstybėje
         esančiuose licencijuotuose slaugos namuose.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      89      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Jeigu, skirtingai nei kompetentingos valstybės socialinės apsaugos sistema, valstybės narės, kurioje gyvena slaugos reikalingas
            asmuo, apdraustas kaip pagal darbo sutartį ar savarankiškai dirbančio asmens šeimos narys pagal 1971 m. birželio 14 d. Tarybos
            reglamentą (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir jų šeimos
            nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeistą ir atnaujintą 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97,
            iš dalies pakeistu 2001 m. birželio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1386/2001, socialinės apsaugos
            sistema nenumato išmokų natūra teikimo tokiose slaugos poreikio situacijose, kaip antai šio asmens padėtis, šio reglamento
            19 straipsnis arba 22 straipsnio 1 dalies b punktas savaime nereikalauja, kad tokios išmokos kompetentingos įstaigos arba
            jos sąskaita būtų teikiamos už kompetentingos valstybės ribų.
      2.      Jeigu, skirtingai nei kompetentingos valstybės socialinės apsaugos sistema, valstybės narės, kurioje gyvena slaugos reikalingas
            asmuo, apdraustas kaip pagal darbo sutartį ar savarankiškai dirbančio asmens šeimos narys pagal Reglamentą Nr. 1408/71, iš
            dalies pakeistą ir atnaujintą Reglamentu Nr. 118/97, iš dalies pakeistu Reglamentu Nr. 1386/2001, socialinės apsaugos sistema
            nenumato išmokų natūra tam tikrose slaugos poreikio situacijose, tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė pagrindinėje byloje,
            EB 18 straipsnis nedraudžia tokio reglamentavimo, koks įtvirtintas Socialinio kodekso (Sozialgesetzbuch) XI knygos 34 straipsnyje,
            kuriuo remdamasi kompetentinga įstaiga, neatsižvelgiant į šio reglamento 19 straipsniu arba prireikus 22 straipsnio 1 dalies
            b punktu sukurtus mechanizmus ir neribotam laikui, atsisako apmokėti su buvimu gyvenamosios vietos valstybėje narėje esančiuose
            slaugos namuose susijusias išlaidas iki sumos, lygios išmokoms, kurias šis asmuo būtų turėjęs teisę gauti, jeigu tokia pati
            slauga jam būtų suteikta kompetentingoje valstybėje esančiuose licencijuotuose slaugos namuose.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


2003 m. sausio 23 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Serena Angioli prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Ieškinys dėl panaikinimo. # Byla T-53/00.


title: 2012 m. liepos 5 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Josef Geistbeck ir Thomas Geistbeck prieš Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH.#Bundesgerichtshof prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Intelektinė ir pramoninė nuosavybė – Augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje sistema – Reglamentas (EB) Nr. 2100/94 – Ūkininkams taikoma išlyga – Sąvoka „tinkamas atlyginimas“ – Patirtos žalos atlyginimas – Pažeidimas.#Byla C‑509/10.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. liepos 5 d. (
            *1
         )
      „Intelektinė ir pramoninė nuosavybė — Augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje sistema — Reglamentas (EB) Nr. 2100/94 — Ūkininkams taikoma išlyga — Sąvoka „tinkamas atlyginimas“ — Patirtos žalos atlyginimas — Pažeidimas“
      Byloje C-509/10
      dėl Bundesgerichtshof (Vokietija) 2010 m. rugsėjo 30 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2010 m. spalio 26 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Josef Geistbeck,

         Thomas Geistbeck

      prieš

         Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai A. Borg Barthet, E. Levits (pranešėjas), J.-J. Kasel ir M. Berger,
      generalinis advokatas N. Jääskinen,
      posėdžio sekretorius K. Malacek, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. sausio 18 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               J. ir T. Geistbeck, atstovaujamų Rechtsanwälte J. Beismann ir M. Miersch,

               —

                  Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH, atstovaujamos Rechtsanwälte K. von Gierke ir C. von Gierke,

               —

               Graikijos vyriausybės, atstovaujamos X. Basakou ir A.-E. Vassilopoulou,

               —

               Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos F. Díez Moreno,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos B. Schema, F. Wilman ir M. Vollkommer,

         – susipažinęs su 2012 m. kovo 29 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1994 m. liepos 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2100/94 dėl augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje (OL L 227, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 16 t. p. 390) ir 1995 m. liepos 24 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1768/95, įgyvendinančio Tarybos reglamento (EB) Nr. 2100/94 dėl augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje 14 straipsnio 3 dalyje numatytos žemės ūkio išimties taisykles (OL L 173, p. 14; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 18 t., p. 63), iš dalies pakeisto 1998 m. gruodžio 3 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 2605/98 (OL L 328, p. 6; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 24 t., p. 162, toliau – Reglamentas Nr. 1768/95), kai kurių nuostatų išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp ūkininkų J. ir T. Geistbeck ir Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH (toliau – STV), atstovaujančios saugomų augalų veislių Kuras, Quarta, Solara ir Marabel savininkų interesams, dėl to, kad ieškovai pagrindinėje byloje neišsamiai deklaravo, kad augina šias veisles.

         Teisinis pagrindas

         Reglamentas Nr. 2100/94

               3

               Pagal Reglamento Nr. 2100/94 11 straipsnį teisę į augalų veislių teisinę apsaugą Bendrijoje turi „selekcininkas“, t. y. „tą veislę sukūręs arba atradęs ir išskyręs asmuo arba jo teisių perėmėjas“.

               4

               Šio reglamento 13 straipsnyje „Augalų veislių teisinės apsaugos savininko Bendrijoje teisės ir draudžiami veiksmai“ nustatyta:
               „1.   Augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje poveikį sudaro augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje savininko ar savininkų, toliau vadinamų „savininku“, teisė atlikti 2 dalyje nustatytus veiksmus.
               2.   Nepažeidžiant 15 ir 16 straipsnių nuostatų, savininko leidimas yra būtinas, kad su saugomos augalų veislės dauginamąja medžiaga arba saugomos veislės surinkta augaline medžiaga, toliau bendrai vadinamomis „medžiaga“, būtų galima atlikti šiuos veiksmus:

                        a)

                        gaminti ar dauginti (veisti);

                  <…>
               Savo leidimą savininkas gali susieti su sąlygomis ir apribojimais.
               <…>“

               5

               Šio reglamento 14 straipsnio „Nukrypimas nuo augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje“ 1 dalyje nustatyta:
               „Nepaisant 13 straipsnio 2 dalies nuostatų ir siekiant užtikrinti žemės ūkio gamybą, ūkininkams leidžiama dauginimo tikslais lauke savo ūkyje naudoti augalinę medžiagą, gautą nuėmus derlių, išskyrus hibridinės ar sintetinės veislės, kuriai yra taikoma augalų veislių teisinė apsauga Bendrijoje, dauginamąją medžiagą.“

               6

               Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalyje numatyta:
               „Siekiant, kad įsigaliotų 1 dalyje nurodytas nukrypimas ir kad būtų apsaugoti teisėti selekcininko ir ūkininko interesai, prieš įsigaliojant šiam reglamentui, sąlygos pagal 114 straipsnį priimtose įgyvendinimo taisyklėse turi būti nustatytos remiantis šiais kriterijais:
               <…>

                        —

                        iš smulkių ūkininkų nereikalaujama mokėti jokio selekcinio mokesčio [atlygio] savininkui; <…>

                  <…>

                        —

                        iš kitų ūkininkų reikalaujama mokėti savininkui teisėtą selekcinį mokestį [teisingą atlygį], kuris yra gerokai mažesnis už tos pačios veislės dauginamosios medžiagos, auginamos tame pačiame plote, licencinį mokestį; faktiškas selekcinio mokesčio [teisingo atlygio] dydis laikui bėgant gali svyruoti atsižvelgiant į tai, kokiu mastu ta veislė bus naudojama pagal 1 dalyje nurodytą nukrypimą,

                  <…>

                        —

                        reikalingą informaciją savininkams jų prašymu teikia ūkininkai ir perdirbimo paslaugų teikėjai; <…>.“

               7

               Šio reglamento 94 straipsnyje, susijusiame su civiliniais ieškiniais, kuriuos galima pareikšti tuo atveju, kai augalų veislės naudojimas yra pažeidimas, nustatyta:
               „1.   Kiekvienam asmeniui, kuris:

                        a)

                        neturėdamas teisės atlikti veiksmus su veisle, kuriai yra suteikta teisinė apsauga Bendrijoje, atlieka vieną iš 13 straipsnio 2 dalyje nurodytų veiksmų
                        <…>

                  savininkas gali pareikšti ieškinį dėl tokio pažeidimo [nutraukimo] arba reikalauti tinkamo žalos atlyginimo [tinkamo atlyginimo], arba ir dėl vieno, ir dėl kito.
               2.   Kiekvienas asmuo, kuris veikia tyčia ar dėl neatsargumo, privalo atlyginti savininkui ir visą tolesnę dėl to veiksmo patirtą žalą. Nedidelio neatsargumo atvejais tokie reikalavimai gali būti sumažinti pagal tokio nedidelio neatsargumo laipsnį, bet jokiu būdu ne tokiu mastu, kad jie būtų mažesni už pažeidimą padariusio asmens iš to gautą naudą.“

               8

               Papildomas nacionalinės teisės taikymas pažeidimų srityje reglamentuojamas minėto reglamento 97 straipsnyje, kurio 1 dalyje nustatyta:
               „Jei pagal 94 straipsnį atsakingas asmuo dėl pažeidimo pasipelnė padarydamas žalą savininkui ar naudojimo teises turinčiam asmeniui, pagal 101 ar 102 straipsnius kompetentingi teismai dėl žalos atlyginimo taiko jų nacionalinę teisę, įskaitant privatinę tarptautinę teisę.“

         Reglamentas Nr. 1768/95

               9

               Reglamento Nr. 1768/95 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „1 straipsnyje nurodytas sąlygas įgyvendina tiek turėtojas [savininkas], atstovaujantis selekcininkui, tiek ūkininkas taip, kad apsaugotų teisėtus vienas kito interesus.“

               10

               Reglamento Nr. 1768/95 5 straipsnyje, kuriame įtvirtintos savininkui mokėtino atlygio taisyklės, nustatyta:
               „1.   Pagal pagrindinio reglamento 14 straipsnio 3 dalies ketvirtą įtrauką savininkui mokamo teisingo atlygio dydis gali būti sutarties tarp savininko ir atitinkamo ūkininko objektas.
               2.   Jeigu tokia sutartis nesudaryta arba netaikoma, atlygio dydis yra gerokai mažesnis negu mokestis, imamas tame pačiame rajone už žemiausios tos pačios veislės kategorijos, tinkamos oficialiai sertifikuoti, dauginamosios medžiagos gamybą, kuriai suteikta licencija.
               <…>
               5.   Jeigu 4 dalyje minimas susitarimas netaikomas 2 daliai, turi būti mokamas atlygis, lygus 50 % sumos, mokėtinos už dauginamosios medžiagos gamybą, kuriai suteikta licencija, kaip numatyta 2 dalyje.
               <…>“

               11

               Šio reglamento 14 straipsnio, kuriame reglamentuojama savininko vykdoma kontrolė, kaip ūkininkas vykdo savo pareigas, 1 dalyje numatyta:
               „Turėtojo [savininko] atliekamos kontrolės tikslu, remiantis pagrindinio reglamento 14 straipsnio nuostatomis, kaip nurodyta šiame reglamente, dėl ūkininko pareigų įgyvendinimo ūkininkas, turėtojo [savininko] prašymu, privalo:

                        a)

                        pateikti įrodymus, patvirtinančius informaciją, pateiktą pagal 8 straipsnį, parodydamas turimus susijusius dokumentus, kaip antai: prekyraščius, panaudotas etiketes arba bet kokias kitas atitinkamas priemones, reikalaujamas pagal 13 straipsnio 1 dalies a punktą – įrodymus, kurie susiję su:

                                 —

                                 trečiųjų asmenų suteikta turėtojo [savininko] veislės augalinių produktų apdorojimo sodinimui paslauga, arba

                                 —

                                 8 straipsnio 2 dalies e punkto atveju – turėtojo [savininko] veislės dauginamosios medžiagos tiekimu,

                           arba parodydamas žemę arba saugojimo patalpas;

                        b)

                        suteikti galimybę pasinaudoti ar susipažinti su įrodymu, reikalaujamu pagal 4 straipsnio 3 dalį arba 7 straipsnio 5 dalį.“

               12

               Pagal Reglamento Nr. 1768/95 18 straipsnį:
               „1.   Turėtojas [savininkas] gali iškelti bylą 17 straipsnyje nurodytam asmeniui, kad šis vykdytų savo pareigas pagal pagrindinio reglamento 14 straipsnio 3 dalį, kaip nurodyta šiame reglamente.
               2.   Jeigu šis asmuo pakartotinai ir tyčia nevykdė savo pareigų pagal pagrindinio reglamento 14 straipsnio 3 dalies ketvirtą įtrauką dėl to paties turėtojo [savininko] veislės arba veislių, atsakomybė atlyginti turėtojui [savininkui] už bet kokią tolesnę žalą remiantis pagrindinio reglamento 94 straipsnio 2 dalimi apima ne mažiau kaip vienkartinę išmoką, apskaičiuotą pagal keturgubą vidutinę sumą, kuri toje pačioje teritorijoje imama už atitinkamo minėtos augalų rūšies saugomų veislių dauginamosios medžiagos kiekio gamybą, kuriai suteikta licencija, nepažeidžiant kompensacijos už bet kokius didesnius nuostolius.“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               13

               Iš anksto pranešę STV, J. ir T. Geistbeck 2001–2004 m. augino saugomas veisles Kuras, Quarta, Solara ir Marabel. Tačiau atlikusi patikrinimą STV pripažino, kad realiai augintų augalų kiekis kai kada daugiau kaip tris kartus viršijo deklaruotą kiekį. Todėl STV pareikalavo sumokėti 4576,15 euro dydžio sumą, atitinkančią atlyginimą, kuris jai turėjo būti sumokėtas. Kadangi ieškovai pagrindinėje byloje sumokėjo tik pusę šios sumos, STV pareiškė ieškinį ir pareikalavo sumokėti likusią sumą ir atlyginti 141,05 euro ikiteisminės procedūros išlaidų.

               14

               Pirmosios instancijos teismas šį ieškinį patenkino. Apeliacinis skundas, kurį pateikė ieškovai pagrindinėje byloje, buvo atmestas. Taigi jie pateikė kasacinį skundą Bundesgerichtshof.

               15

               Remdamasis 2003 m. balandžio 10 d. Teisingumo Teismo sprendimu Schulin (C-305/00, Rink. p. I-3525), šis teismas mano, kad ūkininkas, tinkamai neįvykdęs savo pareigos teikti informaciją saugomos augalų veislės savininkui, negali remtis Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 1 dalimi ir jam gali būti pareikštas ieškinys dėl pažeidimo pagal to paties reglamento 94 straipsnį bei iš jo gali būti reikalaujama tinkamo atlyginimo.

               16

               Šiam teismui kilo klausimų dėl „tinkamo atlyginimo“, pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 1 dalį mokėtino saugomos teisės savininkui, ir pagal šio straipsnio 2 dalį mokėtino žalos atlyginimo apskaičiavimo būdo.

               17

               Tokio atlyginimo apskaičiavimo pagrindas galėtų būti vidutinis dydis mokesčio, kurio toje pačioje teritorijoje reikalaujama už tos pačios augalų veislės dauginamosios medžiagos gamybą pagal licenciją, arba atlygis, kuris būtų mokėtinas teisėto auginimo atveju pagal Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies ketvirtą įtrauką, aiškinamą atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1768/95 5 straipsnio 5 dalį (toliau – atlygis už teisėtą auginimą).

               18

               Pirmuoju atveju pažeidėjas turėtų sumokėti vidutinio dydžio mokestį, kurio tarifai ir sąlygos sutaptų su taikomais tretiesiems asmenims, o antruoju atveju jis galėtų pasinaudoti ūkininkams skirtu lengvatiniu tarifu, t. y. 50 % už dauginamosios medžiagos gamybą pagal licenciją mokėtinos sumos.

               19

               Šiomis aplinkybėmis Bundesgerichtshof nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar „tinkamas atlyginimas“, kurį ūkininkas pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 1 dalį turi sumokėti augalų veislių teisinės apsaugos savininkui Bendrijoje, nes panaudojo auginant gautą saugomos augalų veislės dauginamąją medžiagą ir neįvykdė Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalyje ir Reglamento Nr. 1768/95 8 straipsnyje nustatytų įpareigojimų, turi būti apskaičiuojamas pagal vidutinį toje pačioje teritorijoje mokėtino mokesčio už atitinkamos saugomos augalų veislės dauginamosios medžiagos kiekio pagaminimą pagal licenciją dydį, ar vis dėlto reikia remtis (mažesniu) atlygiu, kuris būtų mokėtinas teisėto auginimo atveju pagal Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies ketvirtą įtrauką ir Reglamento Nr. 1768/95 5 straipsnį?

                        2.

                        Jei reikia remtis tik atlygiu už teisėtą auginimą:

                  Ar tokiu atveju, esant vienkartiniam pažeidimui dėl pažeidėjo kaltės, augalų veislės apsaugos teisės savininkas gali apskaičiuoti jam pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 2 dalį atlygintiną žalą remdamasis licenciniu mokesčiu už dauginamosios medžiagos gamybą?

                        3.

                        Ar leidžiama arba net reikalaujama, apskaičiuojant pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 1 dalį mokėtiną „tinkamą atlyginimą“ arba pagal šio reglamento 94 straipsnio 2 dalį mokėtiną žalos atlyginimą, atsižvelgti į itin dideles daugelio savininkų teises įgyvendinančios organizacijos kontrolės sąnaudas ir nustatyti dvigubai didesnį nei įprastai sutartą atlyginimą arba pagal Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies ketvirtą įtrauką mokėtiną atlygį?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo klausimo

               20

               Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti kriterijus, kuriais remiantis galima apskaičiuoti „tinkamą atlyginimą“, kurį pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 1 dalį turi sumokėti ūkininkas, neįvykdęs šio reglamento 14 straipsnio 3 dalies ketvirtoje ir šeštoje įtraukose numatytų reikalavimų. Konkrečiai kalbant, šis teismas teiraujasi, ar apskaičiuodamas šį atlygį jis turi remtis mokesčiu, mokėtinu toje pačioje teritorijoje už tos pačios veislės dauginamosios medžiagos gamybą pagal licenciją, vadinamąja C licencija, ar Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies ketvirtoje įtraukoje nurodytu atlygiu už teisėtą auginimą, kuris pagal Reglamento Nr. 1768/95 5 straipsnio 5 dalį sudaro 50 % už dauginamosios medžiagos gamybą pagal licenciją mokėtinos sumos.

               21

               Pirmiausia primintina, kad pagal Reglamento Nr. 2100/94 13 straipsnio 2 dalį augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje savininko leidimas būtinas, kai tai susiję su saugomos augalų veislės dauginamąja medžiaga arba saugomos veislės surinkta augaline medžiaga, ypač kai norima ją gaminti ar dauginti (veisti), paruošti dauginti, siūlyti pirkti, parduoti ar kitaip pateikti į rinką ir laikyti atsargas siekiant šių tikslų (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Schulin 46 punktą).

               22

               Šiomis aplinkybėmis Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnyje įtvirtinta principo, pagal kurį būtinas augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje savininko leidimas, išimtis (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Schulin 47 punktą), nes ūkininkai, norintys dėl dauginimo tikslų lauke savo ūkyje naudoti augalinę medžiagą, gautą nuėmus derlių, neprivalo gauti apsaugos Bendrijoje savininko leidimo, jei tenkina tam tikras sąlygas, aiškiai išvardytas šio 14 straipsnio 3 dalyje.

               23

               Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad ūkininkas, nesumokėjęs teisingo atlygio savininkui už medžiagos, gautos nuėmus iš saugojamos veislės dauginamosios medžiagos išaugintą derlių, naudojimą, negali remtis Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 1 dalimi, todėl turi būti pripažintas be leidimo atliekančiu šio reglamento 13 straipsnio 2 dalyje numatytus veiksmus (minėto Sprendimo Schulin 71 punktas).

               24

               Ieškovų pagrindinėje byloje situacija panaši į ūkininkų, nesumokėjusių Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies ketvirtoje įtraukoje numatyto „teisingo atlygio“, nes nedeklaravę dalies augalinės medžiagos, gautos nuėmus augintą derlių, ieškovai pagrindinėje byloje nesumokėjo minėto atlygio.

               25

               Iš to matyti, kad tai, jog ieškovai pagrindinėje byloje pasėjo nedeklaruotas sėklas, kaip pagrįstai teigė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, yra „pažeidimas“, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnį. Todėl tokio tinkamo atlyginimo, kokį J. ir T. Geistbeck turi sumokėti atsakovei pagrindinėje byloje, apskaičiavimo būdus reikia nustatyti būtent pagal šią nuostatą.

               26

               Šiuo klausimu J. ir T. Geistbeck tvirtina, kad Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies ketvirtoje įtraukoje ir 94 straipsnio 1 dalyje vartojamos beveik identiškos sąvokos, todėl „tinkamą atlyginimą“, mokėtiną pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 1 dalį, reikia apskaičiuoti pagal atlygį už teisėtą auginimą.

               27

               Tačiau tokiam aiškinimui negalima pritarti.

               28

               Pirma, konstatuotina, kad Reglamento Nr. 2100/94 versijoje prancūzų kalba sąvoka „rémunération équitable“ vartojama šiose dviejose nuostatose, tačiau taip nėra versijose kitomis kalbomis, visų pirma vokiečių ir anglų, kaip minėjo generalinis advokatas išvados 43 punkte. Todėl iš to, kad minėtose Reglamento Nr. 2100/94 nuostatose vartojami panašūs žodžių junginiai, negalima daryti išvados, kad jais apibūdinama ta pati sąvoka.

               29

               Antra, pažymėtina, kad minėto reglamento 14 straipsnis yra augalų veislių apsaugos Bendrijoje principo išimtis, todėl turi būti aiškinamas siaurai ir taikomas tik jame aiškiai nurodytomis aplinkybėmis.

               30

               Kaip pažymėjo generalinis advokatas išvados 45–47 punktuose, Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies ketvirtoje įtraukoje, aiškinamoje atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1768/95 5 straipsnio 5 dalį, vartojama sąvoka „teisingas atlygis“ siekiama sukurti augalų veislių savininkų ir ūkininkų abipusių interesų pusiausvyrą.

               31

               Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 1 dalyje, kurioje neišskiriami skirtingi pažeidėjai, konkrečiai reglamentuojamas tinkamo atlyginimo mokėjimas pažeidimo atveju.

               32

               Iš to matyti, kad pagrindinės bylos aplinkybėmis atlygiu už teisėtą auginimą, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnį, nereikėtų remtis apskaičiuojant šio reglamento 94 straipsnio 1 dalyje numatytą „tinkamą atlyginimą“.

               33

               Kaip alternatyvų minėto atlyginimo apskaičiavimo pagrindą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo mokestį už gamybą pagal licenciją, t. y. C licenciją.

               34

               Kaip minėta šio sprendimo 23 punkte, ūkininkas, nevykdantis įsipareigojimų pagal Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalį, aiškinamą atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1768/95 8 straipsnį, negali remtis šioje nuostatoje įtvirtinta išlyga.

               35

               Todėl jis turi būti laikomas trečiuoju asmeniu, be leidimo atlikusiu vieną iš Reglamento Nr. 2100/94 13 straipsnio 2 dalyje nurodytų veiksmų.

               36

               Kadangi Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsniu siekiama atlyginti augalų veislės apsaugos savininko, nukentėjusio nuo pažeidimo, patirtą žalą, konstatuotina, kad pagrindinėje byloje J. ir T. Geistbeck negali remtis „ūkininkams taikoma išlyga“, t. y. nuo augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje leidžiančia nukrypti nuostata, įtvirtinta šio reglamento 14 straipsnio 1 dalyje, todėl, kaip matyti iš šio straipsnio 3 dalies, šios žalos dydis atitinka bent C licencijos sumą, kurią turėtų mokėti trečiasis asmuo.

               37

               Taigi, siekiant apskaičiuoti Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 1 dalyje numatytą „teisingą atlygį“ pagrindinės bylos aplinkybėmis, reikia remtis suma, prilygstančia sumai, mokėtinai už gamybą pagal licenciją.

               38

               Pirma, J. ir T. Geistbeck, prieštaraudami tokiam aiškinimui, teigia, kad per pirmąjį derlių gauta dauginamoji medžiaga yra prastesnės kokybės negu nurodyta Reglamento Nr. 2100/94 13 straipsnio 2 dalyje. Tačiau šis argumentas nesvarbus, nes saugomos medžiagos dauginimas negali paveikti su ja susijusios intelektinės nuosavybės teisės buvimo.

               39

               Antra, J. ir T. Geistbeck juo labiau negali teigti, kad tai, jog suma, prilygstanti sumai, mokėtinai už gamybą pagal C licenciją, laikoma pagrindu apskaičiuojant „tinkamą atlyginimą“, kurį pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 1 dalį turi mokėti ūkininkas, neįvykdęs šio reglamento 14 straipsnio 3 dalyje, aiškinamoje atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1768/95 8 straipsnį, numatytų reikalavimų, reikštų pripažinti, kad 94 straipsnio nuostatos yra baudžiamojo atlyginamojo pobūdžio, o tai prieštarautų pačiam šio straipsnio tikslui.

               40

               Kaip minėta šio sprendimo 35 punkte, ūkininkas, kuris nesirėmė Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies nuostatomis, laikytinas trečiuoju asmeniu, be leidimo atlikusiu vieną iš šio reglamento 13 straipsnio 2 dalyje nurodytų veiksmų. Taigi nauda, kurią gauna pažeidėjas ir kurią siekiama kompensuoti šio reglamento 94 straipsnio 1 dalimi, lygi sumai, mokėtinai už gamybą pagal C licenciją, kurios jis nesumokėjo.

               41

               Be to, pažeidimo atveju mokėtino tinkamo atlyginimo apskaičiavimas remiantis ne suma, prilygstančia mokesčiui, mokėtinam už gamybą pagal C licenciją, o mažesne suma, prilygstančia atlygiui už teisėtą auginimą, gali lemti tai, kad ūkininkai, nevykdantys įpareigojimo teikti informaciją savininkui pagal Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies šeštą įtrauką ir Reglamento Nr. 1768/95 8 straipsnį, traktuojami palankiau negu tie, kurie teisingai deklaruoja auginamas sėklas.

               42

               Skatinamasis pobūdis, siejamas su Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnyje numatyta sąvoka „tinkamas atlyginimas“, dar labiau išryškėja, nes pagal šio reglamento 14 straipsnio 3 dalies penktą įtrauką kontroliuoti ir prižiūrėti, kaip naudojamos saugomos veislės teisėtai jas auginant, yra savininkų išimtinė atsakomybė, taigi jie yra priklausomi nuo atitinkamų ūkininkų sąžiningumo ir bendradarbiavimo.

               43

               Iš šių svarstymų matyti, kad į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: norint apskaičiuoti „tinkamą atlyginimą“, kurį ūkininkas pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 1 dalį turi sumokėti, nes panaudojo auginant gautą saugomos augalų veislės dauginamąją medžiagą ir neįvykdė šio reglamento 14 straipsnio 3 dalyje, aiškinamoje atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1768/95 8 straipsnį, nustatytų įpareigojimų, reikia remtis mokesčio už gamybą pagal C licenciją dydžiu.

               44

               Atsižvelgiant į atsakymą į pirmąjį klausimą, nėra reikalo atsakyti į antrąjį klausimą.

         Dėl trečiojo klausimo

               45

               Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori sužinoti, pirma, ar Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnį reikia aiškinti taip, kad, apskaičiuojant pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 1 dalį mokėtiną tinkamą atlyginimą arba pagal šio reglamento 94 straipsnio 2 dalį mokėtiną žalos atlyginimą, į jį reikia įtraukti sąnaudas, patirtas kontroliuojant, ar nepažeidžiamos augalų veislės savininko teisės. Antra, jei savininkas nurodo tokią žalą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar šių išlaidų atlyginimas gali būti apskaičiuojamas nustatant fiksuotą dydį ir būti dvigubai didesnis nei įprastai sutartas atlyginimas arba pagal šio reglamento 14 straipsnio 3 dalies ketvirtą įtrauką mokėtinas teisingas atlygis.

               46

               Komisija pastabose nurodė, kad šis klausimas yra hipotetinis, nes STV nereikalavo atlyginti tokių išlaidų.

               47

               Šiuo klausimu iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad SESV 267 straipsniu įtvirtinta procedūra yra Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų bendradarbiavimo priemonė, kuria naudodamasis Teisingumo Teismas pateikia nacionaliniams teismams Sąjungos teisės aiškinimą, kurio jiems reikia jų nagrinėjamai bylai išspręsti (žr., be kita ko, 2009 m. kovo 24 d. Sprendimo Danske Slagterier, C-445/06, Rink. p. I-2119, 65 punktą ir 2011 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Unió de Pagesos de Catalunya, C-197/10, Rink. p. I-8495, 16 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               48

               Vykstant šiam bendradarbiavimui, klausimams dėl Sąjungos teisės aiškinimo taikoma tinkamumo prezumpcija. Nacionalinio teismo pateiktą prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas gali atmesti, tik jei akivaizdu, jog prašymas išaiškinti Sąjungos teisę yra visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar dalyku, kai problema hipotetinė arba kai Teisingumo Teismui nežinomos faktinės ar teisinės aplinkybės, kad jis galėtų naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (žr., be kita ko, 2006 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Cipolla ir kt., C-94/04 ir C-202/04, Rink. p. I-11421, 25 punktą ir minėto Sprendimo Unió de Pagesos de Catalunya 17 punktą).

               49

               Kadangi šiuo atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad STV ieškinyje pagrindinėje byloje reikalavo sumokėti „tinkamą atlyginimą“, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 1 dalį, į trečiąjį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą reikia atsakyti tiek, kiek jis susijęs su minėta sąvoka „tinkamas atlyginimas“.

               50

               Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 1 dalyje numatytas tik tinkamas atlyginimas tuo atveju, kai augalų veislė naudojama neteisėtai, bet nenumatytas kitoks žalos atlyginimas, nesusijęs su minėto tinkamo atlyginimo nesumokėjimu.

               51

               Tokiomis aplinkybėmis į trečiąjį klausimą reikia atsakyti taip: apskaičiuojant Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 1 dalyje numatytą „tinkamą atlyginimą“, į jį nereikia įtraukti sąnaudų, patirtų kontroliuojant, ar nėra pažeidžiamos augalų veislės savininko teisės, kompensacijos.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               52

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           „Tinkamas atlyginimas“, kurį ūkininkas pagal 1994 m. liepos 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2100/94 dėl augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje 94 straipsnio 1 dalį turi sumokėti, nes panaudojo auginant gautą saugomos augalų veislės dauginamąją medžiagą ir neįvykdė šio reglamento 14 straipsnio 3 dalyje, aiškinamoje atsižvelgiant į 1995 m. liepos 24 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1768/95, įgyvendinančio Tarybos reglamento (EB) Nr. 2100/94 dėl augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje 14 straipsnio 3 dalyje numatytos žemės ūkio išimties taisykles, iš dalies pakeisto 1998 m. gruodžio 3 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 2605/98, 8 straipsnį, nustatytų įpareigojimų, turi būti apskaičiuojamas pagal toje pačioje teritorijoje mokėtino mokesčio už atitinkamos saugomos augalų veislės dauginamosios medžiagos gamybą pagal licenciją dydį.

                           2.

                           Apskaičiuojant Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 1 dalyje numatytą „tinkamą atlyginimą“, į jį nereikia įtraukti sąnaudų, patirtų kontroliuojant, ar nėra pažeidžiamos augalų veislės savininko teisės, kompensacijos.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


1962 m. balanžio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Meroni & Co. ir kt. prieš Europos anglių ir plieno bendrijos Aukščiausiąją valdžios instituciją. # Sujungtos bylos 21/61 iki 26/61.