title: Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas 2005 m. lapkričio 24 d. # Sadas SA prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRHT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Bendrijos žodinio prekių ženklo ARTHUR ET FELICIE paraiška - Ankstesnis figūrinis prekių ženklas, sudarytas iš žodinio elemento "Arthur" - Santykinis atsisakymo pagrindas - Supainiojimo galimybė - Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas. # Byla T-346/04.

text:
      Byla T‑346/04
      Sadas SA
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo ARTHUR ET FELICIE paraiška – Ankstesnis vaizdinis prekių ženklas, kuriame yra žodinis elementas „Arthur“ – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas“
      2005 m. lapkričio 24 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas  II‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Tapataus arba panašaus
            prekių ženklo,  įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas – Atitinkamų prekių arba
            paslaugų panašumas – Vertinimo kriterijai
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas ir 43 straipsnio 2 ir 3 dalys)
      2.     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Tapataus arba panašaus
            prekių ženklo,  įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas – Galimybė supainioti su
            ankstesniu prekių ženklu – Žodinis prekių ženklas ARTHUR ET FELICIE ir vaizdinis prekių ženklas, kuriame yra žodinis elementas
            „Arthur“
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas)
      3.     Bendrijos prekių ženklas – Tarnybos sprendimai – Teisėtumas – Bendrijos teismo nagrinėjimas – Kriterijai
      (Tarybos reglamentas Nr. 40/94)
      1.     Nagrinėjant ankstesnio prekių ženklo savininko pateiktą protestą pagal Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 8 straipsnio
         1 dalies b punktą siekiant įvertinti, ar nagrinėjamos prekės arba paslaugos yra panašios, reikia atsižvelgti į visus svarbius
         ryšį tarp prekių ir paslaugų nusakančius veiksnius. Konkrečiai kalbant, šie veiksniai apima jų savybes, paskirtį, naudojimą
         ir konkuruojančius ar papildančius požymius.

      Kai ankstesniu prekių ženklu žymimos prekės apima prekes, nurodytas prekių ženklo paraiškoje, šios prekės laikomos tapačiomis.
      Be to, turi būti lyginamos tos prekės, kurioms yra prašoma įregistruoti nagrinėjamą prekių ženklą, o ne tos, kurioms prekių
         ženklas buvo realiai naudojamas, nebent pateikus prašymą pagal Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalis paaiškėja,
         kad ankstesnis prekių ženklas buvo naudojamas žymint tik dalį prekių, kurioms jis buvo įregistruotas. Šiuo atveju protesto
         nagrinėjimo tikslais ankstesnis prekių ženklas laikomas įregistruotu tik šiai prekių daliai.

      (žr. 33–35 punktus)
      2.     Paprastas Prancūzijos vartotojas gali supainioti žodinį žymenį ARTHUR ET FELICIE, kurį prašoma įregistruoti kaip Bendrijos
         prekių ženklą Nicos sutarties 25 klasei priklausantiems „drabužiams, apavui (išskyrus ortopedinę avalynę), galvos apdangalams,
         visoms šioms prekėms vaikams, parduodamoms paštu ir specializuotose parduotuvėse, parduodančiose prekes pagal katalogą“, ir
         vaizdinį prekių ženklą, apimantį žodinį elementą „Arthur“, kuris buvo anksčiau įregistruotas Prancūzijoje tai pačiai klasei
         priklausantiems „tekstilės gaminiams, gataviems ir pagal matą, įskaitant avalynę ir šlepetes“, atsižvelgiant į  nagrinėjamų
         prekių tapatumą, tam tikrą atitinkamų žymenų panašumą ir ankstesnio prekių ženklo žymų skiriamąjį požymį, bent jau dėl žinomumo
         rinkoje.

      (žr. 69 punktą)
      3.     Sprendimai dėl žymens įregistravimo kaip Bendrijos prekių ženklo, kuriuos Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams
         ir pramoniniam dizainui) apeliacinės tarybos priima remdamosi Reglamentu Nr. 40/94, priskiriami ne diskrecijai, bet susietai
         kompetencijai. Todėl žymens tinkamumas būti įregistruotam kaip Bendrijos prekių ženklui turi būti vertinamas remiantis ne
         ankstesne Apeliacinių tarybų praktika, bet tik šiuo reglamentu taip, kaip jį išaiškino Bendrijos teismas.

      (žr. 71 punktą)
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2005 m. lapkričio 24 d.(*)

      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Bendrijos žodinio prekių ženklo ARTHUR ET FELICIE paraiška – Ankstesnis vaizdinis prekių ženklas, kuriame yra žodinis elementas „Arthur“ – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas“
      Byloje T‑346/04
      Sadas SA, įsteigta Tourcoing (Prancūzija), atstovaujama advokato A. Bertrand,

      ieškovė,
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą A. Folliard‑Monguiral ir G. Schneider,

      atsakovę,
      dalyvaujant kitai procedūros VRDT apeliacinėje taryboje šaliai, įstojusiai į bylą Pirmosios instancijos teisme,
      LTJ Diffusion SA, įsteigtai Colombes (Prancūzija), atstovaujamai advokatų F. Fajgenbaum ir S. Lederman,

      dėl ieškinio dėl 2004 m. birželio 7 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 393/2003‑1), susijusio su protesto
         procedūra tarp Sadas SA ir LTJ Diffusion SA,

      EUROPOS BENDRIJŲ
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas M. Jaeger, teisėjai V. Tiili ir O. Czúcz,
      posėdžio sekretorius I. Natsinas, administratorius,
      susipažinęs su Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai 2004 m. rugpjūčio 17 d. pateiktu ieškiniu,
      atsižvelgęs į 2005 m. sausio 31 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktą atsakymą į ieškinį,
      atsižvelgęs į 2005 m. sausio 20 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktus įstojusios į bylą šalies paaiškinimus,
      įvykus 2005 m. liepos 6 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Ginčo aplinkybės
      1       1996 m. rugsėjo 9 d. ieškovė, remdamasi iš dalies pakeistu 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos
         prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1), Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) pateikė
         paraišką įregistruoti Bendrijos prekių ženklą.

      2       Prašomas įregistruoti prekių ženklas yra žodinis žymuo ARTHUR ET FELICIE.
      3       Pagal peržiūrėtą ir pataisytą 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutartį dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams
         registruoti prekės, kurioms prašoma įregistruoti prekių ženklą, priklauso 16, 24 ir 25 klasėms bei atitinka šį aprašymą:

      –       16 klasė: „Prekybos paštu katalogas“ ;
      –       24 klasė: „Audiniai tekstilės reikmėms; lovos užtiesalai ir staltiesės“;
      –       25 klasė: „Drabužiai, apavas (išskyrus ortopedinę avalynę), galvos apdangalai, visos šios prekės vaikams, parduodamos paštu
         ir specializuotose parduotuvėse, parduodančiose prekes pagal katalogą“.

      4       Ši paraiška buvo paskelbta 1998 m. balandžio 6 d. Bendrijos prekių ženklų biuletenyje Nr. 24/98.

      5       1998 m. liepos 2 d. ieškovė, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 42 straipsniu, padavė protestą dėl prašomo įregistruoti prekių
         ženklo įregistravimo. Protestas grindžiamas, pirma, 1983 m. birželio 16 d. Prancūzijoje atlikta registracija Nr. 17 731, atnaujinta
         1993 m. birželio 14 d., ir, antra, 1989 m. gegužės 31 d. tarptautine registracija Nr. 539 689, galiojančia Vokietijoje, Austrijoje,
         Ispanijoje ir Beneliukso šalyse. Šie du ankstesni vaizdiniai prekių ženklai yra tokie :

      6       Protestas buvo pateiktas dėl Bendrijos prekių ženklo paraiškoje nurodytų prekių dalies, t. y. dėl 24 ir 25 klasių prekių.
         Jis buvo pagrįstas visomis ankstesniais prekių ženklais žymimomis prekėmis, priklausančiomis 25 klasei, t. y. „tekstilės gaminiai,
         gatavi ir pagal matą, įskaitant avalynę ir šlepetes“.

      7       Protestas buvo grindžiamas pagrindais, nurodytais Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose.
      8       1999 m. spalio 8 d. sprendimu (toliau – 1999 m. spalio 8 d. Protestų skyriaus sprendimas) Protestų skyrius protestą atmetė.
         Jis nusprendė, kad žymenys, dėl kurių kilo ginčas, nėra nei tapatūs, nei panašūs, ir dėl to, kad įstojusi į bylą šalis nepateikė
         jokios informacijos, galinčios daryti įtaką supainiojimo galimybės analizei, pavyzdžiui, dokumentų, leidžiančių įvertinti,
         ar šie ankstesni prekių ženklai yra žinomi atitinkamose valstybėse, todėl negalėjo būti supainiojimo galimybės Reglamento
         Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto prasme, nesvarbu, koks atitinkamais prekių ženklais žymimų prekių tapatumo arba panašumo
         laipsnis, todėl prekių lyginti nereikėjo.

      9       1999 m. gruodžio 7 d. įstojusi į bylą šalis, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 57-62 straipsniais, pateikė VRDT apeliaciją dėl
         1999 m. spalio 8 d. Protestų skyriaus sprendimo.

      10     2002 m. birželio 19 d. sprendimu Trečioji apeliacinė taryba atmetė apeliacijos dalį, susijusią su Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio
         1 dalies a punkto taikymu, ir panaikino 1999 m. spalio 8 d. Protestų skyriaus sprendimo dalį, kuria atmetamas protestas, motyvuodama
         tuo, kad nėra prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, supainiojimo galimybės. Ji padarė išvadą, jog egzistuoja svarbūs jų panašumo
         elementai ir grąžino bylą Protestų skyriui, kad šis nuspręstų dėl supainiojimo galimybės, palygindamas prekes ir atsižvelgdamas
         į tai, kad ieškovė apribojo nurodytų prekių sąrašą, ir į abiejų šalių pateiktų naujų dokumentų, kuriuos Apeliacinė taryba
         laiko priimtinais, daromą įtaką.

      11     2003 m. balandžio 22 d. sprendimu (toliau – Protestų skyriaus sprendimas) Protestų skyrius protestą iš dalies patenkino. Pirmiausia,
         jis padarė išvadą, kad nagrinėjami prekių ženklai nėra tapatūs, ir kad Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies a punktas
         netaikytinas. Antra, jis nusprendė, kad dėl 25 klasės prekių egzistuoja supainiojimo galimybė, apimanti susiejimo galimybę.
         Jis taip pat pripažino, kad ankstesnis Prancūzijos prekių ženklas yra gana gerai žinomas Prancūzijos rinkoje.

      12     2003 m. birželio 18 d. remdamasi Reglamento Nr. 40/94 57–62 straipsniais, ieškovė pateikė VRDT apeliaciją dėl Protestų skyriaus
         sprendimo.

      13     2004 m. birželio 7 d. sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) Pirmoji apeliacinė taryba apeliaciją atmetė. Ji nusprendė,
         kad atsižvelgiant į atitinkamų prekių ženklų panašumo svarbius elementus, juos atitinkančių prekių tapatumą ir jiems būdingą
         ryškų skiriamąjį požymį ir ankstesnio prekių ženklo žinomumą rinkoje, vizualiniai ir fonetiniai skirtumai, atsirandantys dėl
         žodžių „et“ ir „Félicie“ buvimo prašomame įregistruoti prekių ženkle, negali pašalinti galimybės suklaidinti Prancūzijos vartotoją
         dėl 25 klasės prekių.

       Šalių reikalavimai
      14     Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       naujai išdėstyti ginčijamą sprendimą ;
      –       panaikinti Protestų skyriaus sprendimą;
      –       priteisti iš įstojusios į bylą šalies bylinėjimosi išlaidas.
      15     VRDT Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       atmesti ieškinį;
      –       priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
      16     Įstojusi į bylą šalis Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       patvirtinti ginčijamą sprendimą;
      –       patvirtinti Protestų skyriaus sprendimą;
      –       pagal Reglamento Nr. 40/94 81 straipsnį priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl dokumentų, pateiktų pirmą kartą Pirmosios instancijos teisme, priimtinumo
      17     Įstojusi į bylą šalis teigia, kad ieškinio 15 ir 21–30 priedai yra nauji dokumentai, kurie nebuvo pateikti VRDT. Todėl šie
         dokumentai yra nepriimtini.

      18     22–24, 26 ir 27 prieduose yra pateiktos ištraukos iš interneto tinklalapių, išspausdintos pasibaigus administracinei procedūrai
         VRDT. 25 priede nurodyti apklausos, kurią 2003 m. liepos 22–28 dienomis atliko Ipsos nuomonių tyrimo institutas (toliau –
         Ipsos apklausa), rezultatai, kurių administracinės bylos medžiagoje taip pat nėra. Be to, 16 priedas, pateikiantis 2003 m.
         birželio 17 d. internete atliktos paieškos rezultatus, taip pat nebuvo pateiktas VRDT.

      19     Todėl į šiuos Pirmosios instancijos teisme pirmą kartą pateiktus dokumentus negali būti atsižvelgta. Iš tikrųjų Pirmosios
         instancijos teisme nagrinėjamas ieškinys yra susijęs su VRDT Apeliacinių tarnybų sprendimų teisėtumo priežiūra Reglamento
         Nr. 40/94 63 straipsnio prasme, todėl Pirmosios instancijos teismo kompetencija nėra peržiūrėti faktines aplinkybes pagal
         pirmą kartą jam pateiktus dokumentus. Taigi minėti dokumentai, nenagrinėjant jų įrodomosios galios, yra atmestini (2004 m.
         vasario 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Koubiprieš VRDT – Flabesa (CONFORFLEX), T‑10/03, Rink. p. II‑0000, 52 punktas; 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Eurocermex prieš VRDT (Alaus butelio forma), T‑399/02, Rink. p. II‑0000, 52 punktas, 2004 m. lapkričio 10 d. Sprendimo Storckprieš VRDT (Saldainio forma), T‑396/02, Rink. p. II‑0000, 24 punktas ir 2005 m. balandžio 21 d. Sprendimo Ampafrance prieš VRDT – Johnson & Johnson (mon BeBé), T‑164/03, Rink. p. II‑0000, 29 punktas).

      20     15 ir 21 priedai pateikia atitinkamai 2001 m. liepos 25 d. Pirmosios apeliacinės tarybos sprendimą ir 2004 m. sausio 23 d.
         Paryžiaus Tribunal de grande instance sprendimą. Nors šie dokumentai Pirmosios instancijos teisme pateikiami pirmą kartą, jie nėra tiesiog įrodymai, bet yra susiję
         su VRDT ir nacionalinių teismų praktika, kuria net pasibaigus procedūrai VRDT šalis turi teisę remtis.

      21     28–30 priedai, kur pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamentą pateikti reikalaujami dokumentai, t. y. išrašas
         iš prekybos ir įmonių rejestro, susijęs su ieškove, jos atstovo tapatybės kortelės kopija ir įgaliojimas yra priimtini.

       Dėl esmės
      22     Grįsdama savo ieškinį ieškovė iš esmės remiasi vieninteliu pagrindu, susijusiu su Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies
         b punkto pažeidimu.

      23     Ieškovė iš esmės tvirtina, kad Apeliacinė taryba neatsižvelgė į kelis veiksnius, dėl kurių ji būtų nusprendusi, kad nebuvo
         galimybės supainioti prekių ženklus, dėl kurių kilo ginčas. Šie veiksniai yra būtent ankstesniam prekių ženklui būdingas silpnas
         skiriamasis požymis, dėl to, kad buvo įregistruotos kelios dešimtys drabužių prekių ženklų, turinčių žodį „Arthur“, prašomo
         įregistruoti prekių ženklo žinomumas rinkoje dar prieš prasidedant protesto procedūrai, atitinkamų prekių ženklų koegzistavimas
         Prancūzijos rinkoje, platinimo struktūrų ir kanalų, taip pat ieškovės ir įstojusios į bylą šalies teikiamų prekybai prekių
         kategorijų skirtumai, ir galiausia Ipsos apklausa, kuri įrodo, kad supainiojimo galimybė turi būti visiškai pašalinta.

      24     VRDT ir įstojusi į bylą šalis teigia, kad Apeliacinė taryba teisingai įvertino supainiojimo galimybę.
      25     Pirmosios instancijos teismas primena, kad pagal Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą ankstesnio prekių ženklo
         savininkui užprotestavus, prekių ženklas, kurį įregistruoti buvo paduota paraiška, neregistruojamas, jeigu dėl savo panašumo
         į ankstesnį prekių ženklą ar tapatumo jam arba dėl prekių ar paslaugų, kurioms prekių ženklai yra skirti, panašumo ar tapatumo
         yra galimybė suklaidinti visuomenę toje teritorijoje, kur ankstesnis prekių ženklas yra apsaugotas. Suklaidinimo galimybė
         apima galimybę sieti su ankstesniu prekių ženklu. Be to, pagal Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 2 dalies a punkto ii ir iii papunkčius
         ankstesni prekių ženklai reiškia prekių ženklus, įregistruotus valstybėje narėje ir prekių ženklus, įregistruotus pagal valstybėje
         narėje galiojančius tarptautinius susitarimus, kurių įregistravimo paraiškos padavimo data yra ankstesnė už Bendrijos prekių
         ženklo įregistravimo paraiškos padavimo datą.

      26     Pagal nusistovėjusią teismų praktiką suklaidinimo galimybė yra tuomet, kai visuomenė gali patikėti, kad atitinkamos prekės
         arba paslaugos yra pagamintos tos pačios įmonės arba, tam tikru atveju, ekonomiškai susijusių įmonių.

      27     Pagal tą pačią teismų praktiką galimybė suklaidinti turi būti vertinama visapusiškai, atsižvelgiant į tai, kaip suinteresuota
         visuomenės dalis suvokia žymenis ir nagrinėjamas prekes arba paslaugas ir į visus šioje byloje esamus tinkamus veiksnius,
         ypač į žymenų ir pažymėtų prekių arba paslaugų panašumo tarpusavio priklausomybę (žr. 2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimo Laboratorios RTB prieš VRDT – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, Rink. p. II‑2821, 31–33 punktus ir minėtą teismų praktiką).

       Dėl atitinkamos visuomenės dalies
      28     Šioje byloje ankstesni prekių ženklai yra Prancūzijos nacionalinis prekių ženklas ir tarptautinis prekių ženklas, galiojantis
         Vokietijoje, Austrijoje, Ispanijoje ir Beneliukso šalyse. Ginčijamas sprendimas yra pagrįstas tik ankstesniu Prancūzijos prekių
         ženklu, o to šalys neginčija. Todėl Pirmosios instancijos teismas turi nagrinėti tiktai prašomo įregistruoti prekių ženklo
         ir ankstesnio Prancūzijos prekių ženklo (toliau – prekių ženklas Arthur) supainiojimo galimybę Prancūzijos teritorijoje.

      29     Ieškovė nesutinka dėl atitinkamos visuomenės dalies apibrėžimo, kuri nėra ta pati kalbant apie įstojusios į bylą šalies parduodamas
         prekes ir ieškovės parduodamas prekes, nes tik pastarosios prekės yra skirtos dvejų–dvylikos metų vaikams. Šis argumentas
         nepriimtinas. Iš tiesų, kadangi vaikams skirtas aprangos prekes perka suaugusieji, prašomu įregistruoti prekių ženklu žymimos
         prekės yra skirtos ir suaugusiems, ir vaikams. Tas pats pasakytina ir apie įstojusios į bylą šalies prekes, nes jos apima
         vaikams skirtus drabužius.

      30     Kadangi nagrinėjamos prekės yra kasdieninio vartojimo prekės, tikslinę visuomenės dalį sudaro paprastas Prancūzijos vartotojas,
         laikomas pakankamai informuotu ir protingai pastabiu bei nuovokiu.

       Dėl prekių palyginimo
      31     Apeliacinė taryba nusprendė, kad ankstesniu prekių ženklu žymimos prekės yra tapačios ieškovės reikalaujamoms prekėms.
      32     Ieškovė nepritaria šiam vertinimui, pabrėždama, kad nors abu prekių ženklai žymi aprangos gaminius, įstojusios į bylą šalies
         parduodamas prekes sudaro beveik vien kasdieniniai drabužiai (kelnaitės, pižamos ir kt.), skirti vyrams, moterims ir vaikams,
         o ji parduoda išeiginius drabužius ir avalynę, skirtus tiktai dvejų–dvylikos metų vaikams. Todėl ieškovės ir įstojusios į
         bylą šalies parduodami drabužiai neatlieka tos pačios funkcijos. Be to, pardavimo būdai nėra tie patys, nes ieškovė savo prekes
         platina paštu ir nuotolinės prekybos būdu, o įstojusi į bylą šalis – daugiausia dideliuose prekybos centruose ir specializuotose
         parduotuvėse. Mažo įstojusios į bylą šalies pardavimų procento (5 %) prekybos paštu sektoriuje ir mažo ieškovės pardavimų
         procento (5 %) specializuotose parduotuvėse neužtenka, norint įrodyti, kad prekybos būdai yra tapatūs.

      33     Siekiant įvertinti, ar nagrinėjamos prekės ar paslaugos yra panašios, reikia atsižvelgti į visus svarbius ryšį tarp prekių
         ir paslaugų nusakančius veiksnius. Šie veiksniai apima jų rūšį, paskirįs, naudojimą bei konkuruojančius ar papildančius požymius
         (pagal analogiją žr. 1998 m. rugsėjo 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo Canon,  C‑39/97, Rink. p. I‑5507, 23 punktą).

      34     Be to, kai ankstesniu prekių ženklu žymimos prekės apima prekes, nurodytas prekių ženklo paraiškoje, šios prekės laikomos
         tapačiomis (šiuo klausimu žr. 2002 m. spalio 23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Oberhauser prieš VRDT – Petit Liberto (Fifties), T‑104/01, Rink. p. II‑4359, 32 ir 33 punktus).

      35     Reikia priminti, kad turi būti lyginamos tos prekės, kurioms yra prašoma įregistruoti nagrinėjamą prekių ženklą, o ne tos,
         kurioms prekių ženklas buvo realiai naudojamas, nebent pateikus prašymą pagal Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalis
         paaiškėja, kad ankstesnis prekių ženklas buvo naudojamas žymint tik dalį prekių, kurioms jis buvo įregistruotas. Šiuo atveju
         protesto nagrinėjimo tikslais ankstesnis prekių ženklas laikomas įregistruotu tik šiai prekių daliai. Tačiau šioje byloje
         tokio prašymo nėra. Todėl ankstesniu prekių ženklu žymimos prekės, į kurias reikia atsižvelgti lyginant prekes, yra tos, kurioms
         šis prekių ženklas buvo įregistruotas.

      36     Šiuo atveju prekės, kurioms ankstesnis prekių ženklas buvo įregistruotas, priklauso 25 klasei: „tekstilės gaminiai, gatavi
         ir pagal matą, įskaitant avalynę ir šlepetes“. Ieškovės reikalaujamos prekės, kurios nagrinėjamos šioje byloje, taip pat priklauso
         25 klasei: „Drabužiai, apavas (išskyrus ortopedinę avalynę), galvos apdangalai, visos šios prekės vaikams, parduodamos paštu
         ir specializuotose parduotuvėse, parduodančiose prekes pagal katalogą“.

      37     Teigtina, kad pirmosios prekės apima antrąsias. Iš tiesų prekės, kurioms buvo įregistruotas ankstesnis prekių ženklas, nėra
         skirtos nei kokiai nors amžiaus kategorijai, nei parduoti atitinkamu prekybos būdu.

      38     Iš tiesų, kaip teisingai nusprendė VRDT, kadangi ankstesniu prekių ženklu žymimos prekės taip pat gali būti skirtos vaikams,
         Bendrijos prekių ženklo paraiškoje pateikta nuoroda į konkrečią visuomenės dalį nedaro įtakos nurodytų prekių tapatumui. Be
         to, kadangi ankstesnio prekių ženklo registracijos dokumente nebuvo nurodytas joks konkretus pardavimo būdas, jos žymimos
         prekės taip pat gali būti platinamos pardavimo paštu kanalais, būtent pateikiant katalogą, kaip ir prekių ženklo paraiškoje
         nurodytos prekės.

      39     Todėl teigtina, kad Apeliacinė taryba nuspręsdama, jog prekių ženklais, dėl kurių kilo ginčas, žymimos prekės yra tapačios,
         nepadarė jokios klaidos.

       Dėl žymenų palyginimo
      40     Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad visapusiškas supainiojimo galimybės įvertinimas, tiek, kiek jis susijęs su
         žymenų, dėl kurių kilo ginčas, vizualiu, fonetiniu ar konceptualiu panašumu, privalo būti pagrįstas jų daromu bendru įspūdžiu,
         atsižvelgiant būtent į jų skiriamuosius ir dominuojančius elementus (žr. 2003 m. spalio 14 d. Pirmosios instancijos teismo
         sprendimo Philips‑Van Heusen prieš VRDT – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS) , T‑292/01, Rink. p. II‑4335, 47 punktą ir minėtą teismo praktiką).

      41     Ieškovė mano, kad nagrinėjami žymenys nėra panašūs, o VRDT ir įstojusi į bylą šalis padarė išvadą, kad jie yra panašūs.
      42     Lygintini žymenys yra šie:

               ARTHUR ET FELICIE

               Ankstesnis prekių ženklas

               Prašomas įregistruoti prekių ženklas

         43     Teigtina, kad ginčijamame sprendime Apeliacinė taryba tik išnagrinėjo „prekių ženklų svarbius panašumo elementus“. Apeliacinės
         tarybos vertinimą grindžiantys pagrindai Protestų skyriaus sprendime yra išdėstyti taip:

      „Akivaizdu, kad abu prekių ženklai iš tiesų turi bendrą žodį „Arthur“. Šis žodis yra vienintelis ankstesnio prekių ženklo
         žodis ir Bendrijos prekių ženklo paraiškoje nurodytas ginčijamas vizualinis ir garsinis elementas. Net jeigu ankstesniam prekių
         ženklui naudojama rašysena yra specifiška, neturi būti pervertinamas ankstesnio prekių ženklo vaizdinio aspekto poveikis.
         Žodis „Arthur“ ankstesniame prekių ženkle yra visiškai matomas. Jis net yra prekių ženklo dominuojantis ir skiriamasis elementas.
         Aišku, kad Bendrijos prekių ženklo paraiškoje pridurtas žodis „Félicie“ yra skiriamasis elementas, tačiau jo poveikis sumažintas
         dėl pozicijos pabaigoje. Paprasto ir paprastai pastabaus vartotojo dėmesį pirmiausia ir iš esmės patrauks ginčijamas elementas,
         t. y. žodis „Arthur“. Apeliacinė taryba negali pašalinti prielaidos, jog konceptualiai Bendrijos prekių ženklo paraiška visuomenei
         gali reikšti prekių ženklu Arthur žymimų prekių asortimento padidėjimą. Bendrijos prekių ženklo paraiška bus suvokiama kaip ankstesnio prekių ženklo variantas
         siekiant nurodyti, kad prekių ženklas nuo šiol yra taip pat skirtas klientėms moterims. Todėl Apeliacinė taryba mano, kad
         egzistuoja svarbūs prekių ženklų panašumo elementai.“

      44     Ieškovė teigia, kad prašomas įregistruoti prekių ženklas yra sudėtingas prekių ženklas, sudarytas iš trijų žodžių ir užrašytas
         tiesiais spausdintiniais „bâton simple“ rūšies rašmenimis, o ankstesnis prekių ženklas – sudarytas iš vieno žodžio, ranka
         užrašytais sujungtais rašmenimis, tarp dviejų „a“ raidės pagaliukų padėjus tašką. Bendro žodžio „Arthur“, turinčio jam būdingą
         silpną skiriamąją galią, skirtingas vaizdavimas, ir žodžio „Félicie“ egzistavimas prašomame įregistruoti prekių ženkle yra
         pagrindiniai skiriamieji elementai. Be to, žodžio „Arthur“ ginčijama pozicija prašomame prekių ženkle yra susilpninta žodžių
         „et“ ir „Félicie“ stipriu egzistavimu, net jei jie yra pabaigoje.

      45     Šie argumentai nepriimtini.
      46     Žodinis elementas „Arthur“ turi būti laikomas ankstesnio prekių ženklo dominuojančiu elementu, nes vaizdiniai elementai yra
         antrinės reikšmės, kadangi taškas yra nelabai svarbus ir ypatinga rašysena neleidžia atskirti pažymėtų prekių, neatsižvelgiant
         į žodį „Arthur“, kilmės. Prašomas įregistruoti prekių ženklas yra sudarytas iš jungtuko „et“ ir dviejų žodžių, t. y. „Arthur“
         ir „Félicie“, kurie, a priori, neatsižvelgiant į jų poziciją, negali būti atskirti. Tačiau kadangi minėtas prekių ženklas prasideda žodžiu „Arthur“, šis
         gali būti laikomas prašomo įregistruoti prekių ženklo dominuojančiu elementu.

      47     Vizualinis žymenų palyginimas gali būti atliktas remiantis vien žodiniu elementu, laikantis principo, kad supainiojimo galimybės
         vertinimas, susijęs su žymenų panašumu, turi būti pagrįstas jo daromu bendru įspūdžiu, nes ankstesnio prekių ženklo vaizdiniai
         elementai žodinio elemento atžvilgiu yra antrinės reikšmės. Kadangi ankstesnis prekių ženklas Arthur  visiškai patenka į prašomą įregistruoti prekių ženklą ARTHUR ET FELICIE, skirtumas, susijęs su žodžių „et“ ir „Félicie“ pridėjimu
         prašomo įregistruoti prekių ženklo pabaigoje, nėra pakankamai svarbus, kad būtų pašalintas prašomo įregistruoti prekių ženklo
         dominuojančio elemento, t. y. žodžio „Arthur“, sukurtas panašumas. Be to, kadangi prekių ženklą ARTHUR ET FELICIE prašoma
         įregistruoti kaip žodinį prekių ženklą, nėra jokių kliūčių jį naudoti užrašant skirtingomis rašysenomis, pavyzdžiui, tokios
         pačios formos rašysena kaip ankstesnis prekių ženklas. Iš to išplaukia, kad nagrinėjami žymenys turi būti laikomi vizualiai
         panašiais.

      48     Dėl fonetikos ieškovė teigia, kad prekių ženklo ARTHUR ET FELICIE, sudaryto iš šešių skiemenų, tarimas yra „daug ilgesnis
         ir labiau ištęstas“ nei iš dviejų skiemenų sudaryto prekių ženklo Arthur. Todėl prekių ženklai aiškiai skiriasi ir jų atitinkamomis sekomis bei ritmu, ir jų žodinių elementų skaičiumi.

      49     Šie argumentai nepriimtini. Iš tiesų visiškas žymens, susijusio su ankstesniu prekių ženklu, įtraukimas į prašomo įregistruoti
         prekių ženklo dominuojantį elementą leidžia daryti išvadą, kad yra didelis fonetinis panašumas (šiuo klausimu žr. 2004 m.
         spalio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo New Look prieš VRDT – Naulover (NLSPORT, NLJEANS, NLACTIVE et NLCollection), T‑117/03 – T‑119/03 ir T‑171/03, Rink. p. II‑0000, 37 punktą).

      50     Dėl konceptualumo ieškovė tvirtina, kad prekių ženklas ARTHUR ET FELICIE, kitaip nei prekių ženklas Arthur, nurodo mišrią porą.

      51     Teigtina, kad ankstesnis prekių ženklas yra sudarytas iš vyriško vardo Arthur, o prašomas įregistruoti prekių ženklas – iš to paties vyriško vardo, jungtuko ir moteriško vardo. Kadangi jie apima tą patį
         vyrišką vardą, nėra pašalinama tam tikro konceptualaus panašumo galimybė, nors prašomas įregistruoti prekių ženklas, atrodo,
         nurodo porą. Iš tiesų prie vardo Arthur  moteriško vardo pridėjimas gali sukelti įspūdį, kad tai yra prekių ženklo, sudaryto tik iš vardo Arthur, išplėtimas arba variantas.

      52     Todėl reikia pripažinti, kad Apeliacinė taryba, nuspręsdama, jog egzistuoja nagrinėjamų žymenų svarbūs panašumo elementai,
         nepadarė jokios klaidos.

      53     Norint nustatyti, ar egzistuoja nagrinėjamų žymenų supainiojimo galimybė, dar reikia juos visapusiškai įvertinti.
       Dėl galimybės supainioti
      54     Pagal nusistovėjusią teismo praktiką, kuo ryškesnį skiriamąjį požymį turi ankstesnis prekių ženklas, tuo didesnė yra supainiojimo
         galimybė (pagal analogiją žr. 1997 m. lapkričio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo SABEL, C‑251/95, Rink. p. I‑6191, 24 punktą). Prekių ženklai patys savaime arba dėl žinomumo rinkoje turintys ryškų skiriamąjį
         požymį, saugomi labiau nei tie, kurių skiriamieji požymiai yra ne tokie ryškūs (pagal analogiją žr. minėto sprendimo Canon 18 punktą ir 1999 m. birželio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo LloydSchuhfabrik Meyer, C‑342/97, Rink. p. I‑3819, 20 punktą).

      55     Siekiant nustatyti prekių ženklo skiriamąjį požymį ir įvertinti, ar jo skiriamasis požymis yra ryškus, reikia visapusiškai
         įvertinti didesnį ar mažesnį prekių ženklo gebėjimą identifikuoti prekes ir paslaugas, kurioms prašoma jį įregistruoti, kaip
         pagamintas konkrečios įmonės ir atskirti jas nuo kitų įmonių prekių ir paslaugų (pagal analogiją žr. 1999 m. gegužės 4 d.
         Teisingumo Teismo sprendimo Windsurfing Chiemsee, C‑108/97 ir C‑109/97, Rink. p. I‑2779, 49 punktą ir minėto sprendimo Lloyd Schuhfabrik Meyer 22 punktą).

      56     Vertinant būtina atsižvelgti, visų pirma, į prekių ženklui būdingas savybes, įskaitant aplinkybę, ar jis turi prekes ar paslaugas,
         dėl kurių buvo įregistruotas, apibūdinantį elementą, rinkos dalį, kurioje prekių ženklas naudojamas, šio prekių ženklo naudojimo
         dažnumą, geografinį paplitimą ir trukmę, įmonės investicijų, skirtų šio prekių ženklo reklamai, dydį, į tai, kiek yra suinteresuotųjų
         asmenų, kurie dėl prekių ženklo atskiria prekes ar paslaugas, kaip pagamintas ar suteiktas konkrečios įmonės, taip pat į prekybos
         ir pramonės rūmų ar kitų profesinių asociacijų pareiškimus (pagal analogiją žr. minėto sprendimo Windsurfing Chiemsee 51 punktą ir minėto sprendimo Lloyd Schuhfabrik Meyer 23 punktą).

      57     Ankstesnio prekių ženklo skiriamasis požymis, ypač jo geras vardas, yra tas elementas, į kurį turi būti atsižvelgta vertinant,
         ar žymenų arba prekių ir paslaugų panašumas yra pakankamas tam, kad suklaidintų (šiuo atžvilgiu žr. minėto sprendimo Canon 24 punktą; 2003 m. spalio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Éditions Albert René prieš VRDT - Trucco (Starix), T‑311/01, Rink. p. II‑4625, 61 punktą ir 2004 m. birželio 22 d. Sprendimo Drie Mollen sinds 1818 prieš VRDT - Manuel Nabeiro Silveira (Galáxia), T‑66/03, Rink. p. II‑0000, 30 punktą).

      58     Šioje byloje Apeliacinė taryba nusprendė, kad ankstesnis prekių ženklas turi stiprią skiriamąją galią tiek pats, tiek dėl
         dažno jo naudojimo. Iš tiesų iki jo pateikimo registruoti dienos, t. y. 1983 m., nebuvo įrodyta, kad Prancūzijoje egzistuoja
         kiti iš vardo Arthur, vieno ar kartu su kitais žodžiais, sudaryti prekių ženklai, skirti 25 klasės prekėms žymėti, nes visi ieškovės nurodyti
         prekių ženklai buvo pateikti registruoti vėliau. Taip pat nebuvo įrodyta, kad šis vardas priklauso dažnai vartojamiems mados
         srityje vardams. Kadangi tarp ankstesniu prekių ženklu žymimų prekių ir vardo Arthur  negali būti nustatytas joks konceptualus ryšys, Apeliacinės tarybos nuomone, jis turi skiriamąjį požymį, kuris negali būti
         laikomas silpnu. Be to, Apeliacinė taryba nusprendė, kad dėl jo naudojimo nuo įregistravimo šis prekių ženklas neginčijamai
         tapo žinomas kiek tai susiję konkrečiai su apatiniais drabužiais ir kasdieniniais drabužiais, skirtais ir suaugusiems, ir
         vaikams.

      59     Ieškovė prieštarauja, kad ankstesniam prekių ženklui būdingas ryškus skiriamasis požymis. Tačiau ji ginčija ne ankstesnio
         prekių ženklo kaip tokio žinomumą rinkoje, bet tiktai faktą, kad vien pavadinimas gali sukelti galimybę supainioti.

      60     Reikia priminti, kad prekių ženklas arba pats savaime, arba dėl jo žinomumo rinkoje gali turėti ryškų skiriamąjį požymį. Kadangi
         ieškovė neginčijo ankstesnio prekių ženklo gero vardo, kurį VRDT pripažino, išnagrinėjusi įstojusios į bylą šalies spontaniškai
         pateiktus įrodymus šiuo klausimu, tai jis turi būti laikomas nustatytu ir dėl to ankstesniam prekių ženklui yra taikoma didesnė
         apsauga nei mažesnį skiriamąjį požymį turinčiam prekių ženklui, net jei jis neturi jam būdingo ryškaus skiriamojo požymio.
         Šiomis aplinkybėmis nereikia nagrinėti, ar ankstesnis prekių ženklas turi jam būdingą ryškų skiriamąjį požymį, atsiradusį
         dėl tariamo kelių dešimčių drabužių prekių ženklų, sudarytų iš žodžio „Arthur“ egzistavimo, kaip tvirtina ieškovė.

      61     Bet kuriuo atveju, jeigu vertinant supainiojimo galimybę turi būti atsižvelgta į ankstesnio prekių ženklo skiriamąjį požymį
         (pagal analogiją žr. minėto sprendimo Canon 24 punktą), jis yra tik vienas iš elementų, į kuriuos atsižvelgiama vertinimo metu. Netgi tuo atveju, kai egzistuoja ankstesnis
         prekių ženklas su silpnu skiriamuoju požymiu, gali egzistuoti supainiojimo galimybė dėl šių žymenų ir atitinkamų prekių ar
         paslaugų panašumo (šiuo atžvilgiu žr. 2005 m. kovo 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo L'Oréal prieš VRDT - Revlon (FLEXI AIR), T‑112/03, Rink. p. II‑0000, 61 punktą).

      62     Dar reikia išnagrinėti ieškovės teiginį, kad tariamas ankstesnio prekių ženklo ir ieškovės Prancūzijos prekių ženklo ARTHUR
         ET FELICIE koegzistavimas pašalina bet kokią supainiojimo galimybę.

      63     Žinoma, negalima visiškai atmesti, kad tam tikrais atvejais ankstesnių prekių ženklų koegzistavimas rinkoje gali sumažinti
         VRDT instancijų patvirtintą prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, supainiojimo galimybę. Tačiau į tokią galimybę atsižvelgiama
         tik tuomet, jeigu bent jau vykstant su santykiniais atmetimo pagrindais susijusiai procedūrai VRDT paraišką Bendrijos prekių
         ženklui pateikęs asmuo aiškiai įrodė, kad minėtas koegzistavimas remiasi tuo, jog nėra atitinkamos visuomenės dalies suklaidinimo
         galimybės dėl Prancūzijos prekių ženklo ARTHUR ET FELICIE ir įstojusios į bylą šalies ankstesnio prekių ženklo, kuriuo grindžiamas
         protestas, išskyrus kai Prancūzijos prekių ženklas ARTHUR ET FELICIE ir prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, yra tapatūs
         (šiuo klausimu žr. 2005 m. gegužės 11 d. Sprendimo Grupo Sada prieš VRDT – Sadia (GRUPO SADA), T‑31/03, Rink. p. II‑0000, 86 punktą).

      64     Šioje byloje pakanka pripažinti, kad ieškovės Prancūzijos prekių ženklas ir įstojusios į bylą šalies ankstesnis prekių ženklas
         yra tapatūs. Be to, ieškovė neįrodė, kad šis koegzistavimas grindžiamas supainiojimo galimybės nebuvimu. Iš bylos medžiagos
         matyti, kad Prancūzijos prekių ženklas buvo įregistruotas 1994 m., ir kad įstojusi į bylą šalis 1998 m. pateikė Paryžiaus
         Tribunal de grande instance ieškinį dėl padirbinėjimo, susijusį su Prancūzijos prekių ženklu ARTHUR ET FELICIE. 2004 m. sausio 23 d. sprendimu Tribunal de grande instance šį prekių ženklą panaikino. Šis sprendimas buvo patvirtintas 2005 m. gegužės 11 d. Paryžiaus Apeliacinio teismo sprendimu.
         Šis faktas aiškiai įrodo, kad tariamas koegzistavimas nėra taikus. Šio vertinimo nepaneigia tas faktas, kad ieškinys dėl padirbinėjimo
         buvo pareikštas tik praėjus ketveriems metams po Prancūzijos prekių ženklo ARTHUR ET FELICIE įregistravimo, nes ieškovė neįrodė,
         jog įstojusi į bylą šalis tikrai žinojo apie šį prekių ženklą iki 1998 m., nuo jo pateikimo registruoti momento.

      65     Be to, ieškovės argumentai, susiję su prašomo įregistruoti prekių ženklo žinomumu, ir kad nuo prekių ženklo ARTHUR ET FELICIE
         pateikimo registruoti Prancūzijoje ir nuo 1994 m. šiuo prekių ženklu žymimų drabužių prekybos pagal katalogus ji savo prekių
         ženklą naudojo taikiai, be jokio konflikto ir, kalbant konkrečiai, jokiai trečiajai įmonei nepateikus prieštaravimų, galinčių
         sukelti kliūčių šiam naudojimui, yra nepakankami. 1994–1998 m. Prancūzijoje buvo išdalyta daugiau nei 11 milijonų katalogų,
         dėl kurių prekių ženklo ARTHUR ET FELICIE apyvarta buvo daugiau nei 35 milijonai eurų ir jis tapo tikrai žinomu prekių ženklu,
         kurį visuomenė sieja su Vertbaudet katalogu ir ieškove, taip įrodant supainiojimo galimybės nebuvimą.

      66     Šiuo atžvilgiu ieškovė remiasi Ipsos apklausa, iš kurios matyti, kad nėra galimybės suklaidinti visuomenę dėl prekių ženklų,
         dėl kurių kilo ginčas. Be to, tai patvirtinama paieška internete, nes nebuvo rastas joks abiejų prekių ženklų bendras buvimas.
         Tačiau, kaip jau buvo pripažinta, šie dokumentai buvo pirmą kartą pateikti Pirmosios instancijos teisme ir todėl turi būti
         atmesti.

      67     Dėl nagrinėjamos prekės pardavimo sąlygų, ieškovės argumentas, kad ankstesniu prekių ženklu žymimos prekės yra parduodamos
         beveik vien tik specializuotose parduotuvėse ir dideliuose prekybos centruose, o prašomas įregistruoti prekių ženklas nurodo
         tik prekes, parduodamas paštu, yra nepagrįstas. Iš tiesų, kaip jau buvo nurodyta lyginant prekes, niekas neprieštarauja, kad
         ankstesniu prekių ženklu žymimos prekės būtų taip pat parduodamos paštu. Be to, iš bylos medžiagos matyti, kad įstojusi į
         bylą šalis įvykdo maždaug 5 % jos pardavimų paštu. Be to, svarbu priminti, kad nagrinėjamos prekės turi būti lyginamos remiantis
         registruojant ankstesnį prekių ženklą nurodytomis prekėmis. Tačiau šis aprašymas visiškai neapriboja ankstesniu prekių ženklu
         žymimų prekių galimų pardavimo būdų.

      68     Be to, teigtina, kad aprangos sektoriuje dažnai vienas prekių ženklas vaizduojamas įvairiais deriniais, atsižvelgiant į juo
         žymimas prekes. Taip pat įprasta, kad ta pati įmonė naudotų išvestinius prekių ženklus, t. y. žymenis, išvedamus iš pagrindinio
         prekių ženklo ir turinčius bendrus dominuojančius elementus, kad galima būtų atskirti skirtingas gamybos linijas (moteriška,
         vyriška, jaunimo) (minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo Fifties 49 punktas; 2003 m. liepos 3 d. Sprendimo Alejandro prieš VRDT – Anheuser-Busch (BUDMEN), T‑129/01, Rink. p. II‑2251, 57 punktas ir minėto Sprendimo NLSPORT, NLJEANS, NLACTIVE et NLCollection 51 punktas). Šiomis aplinkybėmis reikia menyti, kad atitinkama visuomenės dalis prekių ženklais, dėl kurių kilo ginčas, žymimus
         drabužius laiko aiškiai priklausančius dviems skirtingų prekių grupėms, tačiau pagamintoms vienos įmonės (šiuo klausimu žr.
         minėto Sprendimo Fifties 49 punktą). Todėl Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, kad atitinkama visuomenės dalis gali galvoti, jog prekių ženklu
         ARTHUR ET FELICIE žymimos prekės sudaro naujos prekių grupės dalį, kurias parduoda prekių ženklo Arthur  savininkas arba su juo ekonomiškai susijusi įmonė (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo BUDMEN 57 punktą). Iš tiesų akivaizdu, kad įstojusi į bylą šalis savo prekių ženklą pakeitė į vaizdinį prekių ženklą, apimantį žodinį
         elementą „La fiancée d’Arthur“ tam tikroms moteriško apatinio trikotažo prekėms.

      69     Šiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į  nagrinėjamų prekių tapatumą, tam tikrą atitinkamų žymenų panašumą ir ankstesnio prekių
         ženklo žymų skiriamąjį požymį, bent jau dėl žinomumo rinkoje, reikia pripažinti, kad Apeliacinė taryba nuspręsdama, kad egzistuoja
         galimybė supainioti prekių ženklus, dėl kurių kilo ginčas, nepadarė klaidos. Be to, atvirkščiai tam, ką teigė ieškovė per
         posėdį ir kaip aiškiai matyti iš Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto ir iš nusistovėjusios teismų praktikos,
         būtina nustatyti ne tai, kad egzistuoja tikras supainiojimas, bet galimybė supainioti.

      70     Iš tikrųjų kalbant apie nacionalinių teismų sprendimus ir kitus sprendimus, kuriais remiasi šalys, pakanka konstatuoti, kad
         Bendrijos prekių ženklų režimas yra autonominė sistema, kurią sudaro taisyklių ir siekiamų specifinių tikslų visuma, ir kurios
         taikymas nepriklauso nuo jokios nacionalinės sistemos (2000 m. gruodžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Messe München prieš VRDT (electronica), T‑32/00, Rink. p. II‑3829, 47 punktas). Todėl žymens tinkamumas būti įregistruotam kaip Bendrijos prekių ženklui turi būti
         vertinamas remiantis tik atitinkamais Bendrijos teisės aktais.

      71     Dėl VRDT praktikos iš teismų praktikos išplaukia, kad sprendimai dėl žymens įregistravimo kaip Bendrijos prekių ženklo, kuriuos
         Apeliacinės tarybos priima remdamosi Reglamentu Nr. 40/94, priskiriami ne diskrecijai, bet susietai kompetencijai. Todėl žymens
         tinkamumas būti įregistruotam kaip Bendrijos prekių ženklas turi būti vertinamas remiantis ne ankstesne Apeliacinių tarybų
         praktika, bet tik šiuo reglamentu, taip, kaip jį išaiškino Bendrijos teismas (2002 m. vasario 27 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimo Streamserve prieš VRDT (STREAMSERVE), T‑106/00, Rink. p. II‑723, 66 punktas; 2002 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Bosch prieš VRDT (Kit Pro ir Kit Super Pro), T‑79/01 ir T‑86/01, Rink. p. II‑4881, 32 punktas ir 2005 m. kovo 9 d. Sprendimo Osotspa prieš VRDT – Distribution & Marketing (Hai), T‑33/03, Rink. p. II‑0000, 69 punktas).

      72     Todėl vienintelis ieškovės pagrindas turi būti atmestas ir Pirmosios instancijos teismas neturi priimti sprendimo dėl prašymų,
         susijusių su Protestų skyriaus sprendimo panaikinimu arba patvirtinimu, priimtinumo.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      73     Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
         šalis to prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti VRDT išlaidas pagal jos pateiktus reikalavimus. Įstojusios
         į bylą šalies reikalavimai yra susiję su bylinėjimosi išlaidomis, patirtomis tik VRDT, todėl ji savo bylinėjimosi išlaidas
         padengia pati.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (trečioji kolegija)
      nusprendžia :
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas, išskyrus įstojusios į bylą šalies patirtas išlaidas.
      3.      Įstojusi į bylą šalis pati padengia savo išlaidas.

               Jaeger

                Tiili

                Czúcz

         Paskelbta 2005 m. lapkričio 24 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                      Pirmininkas

               E. Coulon

                      M. Jaeger

         * Proceso kalba: prancūzų.


title: Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas 2004 m. rugsėjo 7 d.#Petri Manninen.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Korkein hallinto-oikeus - Suomija.#Pajamų mokestis - Mokesčio kreditas Suomijos bendrovių išmokėtiems dividendams - EB 56 ir 58 straipsniai - Mokesčių schemos darnumas.#Byla C-319/02.

text:
      Byla C-319/02
      Petri Manninen pradėta byla
      (Korkein hallinto-oikeus prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Pajamų mokestis – Mokesčio kreditas už Suomijos bendrovių išmokėtus dividendus – EB 56 ir 58 straipsniai – Mokesčių schemos darnumas“
      Sprendimo santrauka
      Laisvas kapitalo judėjimas – Apribojimai – Mokesčio kreditas, suteiktas mokesčio mokėtojams už akcinių bendrovių išmokėtus
            dividendus – Apsiribojimas nacionalinėmis bendrovėmis – Nepriimtinumas – Pateisinimas – Nebuvimas
      (EB 56  ir 58 straipsniai)
      EB 56 ir 58 straipsniai draudžia nacionalinės teisės aktus, kuriais remiantis asmuo, kurio pagrindinė apmokestinimo vieta
         yra valstybėje narėje ir kuris gauna akcinių bendrovių išmokėtus dividendus, neturi teisės pasinaudoti mokesčio kreditu, dėl
         kurio jų mokėtinas pelno mokestis įskaitomas į akcininko mokėtiną pajamų iš kapitalo mokestį, nes šios bendrovės yra įsteigtos
         ne toje valstybėje.

      Tokie teisės aktai sudaro laisvo kapitalo judėjimo apribojimą, nes dėl jų asmenys, kurių pagrindinė apmokestinimo vieta yra
         atitinkamoje valstybėje narėje, susilaiko nuo kapitalo investavimo į kitose valstybėse narėse savo buveines turinčias bendroves;
         jie taip pat turi ribojantį poveikį kitose valstybėse narėse įsteigtų bendrovių atžvilgiu, nes sudaro joms kliūtis pritraukti
         kapitalą atitinkamoje valstybėje narėje.

      Šie teisės aktai negali būti pateisinami objektyvių situacijų skirtumu, galinčiu pagrįsti nevienodą apmokestinimo tvarką pagal
         EB 58 straipsnio 1 dalies a punktą. Atsižvelgiant į mokesčių teisės aktus, kuriais siekiama išvengti bendrovės, kurios naudai
         padarytos investicijos, paskirstyto pelno dvigubo apmokestinimo (pelno ir po to pajamų mokesčiu), nes akcininkai, kurių pagrindinė
         apmokestinimo vieta yra atitinkamoje valstybėje narėje, nesvarbu, ar jie gauna dividendus iš šioje valstybėje narėje įsteigtos
         bendrovės, ar iš bendrovės, kuri savo buveinę turi kitoje valstybėje narėje, atsiduria panašioje padėtyje, nes abiem atvejais,
         neatsižvelgiant į mokesčio kreditą, dividendai gali būti apmokestinami du kartus.

      Be to, šie teisės aktai neturėtų būti laikomi teritoriškumo principo išraiška, nes šis principas draudžia suteikti mokesčio
         kreditą kitose valstybėse narėse įsteigtų bendrovių išmokėtų dividendų atžvilgiu. Bet kuriuo atveju, atsižvelgiant į EB 58
         straipsnio 1 dalies a punktą, teritoriškumo principu neturėtų būti grindžiamas nevienodas atitinkamoje valstybėje narėje ir
         kitose valstybėse narėse įsteigtų bendrovių išmokėtų dividendų traktavimas, jei su šiuo nevienodu traktavimu susijusių atitinkamų
         dividendų rūšių objektyvi padėtis yra ta pati.

      Vis dėlto net jeigu tokie mokesčių teisės aktai yra pagrįsti ryšiu tarp mokestinės lengvatos ir kompensacinio mokesčio išskaitymo,
         numatant, kad akcininkui, kurio pagrindinė apmokestinimo vieta yra atitinkamoje valstybėje narėje, suteikiamas mokesčio kreditas
         yra apskaičiuojamas atsižvelgiant į pelno mokestį, kurį šioje valstybėje narėje įsteigta bendrovė turi sumokėti nuo jos paskirstomo
         pelno, tokie teisės aktai mokesčių schemos darnumui išsaugoti nėra būtini. Iš tikrųjų, atsižvelgiant į tikslą išvengti dvigubo
         apmokestinimo, mokesčio kredito suteikimas akcininkui, turinčiam kitoje valstybėje narėje įsteigtos bendrovės akcijų, kuris
         būtų skaičiuojamas atsižvelgiant į pelno mokestį, kurį ta bendrovė turi sumokėti šioje valstybėje narėje, nekeltų grėsmės
         nacionalinės mokesčių schemos darnumui ir būtų mažiau laisvo kapitalo judėjimą ribojanti priemonė.

      Mokestinių įplaukų, susijusių su kitose valstybėse narėse įsteigtų bendrovių išmokėtais dividendais, sumažėjimas negali būti
         laikomas privalomuoju bendro intereso pagrindu, kuriuo galima pagrįsti pagrindinei laisvei prieštaraujančią priemonę.

      (žr. 20, 22–24, 32–36, 38–39, 44–46, 49, 55 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2004 m. rugsėjo 7 d.(*)

      „Pajamų mokestis – Mokesčio kreditas Suomijos bendrovių išmokėtiems dividendams – EB 56 ir 58 straipsniai – Mokesčių schemos darnumas“
      Byloje C‑319/02
      dėl Korkein hallinto-oikeus (Suomija) 2002 m. rugsėjo 10 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2002 m. rugsėjo 12 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje, pradėtoje

      Petri Manninen,

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai P. Jann, C. W. A. Timmermans, C. Gulmann, J.‑P. Puissochet ir J. N. Cunha Rodrigues,
         teisėjai R. Schintgen, F. Macken, N. Colneric, S. von Bahr ir K. Lenaerts (pranešėjas),

      generalinė advokatė J. Kokott,
      sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. vasario 17 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –      P. Manninen,
      –      Suomijos vyriausybės, atstovaujamos E. Bygglin ir T. Pynnä,
      –      Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir D. Petrausch,
      –      Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos K. Manji, padedamo barrister M. Hoskins,

      –      Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Lyal ir I. Koskinen,
      susipažinęs su 2004 m. kovo 18 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su EB 56 ir 58 straipsnių išaiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas Korkein hallinto-oikeus nagrinėjamoje byloje, pradėtoje P. Manninen, kuris iškėlė klausimą dėl Suomijos mokesčių teisės aktų, susijusių su dividendų
         apmokestinimu (toliau – Suomijos mokesčių teisės aktai), suderinamumo su Bendrijos teise.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisė
      3        EB 56 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Pagal šiame skyriuje išdėstytas nuostatas uždraudžiami visi kapitalo judėjimo tarp valstybių narių, taip pat tarp valstybių
         narių ir trečiųjų šalių apribojimai.“

      4        EB 58 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „56 straipsnio nuostatos nepažeidžia valstybių narių teisės:
      a)      taikyti atitinkamas savo mokesčių įstatymų nuostatas, pagal kurias mokesčių mokėtojai skiriami pagal jų skirtingą gyvenamąją
         vietą arba kapitalo investavimo vietą;

      b)      imtis visų reikalingų priemonių, kad būtų užkirstas kelias nacionalinių įstatymų ir kitų teisės aktų pažeidimams, ypač apmokestinimo
         <...> srityje“.

      5        EB 58 straipsnio 3 dalyje nustatyta:

      „Šio straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodytos priemonės ir procedūros negali būti naudojamos savavališkam diskriminavimui ar paslėptam
         laisvo kapitalo judėjimo ir mokėjimų apribojimui, kaip nustatyta 56 straipsnyje.“

       Suomijos teisė
      6        Pagal tuloverolak i (Pajamų mokesčio įstatymas) (1535/1992) 32 straipsnį, asmens, kurio pagrindinė apmokestinimo vieta yra Suomijoje, iš Suomijos
         ar užsienio bendrovės, kurios akcijos kotiruojamos vertybinių popierių biržoje, gauti dividendai yra apmokestinami kaip pajamos
         iš kapitalo.

      7        Pagal minėto tuloverolaki, iš dalies pakeisto Įstatymu 1459/2001, 124 straipsnį, pajamoms iš kapitalo taikomas mokestis, kurio tarifas 29 %.

      8        Suomijoje įsteigtos bendrovės nuo savo pelno moka mokestį, kurio tarifas taip pat yra 29 %. Kad būtų išvengta šių pajamų,
         gautų paskirsčius dividendus, dvigubo apmokestinimo, laki yhtiöveron hyvityksestä (Įstatymas dėl mokesčio kredito) (1232/1988), pakeistas įstatymu 1224/1999, 4 straipsnio 1 dalimi akcininkams suteikiamas
         29/71 dividendų sumos, gautos per atitinkamus mokestinius metus, dydžio mokesčio kreditas.

      9        Pagal Įstatymo dėl mokesčio kredito, iš dalies pakeisto Įstatymu 1224/1999, 4 straipsnio 2 dalį dividendai ir mokesčio kreditas
         sudaro akcininko apmokestinamas pajamas. Suteikiant mokesčio kreditą, bendrovės, kurios akcijos kotiruojamos vertybinių popierių
         biržoje, paskirstytasis pelnas galutinai apmokestinamas 29 % tarifu.

      10      Pagal Įstatymo dėl mokesčio kredito 1 straipsnį mokesčio kreditas taikomas tik Suomijos bendrovių dividendams, mokamiems asmenims,
         kurių pagrindinė apmokestinimo vieta yra Suomijoje.

      11      Pagal Įstatymo dėl mokesčio kredito, iš dalies pakeisto įstatymu 1542/1992, 9 straipsnį, jeigu Suomijos bendrovės sumokėtas
         pelno mokestis yra mažesnis nei 29/71 dividendų, kuriuos buvo numatyta paskirstyti per mokestinius metus, sumos, skirtumą
         ši bendrovė padengia sumokėdama papildomą mokestį.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      12      P. Manninen pagrindinė apmokestinimo vieta yra Suomijoje. Jis turi Švedijos bendrovės akcijų, kotiruojamų Stokholmo (Švedija)
         vertybinių popierių biržoje.

      13      Atitinkamos Švedijos bendrovės dividendų forma P. Manninen paskirstytas pelnas jau buvo apmokestintas pelno mokesčiu Švedijoje.
         Dividendai Švedijoje taip pat apmokestinami pajamų iš kapitalo mokesčiu, išskaičiuojant jį iš pajamų šaltinio. Kadangi užsienio
         bendrovių Suomijos mokesčių mokėtojams paskirstyti dividendai nesuteikia teisės į mokesčio kreditą Suomijoje, pastarojoje
         valstybėje narėje jiems taikomas 29 % tarifo pajamų iš kapitalo mokestis. Vis dėlto pagal Šiaurės Tarybos šalių konvenciją
         (26/1997), pasirašytą siekiant išvengti dvigubo apmokestinimo pajamų ir turto mokesčių srityje, Švedijoje prie pajamų šaltinio
         taikomas pajamų mokestis, kurio dydis pagal šios konvencijos 10 straipsnį negali viršyti 15 proc., yra išskaičiuojamas iš
         akcininko, kurio pagrindinė apmokestinimo vieta yra Suomijoje, mokamo pajamų iš kapitalo mokesčio.

      14      2000 m. lapkričio 23 d. P. Manninen pateikė prašymą Centrinei mokesčių komisijai (keskusverolautakunta) siekdamas išsiaiškinti, ar remiantis EB 56 ir 58 straipsniais Švedijos bendrovės jam mokami dividendai yra apmokestinami
         Suomijoje.

      15      Keskusverolautakunta savo 2001 m. vasario 7 d. preliminariame sprendime nurodė, kad P. Manninen neturėjo teisės pasinaudoti mokesčio kreditu Švedijos
         bendrovės jam išmokėtų dividendų atžvilgiu.

      16      P. Manninen šį sprendimą apskundė Aukščiausiajam administraciniam teismui (Korkein hallinto-oikeus).

      17      Tokiomis aplinkybėmis Korkein hallinto-oikeus nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1)      Ar EB 56 straipsnis draudžia anksčiau (šio sprendimo 6–11 punktuose) nurodytą Suomijos mokesčio kredito schemą, pagal kurią
         dividendų gavėjas, kurio pagrindinė apmokestinimo vieta yra Suomija, turi teisę į mokesčio kreditą už nacionalinės akcinės
         bendrovės išmokėtus dividendus, bet (neturi) teisės į tokį kreditą, kai juos gauna iš Švedijoje įregistruotos akcinės bendrovės?

      2)      Jei atsakymas į pirmą klausimą yra teigiamas, ar EB 58 straipsnį galima aiškinti taip, kad EB 56 straipsnio nuostatos neapriboja
         Suomijos teisės taikyti nagrinėjamas Įstatymo dėl mokesčio kredito nuostatas, nes mokesčio kredito suteikimas priklauso nuo
         to, ar dividendus skirstanti bendrovė Suomijoje sumokėjo mokestį, ar atitinkamą papildomą mokestį, o taip nėra užsienio bendrovės
         mokamų dividendų atveju, kai dividendai iš viso nėra apmokestinami?“

       Dėl prejudicinių klausimų
      18      Savo klausimais, kurie nagrinėtini kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar EB 56
         ir 58 straipsniai draudžia teisės tokius aktus, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, ir kuriais remiantis asmuo, kurio pagrindinė
         apmokestinimo vieta yra vienoje valstybėje narėje, neturi teisės į mokesčio kreditą tais atvejais, kai dividendus jam išmoka
         ne šioje valstybėje įsteigtos akcinės bendrovės.

      19      Visų pirma pažymėtina, kad remiantis nusistovėjusia teismų praktika, nors tiesioginiai mokesčiai priklauso valstybių narių
         kompetencijai, pastarosios vis dėlto turėtų ją įgyvendinti laikydamosios Bendrijos teisės (1995 m. rugpjūčio 11 d. Sprendimo
         Wielockx,  C‑80/94, Rink., p. I‑2463, 16 punktas, 1998 m. liepos 16 d. Sprendimo ICI, C‑264/96, Rink., p. I‑4695, 19 punktas ir 1999 m. balandžio 29 d. Sprendimo Royal Banck of Scotland, C‑311/97, Rink., p. I‑2651, 19 punktas).

      20      Norint išsiaiškinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjami mokesčių teisės aktai sudaro laisvo kapitalo judėjimo apribojimą EB 56 straipsnio
         atžvilgiu, svarbu konstatuoti, kad Suomijos mokesčių teisės aktuose numatyto mokesčio kredito tikslas yra išvengti dvigubo
         bendrovių akcininkams paskirstyto pelno apmokestinimo, dividendus mokančios bendrovės pelno mokestį įskaitant į akcininko
         mokėtiną pajamų iš kapitalo mokestį. Iš tokios schemos galiausiai matyti, kad akcininko gaunami dividendai nėra apmokestinami.
         Kadangi mokesčio kreditas taikomas tik Suomijoje įsteigtų bendrovių išmokėtų dividendų atžvilgiu, minėti teisės aktai yra
         nepalankūs tiems asmenims, kurių pagrindinė apmokestinimo vieta yra Suomijoje, o dividendus, kurie savo ruožtu apmokestinami
         29 % tarifo pajamų iš kapitalo mokesčiu, jie gauna iš kitose valstybėse narėse įsteigtų bendrovių.

      21      Akivaizdu, kad Šiaurės Tarybos šalių sudaryta konvencija mokesčių srityje, kuria siekiama išvengti dvigubo apmokestinimo,
         nepašalina šio nepalankaus traktavimo. Iš tikrųjų ši konvencija nenumato jokios pelno mokesčio įskaitymo į mokėtiną pajamų
         iš kapitalo mokestį schemos. Ja tik siekiama sumažinti dvigubo apmokestinimo poveikį akcininkui pastarojo mokesčio atžvilgiu.

      22      Iš to matyti, kad Suomijos mokesčių teisės aktai sulaiko asmenis, kurių pagrindinė apmokestinimo vieta yra Suomijoje, nuo
         kapitalo investavimo į kitoje valstybėje narėje savo buveines turinčias bendroves.

      23      Šie teisės aktai taip pat turi ribojantį poveikį kitose valstybėse narėse įsteigtų bendrovių atžvilgiu, nes sudaro joms kliūtis
         rinkti kapitalą Suomijoje. Kadangi ne Suomijos kilmės pajamoms iš kapitalo taikomas mažiau palankus mokestinis režimas negu
         Suomijoje įsteigtų bendrovių paskirstytiems dividendams, kitose valstybėse narėse įsteigtų bendrovių akcijos Suomijoje gyvenantiems
         investuotojams yra ne tokios patrauklios negu tų bendrovių, kurios turi savo buveinę šioje valstybėje narėje (žr. 2000 m.
         birželio 6 d. Sprendimo Verkooijen, C‑35/98, Rink., p. I‑4071, 35 punktą ir 2004 m. kovo 4 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑334/02, dar nepaskelbto Rinkinyje, 24 punktą).

      24      Iš to, kas pasakyta, matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai sudaro konkrečiai EB 56 straipsniu draudžiamą
         laisvo kapitalo judėjimo apribojimą.

      25      Vis dėlto reikia išnagrinėti, ar šis laisvo kapitalo judėjimo apribojimas yra pateisinamas remiantis EB sutarties nuostatomis.

      26      Šiuo atžvilgiu primintina, kad pagal EB 58 straipsnio 1 dalies a punktą „56 straipsnio nuostatos nepažeidžia valstybių narių
         teisės <...> taikyti atitinkamas savo mokesčių įstatymų nuostatas, pagal kurias skiriami mokesčių mokėtojai dėl jų skirtingos
         padėties <...> kapitalo investavimo vietos atžvilgiu“.

      27      Suomijos, Prancūzijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybių manymu, iš šios nuostatos aiškiai matyti, kad valstybės narės turi
         teisę numatyti, jog mokesčio kreditu galima pasinaudoti tik jų teritorijoje įsteigtų bendrovių mokamų dividendų atžvilgiu.

      28      Šiuo atveju svarbu pasakyti, kad EB 58 straipsnio 1 dalies a punktas – nuo pagrindinio laisvo kapitalo judėjimo principo nukrypti
         leidžianti nuostata – turi būti aiškinamas siauriau ir nereiškia, kad mokesčių teisės aktai, skiriantys mokesčio mokėtojus
         pagal vietą, kur jie investuoja savo kapitalą, automatiškai atitinka Sutartį. Iš tiesų pačią EB 58 straipsnio 1 dalies a punkte
         numatytą nukrypti leidžiančią nuostatą riboja EB 58 straipsnio 3 dalis, kur numatyta, kad šio straipsnio 1 dalyje nurodytos
         nacionalinės nuostatos „neturi sudaryti laisvo kapitalo judėjimo ir mokėjimų, kaip nustatyta 56 straipsnyje, savavališko diskriminavimo
         ar užslėpto apribojimo“.

      29      Taigi reikia skirti nevienodą traktavimą, leidžiamą pagal EB 58 straipsnio 1 dalies a punktą, ir to paties straipsnio 3 dalyje
         draudžiamą savavališką diskriminavimą. Iš teismų praktikos matyti, jog tam, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami mokesčių teisės
         aktai, darantys skirtumą tarp pajamų iš nacionalinių ir užsienio dividendų to asmens, kurio pagrindinė apmokestinimo vieta
         yra atitinkamoje valstybėje narėje, atžvilgiu būtų laikomi suderinamais su Sutarties nuostatomis, susijusiomis su laisvu kapitalo
         judėjimu, ir jų nevienodas traktavimas turi būti susijęs su aplinkybėmis, kurios nėra objektyviai palyginamos arba būtų pateisinamos
         privalomuoju bendrojo intereso pagrindu, pavyzdžiui, poreikiu apsaugoti mokesčių schemos darnumą (minėto sprendimo Verkooijen 43 punktas). Be to, kad būtų pateisintas nevienodas skirtingų dividendų rūšių traktavimas, jis neturi peržengti to, ko reikia
         nagrinėjamų teisės aktų tikslui pasiekti.

      30      Suomijos, Prancūzijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės visų pirma teigia, kad išmokėti dividendai iš esmės skiriasi, nelygu,
         ar juos išmoka Suomijos, ar ne Suomijos bendrovės. Jos tvirtina, kad atvirkščiai nei pastarųjų paskirstytas pelnas, iš Suomijoje
         įsteigtų bendrovių dividendų forma paskirstytas pelnas šioje valstybėje narėje yra apmokestinamas pelno mokesčiu, suteikiant
         teisę į mokesčio kreditą tam akcininkui, kurio pagrindinė apmokestinimo vieta yra šioje valstybėje narėje. Šioje valstybėje
         įsteigtų bendrovių sumokėtų dividendų ir dividendų, sumokėtų šios sąlygos neatitinkančių bendrovių, nevienodas traktavimas
         vis dėlto yra pateisinamas pagal EB 58 straipsnio 1 dalies a punktą.

      31      Prancūzijos vyriausybė taip pat tvirtina, kad Suomijos mokesčių teisės aktai atitinka teritoriškumo principą ir neturėtų būti
         laikomi prieštaraujančiais su laisvo kapitalo judėjimu susijusioms Sutarties nuostatoms (1997 m. gegužės 15 d. Sprendimo Futura Participations ir Singer, C‑250/95, Rink., p. I‑2471, 18–22 punktai).

      32      Šiuo atveju reikia išnagrinėti, ar pagal EB 58 straipsnio 1 dalies a punktą nevienodas požiūris į akcininką, kurio pagrindinė
         apmokestinimo vieta yra Suomijoje, atsižvelgiant į tai, ar jis gauna dividendus iš šioje ar kitose valstybėse narėse įsteigtų
         bendrovių, yra susijęs su aplinkybėmis, kurios objektyviai nėra palyginamos.

      33      Primintina, kad Suomijos mokesčių teisės aktais siekiama išvengti dvigubo bendrovės pelno apmokestinimo, suteikiant dividendus
         gaunančiam akcininkui mokestinę lengvatą, susijusią su pelno mokesčio, kurį moka dividendus paskirstanti bendrovė, įskaitymu.

      34      Atsižvelgiant į tokius teisės aktus, asmenų, kurių pagrindinė apmokestinimo vieta yra Suomijoje, padėtis gali skirtis priklausomai
         nuo vietos, kur jie investavo savo kapitalą. Iš esmės tai būtų atvejis, kai valstybės narės, kur buvo investuota, mokesčių
         teisės aktai, jau pašalino dividendų forma paskirstyto pelno dvigubo apmokestinimo grėsmę, pelno mokesčiu apmokestindami,
         pavyzdžiui, tik nepaskirstytą atitinkamos bendrovės pelną.

      35      Tačiau šiuo atveju taip nėra. Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nutarties matyti, kad ir Suomijoje,
         ir Švedijoje įsteigtos bendrovės paskirstyti dividendai, neatsižvelgiant į mokesčio kreditą, gali būti apmokestinami dvigubai.
         Abiem atvejais pajamos visų pirma apmokestinamos pelno mokesčiu ir po to, kai jos paskirstomos dividendų forma, pajamų mokesčiu.

      36      Aplinkybė, kad asmuo, kurio pagrindinė apmokestinimo vieta yra Suomijoje, investuoja kapitalą į Švedijoje įsteigtą bendrovę,
         neleidžia išvengti bendrovės, į kurią investuota, dvigubo paskirstyto pelno apmokestinimo. Galiojant mokestinei taisyklei
         dėl bendrovės pelno mokesčio įskaitymo siekiant išvengti dvigubo paskirstyto pelno apmokestinimo, asmenų, kurių pagrindinė
         apmokestinimo vieta yra Suomijoje, padėtis yra panaši, nesvarbu, ar jie gauna dividendus iš šioje valstybėje narėje, ar iš
         Švedijoje įsteigtos bendrovės.

      37      Iš to matyti, kad Suomijos mokesčių teisės aktai mokesčio kredito suteikimą sieja su Suomijoje įsteigtų bendrovių paskirstomais
         dividendais, nors akcininkų, kurių pagrindinė apmokestinimo vieta yra Suomijoje, padėtis yra panaši, nesvarbu, ar jie gauna
         dividendus iš šioje, ar kitoje valstybėje narėje įsteigtos bendrovės (šiuo klausimu žr. 1996 m. birželio 27 d. Sprendimo Asscher, C‑107/94, Rink., p. I‑3089, 41–49 punktus ir 2003 m. birželio 12 d. Sprendimo Gerritse, C‑234/01, Rink., p. I‑5933, 47–54 punktus).

      38      Be to, atvirkščiai nei byloje, kur buvo priimtas minėtas sprendimas Futura Participations ir Singer, nagrinėti teisės aktai, Suomijos mokesčių teisės aktai negali būti laikomi teritoriškumo principo išraiška. Generalinė advokatė
         savo išvados 42 punkte teisingai pastebi, kad šis principas iš tikrųjų nedraudžia suteikti mokesčio kreditą asmenims, kurių
         pagrindinė apmokestinimo vieta yra Suomijoje, kitose valstybėse narėse įsteigtų bendrovių išmokėtų dividendų atžvilgiu (žr.
         minėto sprendimo Futura Participations ir Singer 18–22 punktus).

      39      Bet kuriuo atveju, atsižvelgiant į EB 58 straipsnio 1 dalies a punktą, teritoriškumo principu negali būti grindžiamas nevienodas
         Suomijoje ir kitose valstybėse narėse įsteigtų bendrovių išmokėtų dividendų traktavimas, jei su šiuo nevienodu apmokestinimu
         susijusių atitinkamų dividendų kategorijų objektyvi padėtis yra ta pati.

      40      Antra, Suomijos, Prancūzijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės teigia, kad Suomijos mokesčių teisės aktus objektyviai pateisina
         būtinybė užtikrinti nacionalinės mokesčių schemos darnumą (1992 m. sausio 28 d. Sprendimas Bachmann, C‑204/90, Rink., p. I‑249, ir Sprendimas Komisija prieš Belgiją, C‑300/90, Rink., p. I‑305). Iš esmės jos tvirtina, kad skirtingai nuo byloje, kur buvo priimtas minėtasis sprendimas Verkooijen, nagrinėtos mokesčių schemos, pagrindinėje byloje yra tiesioginis ryšys tarp bendrovės pelno apmokestinimo ir dividendus gaunančiam
         akcininkui suteikto mokesčio kredito. Iš tikrųjų pastarajam mokesčio kreditas suteikiamas tik tada, jei bendrovė tikrai sumokėjo
         pelno mokestį. Jei toks mokestis neapima minimalaus mokesčio už paskirstytinus dividendus, bendrovė turi mokėti papildomą
         mokestį.

      41      Suomijos vyriausybė priduria, kad jei mokesčio kreditas būtų suteikiamas Švedijos bendrovės išmokamus dividendus gaunantiems
         akcininkams, kurių pagrindinė apmokestinimo vieta yra Suomijoje, šios valstybės narės valdžios institucijos būtų įpareigotos
         suteikti mokestinę lengvatą, susijusią su pelno mokesčiu, kurio ši valstybė negavo, o tai sukeltų grėsmę nacionalinės mokesčių
         schemos darnumui.

      42      Šiuo atveju primintina, kad minėtų sprendimų Bachmann ir Komisija prieš Belgiją 28 ir 21 punktuose Teisingumo Teismas nusprendė, jog būtinybę išlaikyti mokesčių schemos darnumą gali pateisinti Sutartimi
         garantuojamų pagrindinių laisvių įgyvendinimo apribojimas. Tačiau kad tokiu pateisinimu grindžiamas argumentas būtų priimtinas,
         turi būti nustatytas tiesioginis ryšys tarp atitinkamos mokesčių lengvatos ir jos kompensavimo taikant nustatytą mokestį (šiuo
         klausimu žr. 1995 m. lapkričio 14 d. sprendimo Svensson ir Gustavsson, C‑484/93, Rink., I‑3955, 18 punktą, minėto sprendimo Asscher 58 punktą; minėto sprendimo ICI 29 punktą; 1999 m. spalio 28 d. sprendimo Vestergaard, C‑55/98, Rink., p. I‑7641, 24 punktą bei 2002 m. lapkričio 21 d. sprendimo X ir Y, C‑436/00, Rink., p. I‑10829, 52 punktą). Kaip matyti iš minėto sprendimo Bachmann 21–23 punktų ir minėto sprendimo Komisija prieš Belgiją 14–16 punktų, šie sprendimai grindžiami išvada, jog Belgijos teisėje paties pajamų mokesčio mokėtojo atžvilgiu egzistavo
         tiesioginis ryšys tarp galimybės išskaičiuoti draudimo įmokas iš apmokestinamų pajamų ir draudėjų išmokėtų sumų vėlesnio apmokestinimo.

      43      Taip pat svarbu pasakyti, kad iš teismų praktikos matyti, jog argumentas, pagrįstas būtinybe išsaugoti mokesčių schemos darnumą,
         turi būti vertinamas atsižvelgiant į nagrinėjamų mokesčių teisės aktų siekiamą tikslą (žr. 2004 m. kovo 11 d. Sprendimo De Lasteyrie du Saillant, C‑9/02, dar nepaskelbto Rinkinyje, 67 punktą).

      44      Kaip jau buvo minėta šio sprendimo 33 punkte, Suomijos mokesčių teisės aktais siekiama išvengti akcininkams paskirstomo bendrovių
         pelno dvigubo apmokestinimo. Siekiamas tikslas yra įgyvendinamas suteikiant akcininkui mokesčio kreditą, apskaičiuojamą atsižvelgiant
         į bendrovių pelno mokesčio tarifą (žr. šio sprendimo 8 punktą). Atsižvelgiant į tai, kad bendrovių pelno mokesčio ir pajamų
         iš kapitalo mokesčio tarifas yra toks pats, t. y. 29 proc., šis mokestinis režimas galiausiai taikomas Suomijoje įsteigtų
         bendrovių akcininkų, kurių pagrindinė apmokestinimo vieta yra Suomijoje, paskirstomam pelnui, pastaruosius tiesiog atleidžiant
         nuo gautų dividendų apmokestinimo. Jeigu paaiškėtų, kad mokančios dividendus Suomijos bendrovės sumokėtas mokestis yra mažesnis
         nei mokesčio kredito suma, ši bendrovė skirtumą padengtų sumokėdama papildomą mokestį.

      45      Nors šie mokesčių teisės aktai yra pagrįsti ryšiu tarp mokestinės lengvatos ir kompensacinio mokesčio išskaitymo, numatant,
         kad akcininkui, kurio pagrindinė apmokestinimo vieta yra Suomijoje, suteikiamas mokesčio kreditas yra apskaičiuojamas atsižvelgiant
         į pelno mokestį, kurį šioje valstybėje narėje įsteigta bendrovė turi sumokėti nuo savo paskirstomo pelno, tokie teisės aktai
         Suomijos mokesčių schemos darnumui išsaugoti nėra būtini.

      46      Iš tikrųjų atsižvelgiant į Suomijos mokesčių teisės aktų siekiamą tikslą, minėtos mokesčių schemos darnumas yra garantuojamas
         tol, kol yra išlaikoma sąsaja tarp akcininko naudai suteikiamos mokestinės lengvatos ir mokėtino pelno mokesčio. Taigi pagrindinės
         bylos atveju mokesčio kredito suteikimas akcininkui, kurio pagrindinė apmokestinimo vieta yra Suomijoje ir kuris turi akcijų
         Švedijoje įsteigtoje bendrovėje, apskaičiuotino atsižvelgiant į pelno mokestį, kurį ši bendrovė turi sumokėti pastarojoje
         valstybėje narėje, nekeltų grėsmės Suomijos mokesčių schemos darnumui ir būtų laisvo kapitalo judėjimą mažiau ribojanti priemonė
         nei ta, kuri įtvirtinta Suomijos mokesčių teisės aktuose.

      47      Be to, reikia pasakyti, kad bylose, kur buvo priimti sprendimai Bachmann  ir Komisija prieš Belgiją, nagrinėjamų mokesčių nuostatų tikslas taip pat buvo išvengti dvigubo apmokestinimo. Iš tikrųjų Belgijos teisės aktų fiziniams
         asmenims suteikta galimybė išskaičiuoti gyvybės draudimo įmokas iš jų apmokestinamųjų pajamų, panaudotų šioms įmokoms sumokėti,
         taip jų neapmokestinant buvo pagrįsta tuo, kad vėliau dėl iš įmokų sukaupto kapitalo apmokestinamas jo turėtojas. Pagal tokią
         tvarką dvigubo apmokestinimo išvengiama atidedant vienintelį apmokestinimą iki tol, kol išmokamas iš neapmokestinamų įmokų
         sukauptas kapitalas. Mokesčių schemos darnumui užtikrinti buvo būtina, kad, leisdamos gyvybės draudimo įmokas išskaičiuoti
         iš apmokestinamųjų pajamų, Belgijos mokesčių institucijos būtų įsitikinusios, jog draudimo bendrovės išmokėtas kapitalas pasibaigus
         sutarčiai bus apmokestinamas. Būtent šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas nusprendė, kad nėra mažiau griežtų priemonių nei
         tos, kurios buvo nagrinėjamos bylose, kur buvo priimti sprendimai Bachmann ir Komisija prieš Belgiją, galinčios išsaugoti nagrinėjamos mokesčių schemos darnumą.

      48      Tačiau pagrindinėje byloje faktinės aplinkybės skiriasi. Iš tikrųjų tuo metu, kai akcininkas, kurio pagrindinė apmokestinimo
         vieta yra Suomijoje, gauna dividendus, taip paskirstytas pelnas jau yra apmokestintas pelno mokesčiu, nesvarbu, ar šie dividendai
         buvo išmokėti Suomijos, ar užsienio bendrovių. Suomijos mokesčių teisės aktais siekiamas tikslas panaikinti dvigubą paskirstyto
         pelno apmokestinimą dividendų forma gali būti pasiekiamas suteikiant mokesčio kreditą to pelno atžvilgiu, kurį Švedijos bendrovės
         paskirsto asmenims, kurių pagrindinė apmokestinimo vieta yra Suomijoje.

      49      Iš tikrųjų mokesčio kredito suteikimas, atsižvelgiant į kitoje valstybėje narėje mokėtiną pelno mokestį, sumažintų Suomijos
         Respublikos mokestines įplaukas, susijusias su kitose valstybėse narėse įsteigtų bendrovių išmokėtais dividendais. Vis dėlto
         iš teismų praktikos matyti, kad mokestinių įplaukų sumažėjimas negali būti laikomas privalomuoju bendro intereso pagrindu,
         kuriuo galima pagrįsti pagrindinei laisvei prieštaraujančią priemonę (minėto sprendimo Verkooijen 59 punktas; 2002 m. spalio 3 d. Sprendimo Danner, C‑136/00, Rink., p. I‑8147, 56 punktas bei minėto sprendimo X ir Y 50 punktas).

      50      Per posėdį Suomijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės nurodė įvairias praktines kliūtis, kurios, jų manymu, atima iš asmens,
         kurio pagrindinė apmokestinimo vieta yra Suomijoje, teisę į mokesčio kreditą, atitinkantį pelno mokestį, kurį turi sumokėti
         kitoje valstybėje narėje įsteigta bendrovė. Jos pabrėžė, kad Sutartyje įtvirtintos laisvo kapitalo judėjimo taisyklės taikomos
         ne tik kapitalo judėjimui tarp valstybių narių, bet ir kapitalo judėjimui tarp valstybių narių ir trečiųjų šalių. Šių vyriausybių
         manymu, atsižvelgiant į galiojančių mokesčių sistemų įvairovę, praktikoje neįmanoma tiksliai nustatyti mokesčio dydžio, kuriuo
         kaip pelno mokesčiu buvo apmokestinami kitoje valstybėje narėje arba trečiojoje šalyje įsteigtos bendrovės išmokėti dividendai.
         Toks negalėjimas pirmiausiai priklauso nuo to, jog kiekvienoje šalyje skiriasi pelno mokesčio apskaičiavimo pagrindas, taip
         pat ir mokesčio tarifai kiekvienais metais gali skirtis. Be to, jos tvirtina, kad bendrovės išmokėti dividendai nebūtinai
         atsiranda dėl atitinkamu mokestiniu laikotarpiu gauto pelno.

      51      Šiuo atveju svarbu pabrėžti, kad pagrindinė byla yra visiškai nesusijusi su laisvu kapitalo judėjimu tarp valstybių narių
         ir trečiųjų šalių. Iš tiesų ši byla susijusi su valstybės narės mokesčių institucijų atsisakymu suteikti mokesčio kreditą
         asmeniui, kurio pagrindinė apmokestinimo vieta yra Suomijoje, dėl to, kad jis gavo dividendus iš kitoje valstybėje narėje
         įsteigtos bendrovės.

      52      Be to, pastebėtina, kad iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nutarties matyti, jog Suomijoje akcininkui
         suteikiamas mokesčio kreditas yra lygus 29/71 šitoje valstybėje narėje įsteigtos bendrovės išmokėtų dividendų. Mokesčio kredito
         apskaičiavimo tikslais taikomas trupmenos skaitiklis yra lygus pelno mokesčio tarifui, o vardiklis – rezultatui, gautam šį
         mokesčio tarifą atėmus iš 100.

      53      Galiausiai taip pat reikia pripažinti, kad Suomijos teisėje mokesčio kreditas visada atitinka dividendus paskirstančios bendrovės
         realiai sumokėto pelno mokesčio sumą. Jeigu nustatoma, kad sumokėtas pelno mokestis yra mažesnis nei mokesčio kredito suma,
         skirtumą padengia paskirstanti bendrovė, sumokėdama papildomą mokestį.

      54      Šiomis aplinkybėmis akcininkui, kurio pagrindinė apmokestinimo vieta yra Suomijoje, gavusiam dividendų iš Švedijoje įsteigtos
         bendrovės, suteikiamas mokesčio kreditas apskaičiuojamas atsižvelgiant į realiai kitoje valstybėje narėje įsteigtos bendrovės
         sumokėtą mokestį, nes toks mokestis nustatomas pagal bendras taisykles, taikomas apskaičiavimo pagrindui nustatyti, ir pagal
         pelno mokesčio tarifą pastarojoje valstybėje narėje. Galimi realiai sumokėto mokesčio nustatymo sunkumai bet kuriuo atveju
         negali pateisinti kliūties laisvam kapitalo judėjimui, išplaukiančios iš pagrindinėje byloje nagrinėjamų teisės aktų (žr.
         sprendimo Komisija prieš Prancūziją 29 punktą).

      55      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pateiktus klausimus galima atsakyti taip: EB 56 ir 58 straipsniai draudžia teisės aktus,
         kuriais remiantis asmuo, kurio pagrindinė apmokestinimo vieta yra valstybėje narėje, neturi teisės pasinaudoti mokesčio kreditu
         dėl to, kad akcinės bendrovės, kurios jam išmokėjo dividendus, yra įsteigtos ne toje valstybėje.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      56      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias pateikė pagrindinės bylos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      EB 56 ir 58 straipsniai draudžia teisės aktus, kuriais remiantis asmuo, kurio pagrindinė apmokestinimo vieta yra valstybėje
            narėje, neturi teisės pasinaudoti mokesčio kreditu dėl to, kad akcinės bendrovės, kurios jam išmokėjo dividendus, yra įsteigtos
            ne toje valstybėje.
      Parašai.
      * Proceso kalba: suomių.


1982 m. liepos 15 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # COGIS (Compagnia Generale Interscambi) prieš Amministrazione delle Finanze dello Stato. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunale civile e penale di Milano - Italija. # Byla 216/81.


Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas 2004 m. balanžio 29 d. # Italijos Respublika prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Valstybės pagalba - Motyvavimas. # Byla C-372/97.


1985 m. sausio 29 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Henri Cullet ir Chambre syndicale des réparateurs automobiles et détaillants de produits pétroliers prieš Centre Leclerc à Toulouse ir Centre Leclerc à Saint-Orens-de-Gameville. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal de commerce de Toulouse - Prancūzija. # Byla 231/83.


2000 m. birželio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Staatssecretaris van Financiën prieš B.G.M. Verkooijen. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hoge Raad - Nyderlandai. # Byla C-35/98.


title: 2016 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#George Karim prieš Migrationsverket.#Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Reglamentas (ES) Nr. 604/2013 – Valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio vienoje iš valstybių narių pateikto prieglobsčio prašymo nagrinėjimą, nustatymas – 18 straipsnis – Prašytojo, kurio prieglobsčio prašymas yra nagrinėjamas, atsiėmimas – 19 straipsnis – Atsakomybės išnykimas – Nebuvimas valstybių narių teritorijoje bent tris mėnesius – Nauja atsakingos valstybės narės nustatymo procedūra – 27 straipsnis – Teisių gynimo priemonės – Teisminės kontrolės apimtis.#Byla C-155/15.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2016 m. birželio 7 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Reglamentas (ES) Nr. 604/2013 — Valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio vienoje iš valstybių narių pateikto prieglobsčio prašymo nagrinėjimą, nustatymas — 18 straipsnis — Prašytojo, kurio prieglobsčio prašymas yra nagrinėjamas, atsiėmimas — 19 straipsnis — Atsakomybės išnykimas — Nebuvimas valstybių narių teritorijoje bent tris mėnesius — Nauja atsakingos valstybės narės nustatymo procedūra — 27 straipsnis — Teisių gynimo priemonės — Teisminės kontrolės apimtis“
      Byloje C‑155/15
      dėl Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen (Stokholmo apeliacinis administracinis migracijos bylų teismas, Švedija) 2015 m. kovo 27 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2015 m. balandžio 1 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         George Karim

      prieš

         Migrationsverket

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas K. Lenaerts, pirmininko pavaduotojas A. Tizzano, kolegijų pirmininkai R. Silva de Lapuerta, L. Bay Larsen (pranešėjas), J. L. da Cruz Vilaça, A. Arabadjiev, C. Toader, D. Šváby ir F. Biltgen, teisėjai J.‑C. Bonichot, M. Safjan, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund, C. Vajda ir S. Rodin,
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2015 m. gruodžio 15 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               G. Karim, atstovaujamo advokat I. Aydin ir jur. kand. C. Hjorth,

               —

                  Migrationsverket, atstovaujamos H. Hedebris ir M. Bergdahl,

               —

               Švedijos vyriausybės, atstovaujamos A. Falk, C. Meyer-Seitz, U. Persson, N. Otte Widgren, E. Karlsson ir L. Swedenborg,

               —

               Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek ir J. Vláčíl,

               —

               Graikijos vyriausybės, atstovaujamos M. Michelogiannaki,

               —

               Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos F. X. Bréchot ir D. Colas,

               —

               Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos K. Bulterman ir B. Koopman,

               —

               Šveicarijos vyriausybės, atstovaujamos C. Bichet,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos M. Condou-Durande, C. Tufvesson ir K. Simonsson,

         susipažinęs su 2016 m. kovo 17 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 604/2013, kuriuo išdėstomi valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės vienoje iš valstybių narių pateikto tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijai ir mechanizmai (OL L 180, 2013, p. 31), 19 ir 27 straipsnių išaiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Sirijos piliečio George Karim ir Migrationsverket (Migracijos tarnyba, Švedija, toliau – tarnyba) ginčą dėl šios sprendimo atmesti G. Karim pateiktą prašymą išduoti leidimą gyventi šalyje ir perduoti jį Slovėnijai.

         Teisinis pagrindas

               3

               Reglamento Nr. 604/2013 19 konstatuojamojoje dalyje skelbiama:
               „Siekiant užtikrinti veiksmingą atitinkamų asmenų teisių apsaugą, reikėtų įtvirtinti teisines garantijas ir teisę į veiksmingą teisės gynimo priemonę, kai priimami sprendimai dėl perdavimo atsakingai valstybei narei, laikantis visų pirma Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnio. Siekiant užtikrinti, kad būtų laikomasi tarptautinės teisės normų, veiksminga teisės gynimo nuo tokių sprendimų priemonė turėtų apimti tiek šio reglamento taikymo, tiek teisinių ir faktinių aplinkybių, susiklosčiusių valstybėje narėje, kuriai perduodamas prašytojas, vertinimą.“

               4

               Šio reglamento 18 straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „1. Pagal šį reglamentą atsakinga valstybė narė įpareigojama:
               <...>

                        b)

                        23, 24, 25 ir 29 straipsniuose nustatytomis sąlygomis atsiimti prašytoją, kurio prašymas yra nagrinėjamas ir kuris paprašė tarptautinės apsaugos kitoje valstybėje narėje arba be teisę gyventi šalyje patvirtinančio dokumento yra kitoje valstybėje narėje;

                  <...> “

               5

               Reglamento 19 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
               „18 straipsnio 1 dalies c arba d punktuose nurodytos pareigos nebetaikomos, kai atsakinga valstybė narė, paprašyta perimti žinion arba atsiimti prašytoją <...>, gali nustatyti, kad atitinkamas asmuo ne trumpiau kaip tris mėnesius yra išvykęs iš valstybių narių teritorijos, išskyrus atvejus, kai tas asmuo turi atsakingos valstybės narės išduotą galiojantį teisę gyventi šalyje patvirtinantį dokumentą.
               Prašymas, pateiktas pasibaigus pirmoje pastraipoje nurodytam nebuvimo laikotarpiui, laikomas nauju prašymu, dėl kurio pradedama nauja atsakingos valstybės narės nustatymo procedūra.“

               6

               To paties reglamento 27 straipsnio 1 ir 5 dalys išdėstytos taip:
               „1.   Prašytojas <...> turi teisę į veiksmingą teisės gynimo priemonę ir gali pateikti teismui skundą dėl sprendimo dėl perdavimo faktinių ir teisinių pagrindų arba prašyti jį peržiūrėti.
               <...>
               5.   Valstybės narės užtikrina, kad atitinkamas asmuo turėtų galimybę pasinaudoti teisine pagalba ir, prireikus, kalbine pagalba.“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               7

               2014 m. kovo 3 d. G. Karim paprašė tarptautinės apsaugos Švedijoje.

               8

               Atlikus patikrinimą EURODAC duomenų bazėje, tapo aišku, kad 2013 m. gegužės 14 d. suinteresuotasis asmuo jau buvo paprašęs šios apsaugos Slovėnijoje, todėl 2014 m. kovo 20 d. tarnyba paprašė Slovėnijos valdžios institucijų atsiimti G. Karim pagal Reglamento Nr. 604/2013 18 straipsnio 1 dalies b punktą.

               9

               2014 m. balandžio 3 d. Slovėnijos valdžios institucijos sutiko patenkinti šį prašymą dėl atsiėmimo. Tuomet tarnyba pranešė šioms institucijoms, kad, G. Karim teigimu, jis buvo išvykęs iš valstybių narių teritorijos ilgiau nei tris mėnesius po pirmojo prieglobsčio prašymo pateikimo ir kad jo pase yra 2013 m. liepos 20 d. atvykimo į Libaną spaudas. Pasikeitus raštais, 2014 m. gegužės 12 d. Slovėnijos valdžios institucijos patvirtino sutikimą atsiimti prašytoją.

               10

               2014 m. gegužės 13 d. tarnyba atmetė G. Karim prašymą išduoti leidimą gyventi ir jo tarptautinės apsaugos prašymą, nutraukė bylą dėl pabėgėlio statuso pripažinimo ir nusprendė perduoti suinteresuotąjį asmenį Slovėnijai.

               11

               G. Karim apskundė tarnybos sprendimą Förvaltningsrätten i Stockholm (Stokholmo administracinis teismas, Švedija). Šis teismas atmetė suinteresuotojo asmens skundą tuo pagrindu, kad, valstybei narei sutikus atsiimti prieglobsčio prašytoją, šis gali ginčyti jo perdavimą šiai valstybei narei tik remdamasis sisteminiais trūkumais.

               12

               G. Karim apskundė Förvaltningsrätten i Stockholm (Stokholmo administracinis teismas, Švedija) sprendimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui ir nurodė, pirma, kad Slovėnijos Respublika nėra valstybė narė, atsakinga už jo prieglobsčio prašymo nagrinėjimą, nes jis buvo išvykęs iš valstybių narių teritorijos ilgiau nei tris mėnesius po pirmojo prieglobsčio prašymo pateikimo, ir, antra, kad jo negalima perduoti dėl humanitarinių priežasčių, o Slovėnijos prieglobsčio suteikimo procedūra turi sisteminių trūkumų.

               13

               Šiomis aplinkybėmis Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen (Stokholmo apeliacinis administracinis migracijos bylų teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar Reglamente Nr. 604/2013 įtvirtintos naujos nuostatos dėl veiksmingų teisių gynimo priemonių (19 konstatuojamoji dalis ir jo 27 straipsnio 1 ir 5 dalys) reiškia, kad prieglobsčio prašytojas taip pat gali ginčyti Reglamento Nr. 604/2013 III skyriuje nustatytus kriterijus, kuriais remiantis nuspręsta jį perduoti kitai valstybei narei, sutikusiai jį priimti, ar veiksmingos teisių gynimo priemonės gali reikšti tik teisę, kad būtų įvertinta, ar valstybės narės, į kurią nuspręsta perduoti prašytoją, prieglobsčio procedūra ir prašytojų priėmimo sąlygos turi sisteminių trūkumų (pagal [2013 m. gruodžio 10 d.] Teisingumo Teismo sprendimą Abdullahi [C‑394/12, EU:C:2013:813])?

                        2.

                        Jei Teisingumo Teismas nuspręstų, kad galima ginčyti Reglamento Nr. 604/2013 III skyriuje [nustatytų kriterijų įgyvendinimą], <...> ar Reglamento Nr. 604/2013 19 straipsnio 2 dalis reiškia, kad šis reglamentas negali būti taikomas, kai prieglobsčio prašytojas įrodo, kad jis buvo išvykęs iš valstybių narių teritorijos ne trumpiau kaip tris mėnesius?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl antrojo klausimo

               14

               Antruoju klausimu, kurį reikia nagrinėti pirmiausia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar Reglamento Nr. 604/2013 19 straipsnio 2 dalis aiškintina taip, kad ši nuostata, tiksliau, jos antra pastraipa, taikoma trečiosios šalies piliečiui, kuris, pateikęs pirmąjį prieglobsčio prašymą vienoje valstybėje narėje, įrodo, kad buvo išvykęs iš valstybių narių teritorijos ne trumpiau kaip tris mėnesius prieš pateikdamas naują prieglobsčio prašymą kitoje valstybėje narėje.

               15

               Šiuo klausimu, be abejo, pažymėtina, kad Reglamento Nr. 604/2013 19 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje numatyta, jog šio reglamento 18 straipsnio 1 dalyje nurodytos pareigos perimti žinion arba atsiimti prieglobsčio prašytoją iš esmės nebetaikomos, kai atsakinga valstybė narė, paprašyta atsiimti prieglobsčio prašytoją, gali nustatyti, kad šis ne trumpiau kaip tris mėnesius yra išvykęs iš valstybių narių teritorijos.

               16

               Tačiau šio reglamento 19 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje patikslinta, kad bet koks prašymas, pateiktas pasibaigus šiam nebuvimo laikotarpiui, laikomas nauju prašymu, dėl kurio pradedama nauja atsakingos valstybės narės nustatymo procedūra.

               17

               Vadinasi, tuo atveju, kai trečiosios šalies pilietis, pateikęs pirmąjį prieglobsčio prašymą vienoje valstybėje narėje, išvyko iš valstybių narių teritorijos ne trumpiau kaip trims mėnesiams, paskui pateikė naują prieglobsčio prašymą kitoje valstybėje narėje, pagal Reglamento Nr. 604/2013 19 straipsnio 2 dalį valstybė narė, kurioje pateiktas naujas prieglobsčio prašymas, privalo užbaigti už šio naujo prašymo nagrinėjimą atsakingos valstybės narės nustatymo procedūrą, remdamasi reglamente įtvirtintomis taisyklėmis.

               18

               Vadinasi, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 604/2013 19 straipsnio 2 dalis aiškintina taip, kad ši nuostata, tiksliau, jos antra pastraipa, taikoma trečiosios šalies piliečiui, kuris, pateikęs pirmąjį prieglobsčio prašymą vienoje valstybėje narėje, įrodo, kad buvo išvykęs iš valstybių narių teritorijos ne trumpiau kaip tris mėnesius prieš pateikdamas naują prieglobsčio prašymą kitoje valstybėje narėje.

         Dėl pirmojo klausimo

               19

               Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Reglamento Nr. 604/2013 27 straipsnio 1 dalis, siejama su šio reglamento 19 konstatuojamąja dalimi, aiškintina taip, kad tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, prieglobsčio prašytojas, pateikęs skundą dėl sprendimo jį perduoti, gali remtis klaidingu šio reglamento III skyriuje įtvirtintų atsakomybės kriterijų taikymu.

               20

               Pirmiausia pažymėtina, kad iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, jog pareiškėjas pagrindinėje byloje, grįsdamas savo skundą dėl sprendimo perduoti jį, remiasi ne kurios nors iš Reglamento Nr. 604/2013 III skyriuje įtvirtintų taisyklių pažeidimu, o veikiau aplinkybe, kad Slovėnijos Respublikos atsakomybė buvo nustatyta pažeidžiant šio reglamento 19 straipsnio 2 dalyje įtvirtintas specialias taisykles dėl trečiosios šalies piliečio, kuris, pateikęs pirmąjį prieglobsčio prašymą vienoje valstybėje narėje, išvyko iš valstybių narių teritorijos ne trumpiau kaip trims mėnesiams, paskui pateikė naują prieglobsčio prašymą kitoje valstybėje narėje, padėties.

               21

               Taigi siekiant pateikti naudingą atsakymą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, reikia nustatyti, ar šio reglamento 27 straipsnio 1 dalis, siejama su jo 19 konstatuojamąja dalimi, aiškintina taip, kad tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, prieglobsčio prašytojas, pateikęs skundą dėl sprendimo perduoti jį, gali remtis to paties reglamento 19 straipsnio 2 dalyje įtvirtintų taisyklių pažeidimu.

               22

               Šiuo klausimu svarbu pažymėti, kad iš 2016 m. birželio 7 d. Sprendimo Ghezelbash (C‑63/15) 30–61 punktų matyti, kad pagal Reglamento Nr. 604/2013 27 straipsnio 1 dalį, siejamą su jo 19 konstatuojamąja dalimi, prieglobsčio prašytojui suteikiama veiksminga teisių gynimo priemonė dėl sprendimo perduoti jį, kuri gali apimti, be kita ko, šio reglamento taikymo nagrinėjimą, todėl lemti valstybės narės atsakomybės nuginčijimą, net jei prieglobsčio procedūra ir prašytojų priėmimo sąlygos šioje valstybėje narėje neturi sisteminių trūkumų, dėl kurių kyla nežmoniško ar žeminančio elgesio, kaip apibrėžta Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 4 straipsnyje, pavojus.

               23

               Be to, nors Reglamento Nr. 604/2013 taikymas iš esmės grindžiamas atsakingos valstybės narės nustatymo procedūra, o ši valstybė nustatoma remiantis šio reglamento III skyriuje įtvirtintais kriterijais (2016 m. birželio 7 d. Sprendimo Ghezelbash, C‑63/15, 41 punktas), pabrėžtina, kad šio reglamento 19 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje esančia taisykle nustatomos šios procedūros vykdymo sąlygos tuo atveju, kai suinteresuotasis trečiosios šalies pilietis, pateikęs pirmąjį prieglobsčio prašymą vienoje valstybėje narėje, išvyko iš valstybių narių teritorijos ne trumpiau kaip trims mėnesiams, paskui pateikė naują prieglobsčio prašymą kitoje valstybėje narėje.

               24

               Iš tiesų, kaip buvo priminta šio sprendimo 17 punkte, iš šios nuostatos matyti, kad tokiu atveju valstybė narė, kurioje pateiktas naujas prieglobsčio prašymas, privalo užbaigti už šio naujo prašymo nagrinėjimą atsakingos valstybės narės nustatymo procedūrą.

               25

               Ši nauja nustatymo procedūra skiriasi nuo tos, kurią iš pradžių vykdė valstybė narė, kurioje buvo pateiktas pirmasis prieglobsčio prašymas, ir gali lemti naujos atsakingos valstybės narės nustatymą remiantis Reglamento Nr. 604/2013 III skyriuje įtvirtintais kriterijais.

               26

               Taigi siekiant užtikrinti, kad ginčijamas sprendimas dėl perdavimo buvo priimtas teisingai pritaikius šiame reglamente numatytą atsakingos valstybės narės nustatymo procedūrą, skundą dėl sprendimo perduoti gavęs teismas turi galėti išnagrinėti prieglobsčio prašytojo teiginius dėl šio reglamento 19 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje įtvirtintos taisyklės pažeidimo.

               27

               Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 604/2013 27 straipsnio 1 dalis, siejama su šio reglamento 19 konstatuojamąja dalimi, aiškintina taip, kad tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, prieglobsčio prašytojas, pateikęs skundą dėl sprendimo perduoti jį, gali remtis to paties reglamento 19 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje įtvirtintos taisyklės pažeidimu.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               28

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 604/2013, kuriuo išdėstomi valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės vienoje iš valstybių narių pateikto tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijai ir mechanizmai, 19 straipsnio 2 dalis aiškintina taip, kad ši nuostata, tiksliau, jos antra pastraipa, taikoma trečiosios šalies piliečiui, kuris, pateikęs pirmąjį prieglobsčio prašymą vienoje valstybėje narėje, įrodo, kad buvo išvykęs iš valstybių narių teritorijos ne trumpiau kaip tris mėnesius prieš pateikdamas naują prieglobsčio prašymą kitoje valstybėje narėje.

                           2.

                           Reglamento Nr. 604/2013 27 straipsnio 1 dalis, siejama su šio reglamento 19 konstatuojamąja dalimi, aiškintina taip, kad tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, prieglobsčio prašytojas, pateikęs skundą dėl sprendimo perduoti jį, gali remtis to paties reglamento 19 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje įtvirtintos taisyklės pažeidimu.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: švedų.