title: 2007 m. spalio 4 d. Tarnautojų teismo (antroji kolegija) sprendimas. # María del Carmen de la Cruz ir kiti prieš Europos darbuotojų saugos ir sveikatos agentūrą (OSHA). # Viešoji tarnyba. # Byla F-32/06.

text:
      TARNAUTOJŲ TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2007 m. spalio 4 d.
      Byla F‑32/06
      María del Carmen de la Cruz ir kt.
      prieš
      Europos saugos ir sveikatos darbe agentūrą (ESSDA)
      „Viešoji tarnyba – Sutartininkai − Pareigūnų tarnybos nuostatų reforma − Buvę vietos darbuotojai − Įdarbinant nustatytas priskyrimas lygiui
         ir darbo užmokestis − Pareigų ir lygio lygiavertiškumas − Konsultavimasis su Personalo komitetu“

      Dalykas: Pagal EB 236 straipsnį ir AE 152 straipsnį pareikštas ieškinys, kuriuo C. Cruz, I. Estrataetxe, S. Grados, G. Moral ir J. I. Sánchez,
         ESSDA sutartininkai, prašo panaikinti ESSDA sprendimus pagal 2005 m. balandžio 28 ir 29 d. sutartininkų sutartis juos priskirti
         II pareigų grupei, o ne III pareigų grupei, tai padarius, atkurti visas jų teises nuo 2005 m. gegužės 1 d. ir, be kita ko,
         atlyginti žalą bei sumokėti palūkanas.

      Sprendimas: Panaikinti ESSDA sprendimus, kuriais ieškovai remiantis 2005 m. balandžio 28 ir 29 d. pasirašytomis sutartininkų sutartimis
         priskiriami II pareigų grupei. Atmesti likusią reikalavimų dalį. ESSDA padengia bylinėjimosi išlaidas.

      Santrauka
      1.      Pareigūnai – Ieškinys – Suinteresuotumas pareikšti ieškinį
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 ir 91 straipsniai)
      2.      Pareigūnai – Ieškinys – Išankstinis administracinis skundas – Dalyko ir pagrindo sutapimas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 ir 91 straipsniai)
      3.      Pareigūnai – Sutartininkai – Įdarbinimas – Užduočių, galinčių priklausyti skirtingoms pareigų grupėms, įvertinimas
      (Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 80 straipsnio 2 dalis)
      4.      Pareigūnai – Sutartininkai – Priskyrimas
      Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 4 straipsnis ir 80 straipsnio 2 dalis)
      1.      Pritarimu asmens nenaudai priimtam aktui negali būti panaikinta tai, kad jis priimtas asmens nenaudai. Nusprendus atvirkščiai,
         asmuo netektų bet kokios galimybės apskųsti net ir neteisėtą aktą, o tai prieštarautų Sutartyje ir Pareigūnų tarnybos nuostatuose
         įtvirtintai teisių gynimo priemonių sistemai.

      (žr. 36 punktą)
      Nuoroda:
      1996 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Urretavizcaya prieš Komisiją, T‑587/93, Rink. VT p. I‑A‑349 ir II‑1027, 28 punktas.

      2.      Pagal ikiteisminio skundo ir vėliau pareikšto ieškinio atitikties taisyklę reikalaujama, kad Bendrijos teisme nurodytas pagrindas
         būtų tas pats, kuriuo buvo remtasi per ikiteisminę procedūrą, kad Paskyrimų tarnyba galėtų tiksliai susipažinti su suinteresuotojo
         asmens argumentais, suformuluotais ginčijant sprendimą, nes priešingu atveju ieškinys būtų nepriimtinas. Tokia taisyklė pateisinama
         ikiteisminės procedūros tikslu – leisti taikiai išspręsti tarp pareigūnų ir administracijos kilusius ginčus. Taigi ši tarnyba
         turi būti aiškiai informuota apie skundžiančio asmens argumentus, kad vėliau jam galėtų pasiūlyti susitaikyti.

      Darytina išvada, kad Bendrijos teismui pareigūnų pateiktuose ieškiniuose reikalavimų dalykas turi sutapti su nurodytuoju išankstiniame
         administraciniame skunde ir būti paremtas tais pačiais pagrindais kaip ir skundas, patikslinant, kad reikalavimai Bendrijos
         teisme gali būti išdėstyti išsamiau pateikiant pagrindus ir argumentus, kurie nebūtinai buvo nurodyti skunde, tačiau yra glaudžiai
         su juo susiję. Šis reikalavimas neturi griežtai ir tiksliai apriboti galimo teismo proceso, jei šiame etape pateiktais reikalavimais
         nebus keičiamas nei skundo pagrindas, nei dalykas.

      (žr. 38–42 punktus)
      Nuoroda:
      Teisingumo Teismo sprendimai: 1976 m. liepos 1 d. Sprendimo Sergy prieš Komisiją, 58/75, Rink. p. 1139, 33 punktas; 1987 m. gegužės 20 d. Sprendimo Geist prieš Komisiją, 242/85, Rink. p. 2181, 9 punktas; 1989 m. sausio 26 d. Sprendimo Koutchoumoff prieš Komisiją, 224/87, Rink. p. 99, 10 punktas; 1989 m. kovo 14 d. Sprendimo Del Amo Martinez prieš Parlamentą, 133/88, Rink. p. 689, 9 ir 10 punktai; 1998 m. lapkričio 19 d. Sprendimo Parlamentas prieš Gaspari, C‑316/97 P, Rink. p. I‑7597, 17 punktas.

      Pirmosios instancijos teismo sprendimai: 1990 m. kovo 29 d. Sprendimo Alexandrakis prieš Komisiją, T‑57/89, Rink. p. II‑143, 8 punktas; 2004 m. liepos 7 d. Sprendimo Schmitt prieš AER, T‑175/03, Rink. VT p. I‑A‑211 ir II‑939, 42 punktas ir nurodyta teismų praktika.

      3.      Atsižvelgiant į institucijų ir vykdomųjų įstaigų plačią diskrecijos apimtį vertinti užduotis, galinčias priklausyti skirtingoms
         pareigų grupėms, numatytoms Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 80 straipsnio 2 dalyje, Pirmosios instancijos teismo kontrolė,
         vertinant, ar buvo laikytasi užduočių paskirstymo tarp šių pareigų grupių, turi apsiriboti atsakymu į klausimą, ar įgaliota
         sudaryti darbo sutartis tarnyba elgėsi protingai ir ar savo diskrecija nesinaudojo akivaizdžiai klaidingai.

      (žr. 65 punktą)
      4.      Administracija, priskirdama sutartininkus, kurių pareigoms vykdyti būtinos aukšto lygio specifinės žinios, konkrečiai kalbant,
         tokiose srityse, kaip finansų ir apskaitos reglamentavimas, viešųjų pirkimų konkursų procedūros, dokumentų ir informacijos
         tvarkymas ar informatika, II pareigų grupei daro akivaizdžią vertinimo klaidą. Šios pareigos tikrai apima koordinavimo, redagavimo,
         valdymo, priežiūros, o kartais ir planavimo užduotis, kurioms reikalingas tam tikras savarankiškumo laipsnis. Tokios pareigos
         viršija II pareigų grupei priskirtas „kanceliarinės ir sekretorių užduotis“ ar „raštinės valdymą“. Nors dalis jų gali atitikti
         užduotis, priskirtas II pareigų grupei, tačiau jos, kaip visuma, yra III pareigų grupei priskirtos užduotys – „vykdomosios
         užduotys, projektai“ ar „apskaita“, ar „kitos lygiavertės techninės užduotys“ – Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 80 straipsnio
         2 dalies prasme.

      Nesvarbu tai, kad šių darbuotojų atliktų užduočių vertinimo ataskaitos apima laikotarpį, kai jie buvo įdarbinti kaip vietos
         darbuotojai, nes įdarbinus sutartininkais jiems priskirtos užduotys iš esmės liko nepakeistos. Be to, tai, kad praeityje šias
         užduotis šie sutartininkai atliko kaip vidaus darbuotojai pagal Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 4 straipsnio redakciją,
         taikyta iki 2004 m. gegužės 1 d., negali daryti įtakos Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 80 straipsnio 2 dalies aiškinimui
         ir teisingam taikymui.

      Taip pat nesvarbu tai, kad šie sutartininkai atlieka užduotis prižiūrimi pareigūno ar laikinojo tarnautojo, nes tai yra Kitų
         tarnautojų įdarbinimo sąlygų 80 straipsnio 2 dalyje numatyta taisyklė visiems sutartininkams, neatsižvelgiant į tai, kokiai
         pareigų grupei jie priskirti.

      (žr. 72–76 punktus)


1999 m. vasario 25 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Annalisa Carbonari ir kt. prieš Università degli studi di Bologna, Ministero della Sanità, Ministero dell'Università e della Ricerca Scientifica ir Ministero del Tesoro. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Pretura circondariale di Bologna - Italija. # Laisvė teikti paslaugas - Darbo užmokestis - Tiesioginis veikimas. # Byla C-131/97.


title: Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas 2005 m. spalio 6 d.#Europos Bendrijų Komisija prieš Ispanijos Karalystę.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Šeštosios PVM direktyvos 17 ir 19 straipsniai - Subsidijos - Teisės į atskaitą apribojimas.#Byla C-204/03.

text:
      Byla C‑204/03
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Ispanijos Karalystę
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Šeštosios PVM direktyvos 17 ir 19 straipsniai – Subsidijos – Teisės į atskaitą apribojimas“
      Generalinio advokato M. Poiares Maduro išvada, pateikta 2005 m. kovo 10 d.  I‑0000
      2005 m. spalio 6 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas I‑0000
      Sprendimo santrauka
      Mokesčių teisės nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Perkant
            sumokėto mokesčio atskaita – Teisės į atskaitą apribojimas – Subsidijos – Nacionalinės teisės aktai, numatantys mokesčio,
            kurio našta tenka apmokestinamiesiems asmenims, vykdantiems tik apmokestinamuosius sandorius, atskaitos proporciją ir apribojantys
            subsidijomis finansuojamų prekių ir paslaugų pirkimo mokesčio atskaitą – Neleistinumas
      (Tarybos direktyvos 77/388 17 straipsnio 2 ir 5 dalys ir 19 straipsnis)
      Numatydama pridėtinės vertės mokesčio, kurio našta tenka apmokestinamiesiems asmenims, vykdantiems tik apmokestinamuosius
         sandorius, atskaitos proporciją ir nustatydama specialią taisyklę, apribojančią subsidija finansuojamų prekių ir paslaugų
         pirkimo pridėtinės vertės mokesčio atskaitą, valstybė narė neįvykdo savo įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę, o būtent pagal
         Šeštosios direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo 17 straipsnio 2 ir 5 dalis ir 19 straipsnį.

      (žr. 31 punktą ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. spalio 6 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Šeštosios PVM direktyvos 17 ir 19 straipsniai – Subsidijos – Teisės į atskaitą apribojimas“
      Byloje C‑204/03
      dėl 2003 m. gegužės 14 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo,
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama E. Traversa ir L. Lozano Palacios, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Ispanijos Karalystę, atstovaujamą N. Díaz Abad, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai J.‑P. Puissochet, S. von Bahr (pranešėjas), J. Malenovský ir U. Lõhmus,
      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      susipažinęs su 2005 m. kovo 10 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Šiuo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismą pripažinti, jog numatydama pridėtinės vertės mokesčio (toliau
         – PVM), kurio našta tenka apmokestinamiesiems asmenims, vykdantiems tik apmokestinamuosius sandorius, atskaitos proporciją
         ir nustatydama specialią taisyklę, apribojančią subsidijomis finansuojamų prekių ir paslaugų pirkimo PVM atskaitą, Ispanijos
         Karalystė neįvykdė savo įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę, o būtent pagal 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB
         dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo − Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas
         (OL L 145, p. 1), iš dalies pakeistos 1995 m. balandžio 10 d. Tarybos direktyva 95/7/EB, (OL L 102, p. 18, toliau – Šeštoji
         direktyva) 17 straipsnio 2 ir 5 dalis ir 19 straipsnį.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      2       Šeštosios direktyvos 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punktas nustato, kad apmokestinamąją vertę sudaro:
      „tiekiamų prekių ir teikiamų paslaugų <...> atveju – viskas, kas sudaro atlygį, kuris yra ar turi būti tiekėjo gautas iš pirkėjo,
         kliento ar trečiosios šalies už tokias prekes ar paslaugas, įskaitant subsidijas, tiesiogiai susijusias su šių prekių ar paslaugų
         kaina“.

      3       Šios direktyvos 28f straipsniu pakeista tos pačios direktyvos 17 straipsnio 2 dalies a punkto redakcija numato, kad „tiek,
         kiek prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, apmokestinamasis asmuo turi turėti
         teisę iš mokesčio, kurį jis turi sumokėti, atskaityti <...> pridėtinės vertės mokestį, kurį reikia sumokėti ar kuris sumokėtas
         šalies teritorijoje dėl prekių ar paslaugų, kurias jam pateikė/suteikė ar dar pateiks/suteiks kitas apmokestinamasis asmuo“.

      4       To paties straipsnio 5 dalis patikslina:
      „Jeigu apmokestinamasis asmuo prekes ir paslaugas ketina naudoti sandoriams, kuriems taikomos 2 ir 3 dalys ir kuriems tenkantis
         pridėtinės vertės mokestis gali būti atskaitomas, ir sandoriams, kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis negali būti
         atskaitomas, gali būti atskaitoma tik tokia proporcinga pridėtinės vertės mokesčio dalis, kuri priskirtina pirmiesiems sandoriams.

      Ši dalis turi būti nustatoma visiems apmokestinamojo asmens vykdomiems sandoriams laikantis 19 straipsnio nuostatų.
      <...>“
      5       Šeštosios direktyvos 19 straipsnio „Atskaitos proporcijos apskaičiavimas“ 1 dalyje nustatoma:
      „Atskaitos proporcija, nurodyta 17 straipsnio 5 dalies 1 punkte, turi būti apskaičiuojama trupmena, kurios:
      –       skaitiklis yra visa metinės apyvartos suma be pridėtinės vertės mokesčio iš sandorių, kuriems tenkantis pridėtinės vertės
         mokestis atskaitomas pagal 17 straipsnio 2 ir 3 dalis,

      –       vardiklis yra visa skaitiklyje nurodyta metinės apyvartos suma be pridėtinės vertės mokesčio ir metinės apyvartos iš sandorių,
         kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis negali būti atskaitomas, suma. Valstybės narės gali į vardiklį taip pat įtraukti
         subsidijų sumas, išskyrus nurodytas 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punkte.

      <...>“ (Pataisytas vertimas).
       Nacionalinės teisės aktai
      6       1992 m. gruodžio 28 d. Įstatymo Nr. 37/1992 dėl pridėtinės vertės mokesčio (1992 m. gruodžio 29 d., BOE Nr. 312, p. 44247),
         iš dalies pakeisto 1997 m. gruodžio 30 d. Įstatymu Nr. 66/1997 (BOE Nr. 313, 1997 m. gruodžio 31 d., p. 38517, toliau – Įstatymas
         Nr. 37/1992), 102 straipsnis nustato pridėtinės vertės mokesčio atskaitos proporcijos taisyklę. Pirmoji šio straipsnio dalis
         numato:

      „Proporcijos taisyklė taikoma, jei apmokestinamasis asmuo, vykdydamas prekybinę ar profesinę veiklą, tuo pačiu metu tiekia
         prekes ar teikia paslaugas, kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis gali būti atskaitomas, ir sudaro kitus tokio pat
         pobūdžio sandorius, nesuteikiančius šios teisės.

      Proporcijos taisyklė taip pat taikoma, jei apmokestinamasis asmuo gauna subsidijas, kurios pagal šio įstatymo 78 straipsnio
         2 dalies 3 punktą neįtraukiamos į apmokestinamąją vertę tiek, kiek jos skirtos prekybinei ar profesinei apmokestinamojo asmens
         veiklai finansuoti.“

      7       To paties įstatymo 104 straipsnyje daroma nuoroda į bendrą proporciją. To paties straipsnio 2 dalies 2 punkto antroji pastraipa
         nustato:

      „Kapitalo subsidijos taip pat yra įtraukiamos į proporcijos vardiklį, tačiau jos gali būti įtraukiamos penktadaliais, kurių
         pirmasis įtraukiamas tais mokestiniais metais, kuriais jos buvo gautos, o kitos dalys atitinkamai per kitus ketverius metus.
         Tačiau kapitalo subsidijos, suteiktos tam tikrų prekių ar paslaugų, įgyjamų vykdant apmokestinamuosius ir neatleistus nuo
         PVM sandorius, pirkimui finansuoti, sumažina tik tenkančio ar sumokėto už šiuos sandorius PVM atskaitos sumą tokia dalimi,
         kiek subsidijos buvo panaudotos joms finansuoti.“

       Ikiteisminė procedūra
      8       Komisija pradėjo EB 226 straipsnyje numatytą procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo 2001 m. balandžio 20 d. nusiųsdama Ispanijos
         vyriausybei oficialų pranešimą, kuriame ji teigė, kad Įstatymo Nr. 37/1992 102 straipsnis ir 104 straipsnio 2 dalies 2 punkto
         antroji pastraipa apriboja teisę į PVM atskaitą ir tai prieštarauja Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 ir 5 dalims ir 19 straipsniui.

      9       Atsakydama į šį oficialų pranešimą, 2001 m. gegužės 28 d. laišku Ispanijos Karalystė pateikė savo pastabas.
      10     Kadangi šis atsakymas Komisijos nepatenkino, 2002 m. birželio 27 d. ji priėmė pagrįstą nuomonę, nurodydama šiai valstybei
         narei per du mėnesius nuo pagrįstos nuomonės gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta.

      11     2002 m. rugsėjo 20 d. laišku Ispanijos Karalystė atsakė į šią pagrįstą nuomonę pakartodama savo nesutikimą su Komisijos pozicija.
       Dėl ieškinio
       Pirminės pastabos
      12     Pažymėtina, kad šio sprendimo 6 ir 7 punktuose nurodytos Įstatymo Nr. 37/1992 nuostatos numato bendrą ir specialią taisykles.
      13     Pagal šio įstatymo 102 straipsnyje kartu su šio sprendimo 7 punkte cituojamų 104 straipsnio nuostatų pirmu sakiniu įtvirtintą
         bendrą taisyklę apskaičiuojant atskaitos proporciją atsižvelgiama į subsidijas, kurios skirtos apmokestinamųjų asmenų komercinei
         ar profesinei veiklai finansuoti ir neįtraukiamos į PVM apmokestinamąją vertę, nes jos įrašomos į trupmenos, pagal kurią apskaičiuojama
         proporcija, vardiklį. Taip šios subsidijos apriboja teisę į atskaitą, kuria gali pasinaudoti apmokestinamieji asmenys. Pastarieji
         yra ne tik apmokestinamieji asmenys, kurie nupirktas prekes ir paslaugas naudoja sandoriams, kuriems tenkantis pridėtinės
         vertės mokestis gali būti atskaitomas, bei sandoriams, kuriems tenkantis mokestis negali būti atskaitomas (toliau – „mišrūs“
         apmokestinamieji asmenys), bet ir apmokestinamieji asmenys, kurie, naudodami prekes ir paslaugas, vykdo tik sandorius, kuriems
         tenkantis pridėtinės vertės mokestis gali būti atskaitomas (toliau – visiškai apmokestinamieji asmenys).

      14     Speciali taisyklė numatyta šio sprendimo 7 punkte cituojamų Įstatymo Nr. 37/1992 104 straipsnio nuostatų antrame sakinyje.
         Pagal šią taisyklę kapitalo subsidijos, konkrečiai skirtos tam tikrų prekių ar paslaugų, įsigytų pagal apmokestintus ir neatleistus
         nuo PVM sandorius, pirkimui finansuoti, sumažina tik apskaičiuoto ar sumokėto už šiuos sandorius PVM atskaitos sumą tokia
         dalimi, kiek subsidijos buvo panaudotos joms finansuoti. Todėl tokiu atveju, kai subsidija sudaro, pavyzdžiui, 20 % prekės
         ar paslaugos pirkimo kainos, tik už šią prekę ar paslaugą mokamo PVM atskaita sumažėja 20 %.

       Šalių argumentai
      15     Komisija teigia, kad, numatydamas bendrą taisyklę, Įstatymas Nr. 37/1992 neteisėtai apriboja Šeštosios direktyvos 17 straipsnio
         5 dalyje kartu su 19 straipsniu numatytą teisę į atskaitą, nes šis apribojimas taikomas ne tik „mišriems“ apmokestinamiems
         asmenims, bet ir visiškai apmokestinamiems asmenims. Be to, šiame įstatyme įtvirtinta speciali taisyklė, kuri nustato atskaitos
         mechanizmą, kuris nėra numatytas Šeštojoje direktyvoje ir jai prieštarauja.

      16     Ispanijos vyriausybė mano, kad Komisija Šeštąją direktyvą aiškina pažodžiui, neatsižvelgdama į šio akto tikslus ir būtent
         į PVM neutralumo principą.

      17     Ispanijos vyriausybės nuomone, Šeštosios direktyvos 19 straipsnis nėra vien tik šios direktyvos 17 straipsnio 5 dalyje minima
         proporcijos apskaičiavimo taisyklė, pagal kurią apskaičiuojamas teisę į atskaitą „mišriems“ apmokestinamiems asmenims suteikiančių
         apmokestinamų veiklos rūšių santykis su visomis apmokestinamojo asmens apmokestinamomis ir atleistomis nuo mokesčio veiklos
         rūšimis. Minėtame 19 straipsnyje numatydama, kad valstybės narės gali į vardiklį taip pat įtraukti subsidijas, kurios tiesiogiai
         nesusijusios su sandorių kaina ir neįtrauktos į šios direktyvos 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punkte apibrėžtą apmokestinamąją
         vertę, teisės aktų leidėjas numatė 17 straipsnio 5 dalyje įtvirtintos taisyklės, susijusios su „mišriais“ apmokestinamaisiais
         asmenimis, išimtį, leisdamas apriboti visiškai apmokestinamųjų asmenų teisę į atskaitą.

      18     Ispanijos vyriausybė tvirtina, kad Šeštosios direktyvos 19 straipsnio tikslas yra leisti valstybėms narėms atstatyti konkurencijos
         pusiausvyrą ir taip laikytis mokesčio neutralumo principo. Savo nuomonę ji grindžia pateikdama vežėjo, gaunančio subsidiją
         automobiliui įsigyti, pavyzdį. Subsidija jam leidžia sumažinti savo paslaugos kainą ir kartu jai taikytiną PVM. Be to, jei
         vežėjas gali visiškai atskaityti išlaidų, patirtų dėl šia subsidija finansuoto pirkimo, PVM, jis naudojasi papildoma lengvata
         subsidijų negaunančių konkurentų atžvilgiu.

      19     Ispanijos vyriausybė priduria, kad Įstatyme Nr. 37/1992 numatyta speciali taisyklė teisę į atskaitą riboja griežčiau nei taisyklė,
         išplaukianti iš Šeštosios direktyvos 19 straipsnio taikymo, nes ji susijusi tik subsidijos pagalba įgytos prekės ir paslaugos
         PVM atskaita ir nedaro įtakos mokesčio už kitas apmokestinamojo asmens įgytas prekes ir paslaugas atskaitai.

      20     Ši vyriausybė Teisingumo Teismą prašo, tuo atveju, jei jis nepritartų jos siūlomam aiškinimui, apriboti sprendimo galiojimą
         laike. Sprendimo negaliojimą atgaline data pagrįstų tai, kad priimdamos nagrinėjamą teisės aktą Ispanijos valdžios institucijos
         veikė gera valia ir kad Teisingumo Teismo sprendimas galėtų sukelti problemų.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      21      Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalis įtvirtina teisės į PVM atskaitą principą. Ši teisė yra susijusi su mokesčiu už
         apmokestinamojo asmens jo apmokestintiems sandoriams naudojamų prekių ir paslaugų pirkimą.

      22     Jei apmokestinamasis asmuo vykdo teisę į atskaitą suteikiančius apmokestintus sandorius ir tokios teisės nesuteikiančius neapmokestintus
         sandorius, šios direktyvos 17 straipsnio 5 dalis numato, kad gali būti atskaitoma tik tokia proporcinga pridėtinės vertės
         mokesčio dalis, kuri priskirtina apmokestintiems sandoriams. Ši proporcija apskaičiuojama pagal šios direktyvos 19 straipsnyje
         numatytą tvarką.

      23     Kaip Teisingumo Teismas yra ne kartą priminęs, bet koks teisės į atskaitą apribojimas paveikia mokesčių naštą ir turi būti
         vienodai taikomas visose valstybėse narėse. Todėl nukrypti leidžiančios nuostatos leidžiamos tik tais atvejais, kai tai aiškiai
         numatyta Šeštojoje direktyvoje (žr., inter alia, 1988 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, 50/87, Rink. p. 4797, 17 punktą; 1995 m. liepos 6 d. Sprendimo BP Soupergaz, C‑62/93, Rink. p. I‑1883, 18 punktą ir 2002 m. sausio 8 d. Sprendimo Metropol ir Stadler, C‑409/99, Rink. p. I‑81, 42 punktą).

      24     Šiuo klausimu konstatuotina, kad Šeštosios direktyvos 19 straipsnis, pavadintas „Atskaitos proporcijos apskaičiavimas“, aiškiai
         daro nuorodą į šios direktyvos 17 straipsnio 5 dalį, su kuria jis neatsiejamai susijęs.

      25     Šeštosios direktyvos 19 straipsnio 1 dalies antros įtraukos nuostatos dėl subsidijų, išskyrus numatytas šios direktyvos 11 straipsnio
         A skirsnio 1 dalies a punkte, t. y. dėl subsidijų, kurios nepatenka į tiekiamos prekės ar teikiamos paslaugos kainą ir į PVM
         apmokestinamąją vertę, turi būti aiškinamos atsižvelgiant į 17 straipsnio 5 dalį. Ši dalis, kaip aiškiai matyti iš jos formuluotės,
         taikoma tik „mišriems“ apmokestinamiesiems asmenims. Todėl, kadangi 19 straipsnio 1 dalies antra įtrauka nėra „mišriems“ ir
         visiškai apmokestinamiesiems asmenims taikytina išimtis, atsižvelgiant į taip apibrėžtas subsidijas, ji leidžia apriboti teisę
         į atskaitą tik „mišrių“ apmokestinamųjų asmenų atžvilgiu.

      26     Todėl Įstatyme Nr. 37/1992 numatyta bendra taisyklė, išplečianti teisės į atskaitą apribojimą visiškai apmokestinamiesiems
         asmenims, nustato apribojimą, kuris viršija Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 5 dalyje ir 17 straipsnyje aiškiai numatytą
         apribojimą, ir pažeidžia šios direktyvos nuostatas.

      27     Dėl šiame įstatyme įtvirtinamos specialios taisyklės pakanka konstatuoti, kad ji nustato teisės į atskaitą apribojimo mechanizmą,
         nenumatytą nei Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 5 dalyje ir 19 straipsnyje, nei jokioje kitoje šios direktyvos nuostatoje.
         Todėl toks mechanizmas nėra leistinas pagal šią direktyvą.

      28     Ispanijos vyriausybės argumentai, kad jos siūlomas Šeštosios direktyvos 19 straipsnio aiškinimas leistų geriau užtikrinti
         konkurencijos pusiausvyros ir PVM neutralumo principo laikymąsi, yra atmestini. Iš esmės valstybės narės privalo taikyti Šeštąją
         direktyvą, net jei jos laiko ją tobulintina. Kaip išplaukia iš 2001 m. lapkričio 8 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, C‑338/98, Rink. p. I‑8265, 55 ir 56 punktų, net jei tam tikrų valstybių narių siūlomas aiškinimas leistų geriau užtikrinti
         tam tikrų Šeštosios direktyvos siekiamų tikslų, koks, pavyzdžiui, yra mokesčio neutralumas, laikymąsi, valstybės narės negali
         nukrypti nuo aiškiai Šeštosios direktyvos numatytų nuostatų, įtvirtindamos, kaip nagrinėjamu atveju, kitokius nei šioje direktyvoje
         numatytus teisės į atskaitą apribojimus.

      29     Dėl Ispanijos vyriausybės prašomo Teisingumo Teismo sprendimo galiojimo apribojimo laike primintina, kad tik išskirtiniais
         atvejais Teisingumo Teismas taikydamas bendrą Bendrijos teisės sistemai būdingą teisinio saugumo principą gali būti priverstas
         nuspręsti taikyti tokį apribojimą.

      30     Kaip šiuo klausimu pažymėjo generalinis advokatas išvados 24 punkte, būtina įrodyti, jog valstybės valdžios institucijos buvo
         skatinamos priimti teisės aktus ar imtis veiksmų, nesuderinamų su Bendrijos teise, dėl objektyvių ir svarbių abejonių, susijusių
         su nagrinėjamų Bendrijos teisės nuostatų taikymo sritimi (šiuo klausimu žr. 2000 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Komisija prieš Jungtinę Karalystę, C‑359/97, Rink. p. I‑6355, 92 punktą). Tačiau šiuo atveju tokios abejonės nėra. Todėl nėra būtina apriboti šio sprendimo
         galiojimo laike.

      31     Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, konstatuotina, kad numatydama PVM, kurio našta tenka apmokestinamiesiems asmenims, vykdantiems
         tik apmokestinamuosius sandorius, atskaitos proporciją ir nustatydama specialią taisyklę, apribojančią subsidija finansuojamų
         prekių ir paslaugų pirkimo PVM atskaitą, Ispanijos Karalystė neįvykdė savo įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę, o būtent
         pagal Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 ir 5 dalis ir 19 straipsnį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      32     Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Ispanijos Karalystė pralaimėjo bylą, pastaroji turi
         jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Numatydama pridėtinės vertės mokesčio, kurio našta tenka apmokestinamiesiems asmenims, vykdantiems tik apmokestinamuosius
            sandorius, atskaitos proporciją ir nustatydama specialią taisyklę, apribojančią subsidijomis finansuojamų prekių ir paslaugų
            pirkimo PVM atskaitą, Ispanijos Karalystė neįvykdė savo įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę, o būtent pagal 1977 m. gegužės
            17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės
            vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas, iš dalies pakeistos 1995 m. balandžio 10 d. Tarybos direktyva 95/7/EB,
            17 straipsnio 2 ir 5 dalis ir 19 straipsnį.
      2.      Priteisti iš Ispanijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * 	 Proceso kalba: ispanų.


1976 m. sausio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Société des produits Bertrand SA prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 40-75.


1976 m. birželio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # EMI Records Limited prieš CBS Schallplatten GmbH. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Landgericht Köln - Vokietija. # Byla 96-75.


1984 m. sausio 19 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Michel Advernier ir kt. prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnas - Atlyginimų lentelės peržiūrėjimas. # Byla 211/80.


1990 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # José Maria González Holguera prieš Europos Parlamentą. # Pareigūnai. # Byla T-115/89.


2017 m. birželio 21 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Tillotts Pharma AG prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą.#Europos Sąjungos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Europos Sąjungos prekių ženklo OCTASA paraiška – Ankstesni žodiniai Vokietijos ir Beniliukso prekių ženklai PENTASA – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-632/15.


title: 2012 m. lapkričio 29 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#SC Gran Via Moineşti SRL prieš Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (ANAF) ir Administraţia Finanţelor Publice Bucureşti Sector 1.#Curtea de Apel Bucureşti prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Direktyva 2006/112/EB – Pridėtinės vertės mokestis – 167, 168 ir 185 straipsniai – Teisė į atskaitą – Atskaitos tikslinimas – Žemės sklypo ir jame pastatytų statinių įsigijimas, ketinant nugriauti šiuos statinius ir šiame žemės sklype vykdyti statybos projektą.#Byla C‑257/11.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. lapkričio 29 d. (
            *1
         )
      „Direktyva 2006/112/EB — Pridėtinės vertės mokestis — 167, 168 ir 185 straipsniai — Teisė į atskaitą — Atskaitos tikslinimas — Žemės sklypo ir jame pastatytų statinių įsigijimas, ketinant nugriauti šiuos statinius ir šiame žemės sklype vykdyti statybos projektą“
      Byloje C-257/11
      dėl Curtea de Apel Bucureşti (Rumunija) 2010 m. gruodžio 20 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2011 m. gegužės 26 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         SC Gran Via Moineşti SRL

      prieš

         Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (ANAF),

         Administraţia Finanţelor Publice Bucureşti Sector 1

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro trečiosios kolegijos pirmininko pareigas einanti R. Silva de Lapuerta (pranešėja), teisėjai K. Lenaerts, G. Arestis, J. Malenovský ir T. von Danwitz
      generalinis advokatas Y. Bot,
      posėdžio sekretorė R. Şereş, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. birželio 21 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  SC Gran Via Moineşti SRL, atstovaujamos avocaţi A. Lefter, V. Rădoi ir M. Mitroi,

               —

               Rumunijos vyriausybės, atstovaujamos R. H. Radu bei R.-I. Munteanu ir I. Bara,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos C. Soulay ir L. Bouyon,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347, p. 1) 167, 168 straipsnių ir 185 straipsnio 2 dalies išaiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą, kilusį tarp SC Gran Via Moineşti SRL (toliau – GVM) ir Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (ANAF) (Nacionalinė mokesčių administratoriaus agentūra, toliau – ANAF) bei Administraţia Finanţelor Publice Bucureşti Sector 1 (Bukarešto 1 sektoriaus valstybės finansų administratorius) dėl GVM apmokestinimo pridėtinės vertės mokesčiu (toliau – PVM) dėl žemės sklypo ir jame pastatytų statinių įsigijimo, ketinant vykdyti statybos projektą.

         Teisinis pagrindas

               3

               Pagal direktyvos 2006/112 9 straipsnio 1 dalį:
               „Apmokestinamasis asmuo“ – asmuo, kuris savarankiškai bet kurioje vietoje vykdo ekonominę veiklą, neatsižvelgiant į tos veiklos tikslą ar rezultatą.
               „Ekonominė veikla“ – gamintojų, prekybininkų ar paslaugas teikiančių asmenų veikla, įskaitant kasybą bei žemės ūkio veiklą ir laisvųjų profesijų veiklą. Visų pirma ekonomine veikla laikomas materialiojo ar nematerialiojo turto naudojimas siekiant gauti nuolatinių pajamų.“

               4

               Šios direktyvos 167 straipsnyje numatyta:
               „Teisė į atskaitą atsiranda, atsiradus prievolei apskaičiuoti atskaitytiną PVM.“

               5

               Šios direktyvos 168 straipsnyje nurodyta:
               „Jeigu prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, apmokestinamasis asmuo turi turėti valstybėje narėje, kurioje jis vykdo šiuos sandorius, teisę iš PVM, kurį sumokėti jam tenka prievolė, atskaityti:

                        a)

                        mokėtiną ar sumokėtą PVM toje valstybėje narėje už prekių tiekimą ar paslaugų teikimą, kurį jam atliko ar turi atlikti kitas apmokestinamasis asmuo;

                  <...>“

               6

               Tos pačios direktyvos 184 straipsnyje nustatyta:
               „Pirminė atskaita tikslinama, kai atskaityta PVM suma yra didesnė arba mažesnė už sumą, kurią apmokestinamasis asmuo turėjo teisę atskaityti.“

               7

               Direktyvos 2006/112 185 straipsnis suformuluotas taip:
               „1.   Visų pirma atskaita tikslinama, kai pateikus PVM deklaraciją pasikeičia veiksniai, kuriais remiantis buvo apskaičiuota atskaitytina PVM suma, pavyzdžiui, nutraukiami pirkimo sandoriai ar suteikiamos kainų nuolaidos.
               2.   Nukrypstant nuo 1 dalies, atskaita netikslinama, kai sandoriai yra visiškai ar iš dalies neapmokėti arba kai deramai įrodoma ir patvirtinama, kad turtas yra sunaikintas, prarastas ar pavogtas, arba kai prekės yra tiekiamos kaip mažavertės dovanos ar pavyzdžiai, kaip nurodyta 16 straipsnyje.
               Tačiau valstybės narės gali reikalauti atskaitą patikslinti tais atvejais, kai sandoriai yra visiškai ar iš dalies neapmokėti, arba įvykus vagystei.“

               8

               Pagal šios direktyvos 186 straipsnį valstybės narės nustato išsamias 184 ir 185 straipsnių taikymo taisykles.

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               9

               Pagal 2007 m. kovo 16 d. sudarytą pirkimo–pardavimo sutartį GVM įsigijo žemės sklypą ir jame pastatytus statinius.

               10

               Pagal šią sutartį turtas buvo perleistas GVM ir kartu suteiktas leidimas nugriauti šiuos statinius.

               11

               Remdamasi šiuo leidimu GVM atliko griovimo darbus, o jų protokolas buvo surašytas 2008 m. rugsėjo 30 d.

               12

               Be to, 2008 m. balandžio 16 d. GVM buvo išduotas urbanistikos sertifikatas, reikalingas leidimui statyti gyvenamųjų namų kompleksą aptariamame žemės sklype gauti.

               13

               GVM atskaitė PVM už visą žemės sklypą ir nusipirktus statinius ir AFP pateikė PVM deklaraciją (užregistruotą 2008 m. spalio 27 d.), iš kurios buvo matyti neigiamas likutis ir galimybė susigrąžinti.

               14

               Atlikusi mokestinį patikrinimą, AFP 2009 m. gegužės 8 d. pateikė mokestinio patikrinimo ataskaitą, o gegužės 12 d. pateikė pranešimą apie mokesčio dydį, pagal kurį, atsižvelgiant į šių statinių nugriovimą, reikia atlikti GVM atskaityto PVM, susijusio su nugriautais statiniais, patikslinimą.

               15

               2009 m. birželio 19 d. pateiktu skundu GVM prašė panaikinti šią mokestinio patikrinimo ataskaitą ir šį pranešimą apie mokesčio dydį ir teigė, kad ji ketino įsigyti aptariamą žemės sklypą tik dėl to, jog ketino statyti gyvenamųjų namų kompleksą, todėl reikėjo neišvengiamai įsigyti statinius, pastatytus šiame žemės sklype. Todėl GVM nepatikslino iš pradžių atskaityto PVM, susijusio su šių statinių įsigijimu, nes jų nugriovimas buvo jos investicinio plano dalis, o gyvenamųjų namų komplekso projektas buvo reikalingas apmokestinamiesiems sandoriams įgyvendinti.

               16

               2009 m. rugsėjo 11 d. sprendimu ANAF atmetė šį skundą, nes GVM neteisėtai atskaitė PVM, susijusį su šiais statiniais, kadangi ji juos įsigijo ne apmokestinamųjų sandorių tikslais, bet tik norėdama juos nugriauti. Šiuo atžvilgiu ANAF pažymi, kad šie statiniai buvo apskaityti kaip atsargos, o ne kaip nekilnojamasis turtas.

               17

               2009 m. spalio 8 d. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateiktu skundu GVM prašė panaikinti šį sprendimą ir AFP 2009 m. gegužės 8 d. mokestinio patikrinimo ataskaitą bei 2012 m. gegužės 12 d. pranešimą apie mokesčio dydį.

               18

               Tokiomis aplinkybėmis Curtea de Apel Bucureşti nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar tai, kad komercinė bendrovė PVM mokėtoja kartu su atitinkamu sklypu įsigijo griauti skirtų statinių norėdama šiame sklype pastatyti gyvenamųjų namų kompleksą, gali būti laikoma parengiamąja veikla, pasireiškiančia investicijomis, atliktomis siekiant pastatyti gyvenamųjų namų kompleksą, todėl suteikiančia teisę į PVM, susijusio su įsigytais statiniais, atskaitą, pagal direktyvos [2006/112] 167 ir 168 straipsnius?

                        2.

                        Ar dėl griauti skirtų su sklypu įsigytų statinių nugriovimo, ketinant šiame sklype pastatyti gyvenamųjų namų kompleksą, atsiranda pareiga tikslinti su statiniais susijusį PVM pagal direktyvos [2006/112] 185 straipsnio 2 dalies nuostatas?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo klausimo

               19

               Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar direktyvos 2006/112 167 ir 168 straipsnius reikia aiškinti taip, kad bendrovė, įsigijusi žemės sklypą su jame pastatytais statiniais, ketindama juos nugriauti ir šiame sklype pastatyti gyvenamųjų namų kvartalą, turi teisę atskaityti su šiais statiniais susijusį PVM.

               20

               Primintina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką apmokestinamųjų asmenų teisė atskaityti iš PVM, kurį sumokėti jie turi pareigą, mokėtiną ar sumokėtą pirkimo PVM už įsigytas prekes ar gautas paslaugas yra pagrindinis Sąjungos teisės aktais nustatytos bendros PVM sistemos principas (2012 m. birželio 21 d. Sprendimo Mahagében ir Dávid, C-80/11 ir C-142/11, 37 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).

               21

               Šiuo klausimu Teisingumo Teismas ne kartą pažymėjo, kad direktyvos 2006/112 167 ir paskesniuose straipsniuose numatyta teisė į atskaitą yra sudedamoji PVM sistemos dalis ir iš esmės negali būti ribojama. Ši teisė nedelsiant taikoma visiems mokesčiams, sumokėtiems sudarant pirkimo sandorius (žr., be kita ko, 2000 m. kovo 21 d. Sprendimo Gabalfrisa ir kt., C-110/98-C-147/98, Rink. p. I-1577, 43 punktą; 2005 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Centralan Property, C-63/04, Rink. p. I-11087, 50 punktą; 2006 m. liepos 6 d. Sprendimo Kittel ir Recolta Recycling, C-439/04 ir C-440/04, Rink. p. I-6161, 47 punktą ir minėto Sprendimo Mahagében ir Dávid 38 punktą).

               22

               Atskaitos sistema siekiama visiškai atleisti verslininką nuo vykdant bet kokią ekonominę veiklą mokėtino ar sumokėto PVM naštos. Todėl bendra PVM sistema užtikrinamas visiškas bet kokios ekonominės veiklos apmokestinimo neutralumas, neatsižvelgiant į šios veiklos tikslą ar rezultatą, su sąlyga, kad pati ši veikla yra apmokestinama PVM (žr. 1985 m. vasario 14 d. Sprendimo Rompelman, 268/83, Rink. p. 655, 19 punktą; 1998 m. sausio 15 d. Sprendimo Ghent Coal Terminal, C-37/95, Rink. p. I-1, 15 punktą; minėto Sprendimo Gabalfrisa ir kt. 44 punktą; 2005 m. kovo 3 d. Sprendimo Fini H, C-32/03, Rink. p. I-1599, 25 punktą; minėto Sprendimo Centralan Property 51 punktą ir minėto Sprendimo Mahagében ir Dávid 39 punktą).

               23

               Iš direktyvos 2006/112 168 straipsnio teksto matyti, kad suinteresuotasis asmuo gali įgyti teisę į atskaitą, tik jei, pirma, jis yra apmokestinamasis asmuo, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą, ir, antra, nagrinėjamos prekės ir paslaugos naudojamos jo apmokestinamiesiems sandoriams (žr. minėto Sprendimo Centralan Property 52 punktą).

               24

               Pagal šios direktyvos 9 straipsnio 1 dalį sąvoka „apmokestinamasis asmuo“ aiškinama kartu su sąvoka „ekonominė veikla“ (žr. minėto Sprendimo Fini H 19 punktą).

               25

               Šiuo klausimu primintina, kad asmuo, kuris įsigyja turtą ekonominei veiklai, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, tai atlieka kaip apmokestinamasis asmuo, net jei turtas iškart nėra naudojamas šiai ekonominei veiklai (žr. 1991 m. liepos 11 d. Sprendimo Lennartz, C-97/90, Rink. p. I-3795, 14 punktą).

               26

               Iš tiesų pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką direktyvos 2006/112 9 straipsnio 1 dalyje numatyta sąvoka „ekonominė veikla“ gali apimti kelis iš eilės atliekamus veiksmus, įskaitant parengiamuosius veiksmus, kaip antai veiklos priemonių įsigijimą, taigi ir nekilnojamojo turto pirkimą, todėl jie turi būti laikomi ekonomine veikla (žr. minėto sprendimo Rompelman 22 punktą; minėto sprendimo Lennartz 13 punktą; 1996 m. vasario 29 d. Sprendimo INZO, C-110/94, Rink. p. I-857, 15 punktą ir minėto Sprendimo Fini H 21 ir 22 punktus). Todėl bet kuris asmuo, atliekantis parengiamuosius veiksmus, turi būti laikomas apmokestinamuoju asmeniu, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, ir turi teisę atskaityti PVM (minėto Sprendimo Fini H 22 punktas).

               27

               Be to, asmuo, investuojantis į ekonominę veiklą, kai tai patvirtina objektyvūs įrodymai, pagal minėto 9 straipsnio 1 dalį turi būti laikomas apmokestinamuoju asmeniu. Todėl, veikdamas kaip apmokestinamasis asmuo, jis pagal direktyvos 2006/112 167 ir paskesnius straipsnius turi teisę nedelsdamas atskaityti PVM, mokėtiną ar sumokėtą už investicijas, skirtas sandoriams, kuriuos jis ketina sudaryti ir kurie suteikia teisę į atskaitą (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Rompelman 23 ir 24 punktus; minėto sprendimo INZO 16 ir 17 punktus; minėto sprendimo Ghent Coal Terminal 17 punktą; minėto sprendimo Gabalfrisa ir kt. 47 punktą ir 2000 m. birželio 8 d. Sprendimo Breitsohl, C-400/98, Rink. p. I-4321, 34 punktą).

               28

               Iš to matyti, kad PVM sistemos, taigi ir atskaitos mechanizmo, taikymą lemia tai, jog turtą įsigyja apmokestinamasis asmuo, veikdamas kaip toks. Pagal esamą ar numatomą turto ar paslaugos naudojimą nustatoma tik pradinės atskaitos, į kurią apmokestinamasis asmuo turi teisę pagal direktyvos 2006/112 168 straipsnį, apimtis ir galimų tikslinimų per būsimus laikotarpius, kurie turi būti atlikti pagal šios direktyvos 184 ir paskesniuose straipsniuose numatytas sąlygas, apimtis (žr. minėto sprendimo Lennartz 15 punktą; minėto sprendimo Ghent Coal Terminal 18 punktą; 2000 m. birželio 8 d. Sprendimo Schloßstrasse, C-396/98, Rink. p. I-4279, 37 punktą; minėto sprendimo Breitsohl 35 punktą; minėto sprendimo Centralan Property 54 punktą; 2012 m. vasario 16 d. Sprendimo Eon Aset Menidjmunt, C-118/11, 57 punktą ir 2012 m. liepos 19 d. Sprendimo X, C-334/10, 17 punktą).

               29

               Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas nusprendė, kad įgyta teisė į atskaitą išlieka, tik jei nėra sukčiavimo ar piktnaudžiavimo aplinkybių, atsižvelgiant į galimus patikslinimus pagal direktyvos 2006/112 185 straipsnio sąlygas, net jei dėl numatytos ekonominės veiklos neatsiranda apmokestinamųjų sandorių (žr. minėto sprendimo INZO 20 ir 21 punktus; minėto sprendimo Ghent Coal Terminal 19–23 punktus; minėto sprendimo Schloßstrasse 42 punktą; 2000 m. birželio 8 d. Sprendimo Midland Bank, C-98/98, Rink. p. I-4177, 22 punktą ir minėto Sprendimo Fini H 22 punktą).

               30

               Dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamos bylos iš bylos medžiagos matyti, kad GVM pagrindinėje byloje aptariamo žemės sklypo ir statinių įsigijimas yra parengiamoji veikla, skirta, kaip įrodo šio sprendimo 12 punkte minėtas išduotas leidimas statyti, gyvenamųjų namų kompleksui šiame žemės sklype šios bendrovės nekilnojamojo turto plėtros veiklos poreikiams pastatyti.

               31

               Todėl GVM, atlikusi šį įsigijimą, vykdo ekonominę veiklą kaip apmokestinamasis asmuo, kaip tai suprantama pagal direktyvos 2006/112 9 straipsnio 1 dalį.

               32

               Kalbant apie antrąją šio sprendimo 23 punkte primintą sąlygą, t. y. įsigyto turto ar gautų paslaugų naudojimą apmokestinamiesiems pardavimo sandoriams, iš bylos medžiagos matyti, kad GVM, įsigydama pagrindinėje byloje aptariamą žemės sklypą ir statinius, išreiškė ketinimą nugriauti šiuos statinius ir šiame žemės sklype pastatyti gyvenamųjų namų kompleksą.

               33

               Šį ketinimą patvirtino objektyvūs įrodymai, nes įsigyjant pagrindinėje byloje aptariamus statinius GVM buvo išduotas leidimas nugriauti, ir net prieš pateikdama PVM deklaraciją ši bendrovė nugriovė šiuos statinius; taip pat jai buvo išduotas urbanistikos sertifikatas, skirtas leidimui statyti šį gyvenamųjų namų kompleksą gauti.

               34

               Tačiau šiomis aplinkybėmis šis ketinimas negali panaikinti GVM teisės į PVM, susijusio su pagrindinėje byloje aptariamų statinių įsigijimu, atskaitą.

               35

               Iš tiesų, šie statiniai buvo įsigyti su žemės sklypu, kuriame buvo pastatyti, o šį sklypą GVM toliau naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams. Šiomis aplinkybėmis senų statinių pakeitimas modernesniais, pastaruosius naudojant apmokestinamiesiems pardavimo sandoriams, nenutraukia tiesioginio ryšio tarp atitinkamų statinių įsigijimo ir vėliau vykdomos apmokestinamojo asmens ekonominės veiklos. Šių statinių įsigijimas, vėliau jų nugriovimas, siekiant pastatyti modernesnius statinius, gali būti laikomas seka susijusių sandorių, kurių tikslas – įgyvendinti apmokestinamuosius sandorius, lygiai taip pat, kaip ir naujų statinių įsigijimas ir tiesioginis jų naudojimas (žr. 2012 m. spalio 18 d. Sprendimo TETS Haskovo, C-234/11, 34 punktą).

               36

               Šiomis aplinkybėmis į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: direktyvos 2006/112 167 ir 168 straipsnius reikia aiškinti taip, kad tokiomis kaip pagrindinės bylos aplinkybėmis bendrovė, įsigijusi žemės sklypą ir jame pastatytus statinius, ketindama juos nugriauti ir šiame žemės sklype pastatyti gyvenamųjų namų kompleksą, turi teisę atskaityti PVM, susijusį su šių statinių įsigijimu.

         Dėl antrojo klausimo

               37

               Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar direktyvos 2006/112 185 straipsnį reikia aiškinti taip, kad dėl žemės sklype pastatytų statinių, įsigytų ketinant šiame žemės sklype vietoje šių statinių pastatyti gyvenamųjų namų kompleksą, nugriovimo reikia patikslinti pradinę PVM, susijusio su šių statinių įsigijimu, atskaitą.

               38

               Šiuo klausimu primintina, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką atskaitos tikslinimo taisyklės yra esminė Direktyva 2006/112 įtvirtintos sistemos dalis, kuria siekiama užtikrinti atskaitos tikslumą, taigi ir mokesčio neutralumą (žr. 2006 m. kovo 30 d. Sprendimo Uudenkaupungin kaupunki, C-184/04, Rink. p. I-3039, 26 punktą). Remiantis šiomis taisyklėmis, šia direktyva siekiama glaudžiai ir tiesiogiai susieti teisę į perkant sumokėto PVM atskaitą su atitinkamų prekių ar paslaugų naudojimu apmokestinamiesiems pardavimo sandoriams (žr. minėto sprendimo Centralan Property 57 punktą ir minėto sprendimo TETS Haskovo 31 punktą).

               39

               Taigi Direktyvoje 2006/112 nustatyta tikslinimo tvarka yra šia direktyva nustatytos PVM atskaitos sistemos sudedamoji dalis (žr. minėto Sprendimo TETS Haskovo 30 punktą).

               40

               Dėl galimos pareigos tikslinti pirkimo PVM atskaitą atsiradimo pažymėtina, kad šios direktyvos 185 straipsnio 1 dalyje nustatytas principas, pagal kurį atskaita tikslinama visų pirma tada, kai pateikus PVM deklaraciją pasikeičia veiksniai, kuriais remiantis buvo apskaičiuota atskaitytina suma (žr. minėto Sprendimo TETS Haskovo 32 punktą).

               41

               Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje aptariamų statinių nugriovimas nėra pakeitimas, kaip tai suprantama pagal minėto 185 straipsnio 1 dalį, nes, kaip matyti iš šio sprendimo 32–35 punktų, GVM šį nugriovimą numatė jau įsigydama šiuos statinius.

               42

               Šiomis aplinkybėmis į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip: direktyvos 2006/112 185 straipsnį reikia aiškinti taip, kad tokiomis kaip pagrindinės bylos aplinkybėmis dėl statinių, įsigytų su žemės sklypu, kuriame jie pastatyti, nugriovimo, ketinant vietoje šių statinių pastatyti gyvenamųjų namų kompleksą, nekyla pareiga patikslinti pradinę PVM, susijusio su šių statinių įsigijimu, atskaitą.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               43

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos 167 ir 168 straipsnius reikia aiškinti taip, kad tokiomis kaip pagrindinės bylos aplinkybėmis bendrovė, įsigijusi žemės sklypą ir jame pastatytus statinius, ketindama juos nugriauti ir šiame žemės sklype pastatyti gyvenamųjų namų kompleksą, turi teisę atskaityti pridėtinės vertės mokestį, susijusį su šių statinių įsigijimu.

                           2.

                           Direktyvos 2006/112 185 straipsnį reikia aiškinti taip, kad tokiomis kaip pagrindinės bylos aplinkybėmis dėl statinių, įsigytų su žemės sklypu, kuriame jie pastatyti, nugriovimo, ketinant vietoje šių statinių pastatyti gyvenamųjų namų kompleksą, nekyla pareiga patikslinti pradinę pridėtinės vertės mokesčio, susijusio su šių statinių įsigijimu, atskaitą.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: rumunų.