title: 2008 m. rugsėjo 25 d. Teisingumo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Čekijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 2006/73/EB - Direktyvos 2004/39/EB įgyvendinimo priemonės - Investicinėms įmonėms taikomi organizaciniai reikalavimai ir veiklos sąlygos - Neperkėlimas per nustatytą terminą. # Byla C-87/08.

text:
      2008 m. rugsėjo 25 d. Teisingumo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas Komisija prieš Čekijos Respubliką
      (Byla C‑87/08)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas − Direktyva 2006/73/EB − Direktyvos 2004/39/EB įgyvendinimo priemonės − Investicinėms
         įmonėms taikomi organizaciniai reikalavimai ir veiklos sąlygos − Neperkėlimas per nustatytą terminą“

      Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Teisingumo Teismo atliekamas pagrįstumo nagrinėjimas – Padėtis, į kurią reikia atsižvelgti – Padėtis pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje (EB 226 straipsnis) (žr. 9 punktą)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – 2006 m. rugpjūčio 10 d. Komisijos direktyvos 2006/73/EB, kuria įgyvendinama Europos
                  Parlamento ir Tarybos direktyva 2004/39/EB dėl investicinių įmonių organizacinių reikalavimų ir veiklos sąlygų bei toje direktyvoje
                  apibrėžti terminai (OL L 241, p. 26), neperkėlimas per nustatytą terminą.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Nepriėmusi 2006 m. rugpjūčio 10 d. Komisijos direktyvą 2006/73/EB, kuria įgyvendinama Europos Parlamento ir Tarybos direktyva
                     2004/39/EB dėl investicinių įmonių organizacinių reikalavimų ir veiklos sąlygų bei toje direktyvoje apibrėžti terminai, įgyvendinančių
                     įstatymų ir kitų teisės aktų, Čekijos Respublika neįvykdė jai tenkančių įsipareigojimų pagal šios direktyvos 53 straipsnio
                     1 dalį.

                  2.

                  	Priteisti iš Čekijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.


1973 m. birželio 19 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Carmine Capolongo prieš Azienda Agricole Maya. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Pretura di Conegliano - Italija. # Byla 77-72.


2015 m. liepos 7 d. Tarnautojų teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#WR prieš Europos Komisiją.#Viešoji tarnyba – Atlyginimas – Šeimos išmokos – Išmoka išlaikomam vaikui – Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 2 straipsnio 4 dalis – Išlaikomam vaikui prilyginamas asmuo – Asmuo, už kurio išlaikymą pareigūnas yra teisiškai atsakingas ir kurio išlaikymas jam sukelia didelių išlaidų – Taikymo sąlygos – Išmokos panaikinimas – Nepagrįstai sumokėtų sumų susigrąžinimas pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 85 straipsnį.#Byla F-53/14.


1992 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Montedipe SpA prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija. # Byla T-14/89.


title: 2007 m. liepos 18 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Europos Bendrijų Komisija prieš Vokietijos Federacinę Respubliką.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Teisingumo Teismo sprendimas, kuriuo konstatuojamas valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Neįvykdymas - EB 228 straipsnis - Priemonės, būtinos Teisingumo Teismo sprendimui įvykdyti - Sutarties nutraukimas.#Byla C-503/04.

text:
      Byla C‑503/04
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Vokietijos Federacinę Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Teisingumo Teismo sprendimas, kuriuo konstatuojamas valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Neįvykdymas – EB 228 straipsnis – Priemonės, būtinos Teisingumo Teismo sprendimui įvykdyti – Sutarties nutraukimas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Teisingumo Teismo sprendimas, kuriuo konstatuojamas valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
            – Pareigos vykdyti sprendimą neįvykdymas – Piniginės baudos
      (EB 228 straipsnio 2 dalis)
      2.        Teisės aktų derinimas – Peržiūros procedūros sudarant viešojo prekių pirkimo ir viešojo darbų pirkimo sutartis – Direktyva 89/665

      (EB 226 ir 228 straipsniai; Tarybos direktyvos 89/665 3 straipsnis)
      3.        Teisės aktų derinimas – Peržiūros procedūros sudarant viešojo prekių pirkimo ir viešojo darbų pirkimo sutartis – Direktyva 89/665

      (EB 226 ir 228 straipsniai; Tarybos direktyvos 89/665 2 straipsnio 6 dalies antroji pastraipa)
      4.        Teisės aktų derinimas – Peržiūros procedūros sudarant viešojo paslaugų teikimo sutartis – Direktyva 92/50
      (EB 226 straipsnis; Tarybos direktyva 92/50)
      5.        Valstybės narės – Įsipareigojimai – Įsipareigojimų neįvykdymas – Vidaus tvarka grindžiamas pateisinimas – Nepriimtinumas
      (EB 226 straipsnis)
      1.        EB 228 straipsnio 2 dalyje numatytoje procedūroje ieškinys nėra nepriimtinas todėl, kad Komisija nebereikalauja skirti baudos.
         Kadangi Teisingumo Teismas yra kompetentingas skirti piniginę baudą, kurios nepasiūlė Komisija, ieškinys nėra nepriimtinas
         vien todėl, kad tam tikroje proceso Teisingumo Teisme stadijoje, Komisijos manymu, baudos skirti nebereikia.

      (žr. 21–22 punktus)
      2.        Speciali procedūra, numatyta Direktyvos 89/665 dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su peržiūros procedūrų taikymu
         sudarant viešojo prekių pirkimo ir viešojo darbų pirkimo sutartis, derinimo 3 straipsnyje, pagal kurią Komisija gali imtis
         veiksmų atkreipti valstybės narės dėmesį, kai ji mano, jog buvo padarytas aiškus ir neabejotinas Bendrijos nuostatų dėl viešojo
         pirkimo sutarčių sudarymo pažeidimas, yra prevencinė priemonė, kuri negali nei pažeisti, nei pakeisti Komisijos kompetencijos
         pagal EB 226 ir 228 straipsnius.

      (žr. 23 punktą)
      3.        Nors Direktyvos 89/665 dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su peržiūros procedūrų taikymu sudarant viešojo prekių
         pirkimo ir viešojo darbų pirkimo sutartis, derinimo 2 straipsnio 6 dalies antrosios pastraipos nuostata iš tiesų leidžia valstybėms
         narėms palikti galioti sutarčių, sudarytų pažeidžiant direktyvas viešojo pirkimo sutarčių sudarymo srityje, pasekmes ir taip
         gina subrangovų teisėtus lūkesčius, ji, nesusiaurindama vidaus rinką įsteigiančių Sutarties nuostatų taikymo srities, negali
         lemti perkančiosios organizacijos elgesio trečiųjų šalių atžvilgiu pripažinimo atitinkančiu Bendrijos teisę po tokių sutarčių
         sudarymo.

      Be to, jeigu ši nuostata neturi poveikio EB 226 straipsnio taikymui, ji negali jo turėti ir EB 228 straipsnio taikymui, nesusiaurinant
         vidaus rinką įsteigiančių Sutarties nuostatų taikymo srities. Be kita ko, kaip matyti iš jos teksto, ši nuostata susijusi
         su atlyginimu, kurį iš perkančiosios organizacijos gali gauti asmuo, patyręs žalą dėl jos padaryto pažeidimo. Tačiau dėl savo
         specifikos ši nuostata neturėtų būti laikoma reglamentuojančia ir santykius tarp valstybės narės ir Bendrijos, apie kuriuos
         kalbama atsižvelgiant į EB 226 ir EB 228 straipsnių kontekstą.

      (žr. 33–35 punktus)
      4.        Netgi darant prielaidą, kad sutarties, sudarytos pažeidžiant Direktyvą 92/50 dėl viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo
         tvarkos derinimo, nutraukimo atveju kontrahentas galėtų teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principus, pacta sunt servanda principą bei nuosavybės teisę panaudoti prieš perkančiąją organizaciją, valstybė narė bet kuriuo atveju negali remtis šiais
         principais ar šia teise pateisindama sprendimo, konstatuojančio įsipareigojimų neįvykdymą pagal EB 226 straipsnį, neįvykdymą,
         ir todėl išvengti savo pačios atsakomybės pagal Bendrijos teisę.

      (žr. 36 punktą)
      5.        Valstybė narė negali remtis vidaus teisės nuostatomis, praktika ar padėtimi tam, kad pateisintų Bendrijos teisėje nustatytų
         pareigų neįvykdymą.

      (žr. 38 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2007 m. liepos 18 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Teisingumo Teismo sprendimas, kuriuo konstatuojamas valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Neįvykdymas – EB 228 straipsnis – Priemonės, būtinos Teisingumo Teismo sprendimui įvykdyti – Sutarties nutraukimas”
      Byloje C‑503/04
      dėl 2004 m. gruodžio 7 d. pagal EB 228 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo,
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama B. Schima, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Vokietijos Federacinę Respubliką, atstovaujamą W.‑D. Plessing ir C. Schulze‑Bahr, padedamų rechtsanwalt H.‑J. Prieß,

      atsakovę,
      palaikomą
      Prancūzijos Respublikos, atstovaujamos G. de Bergues ir J. Ch. Gracia, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      Nyderlandų Karalystės, atstovaujamos H. G. Sevenster ir D. J. M. de Grave,

      Suomijos Respublikos, atstovaujamos T. Pynnä, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      įstojusių į bylą šalių,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans (pranešėjas), teisėjai P. Kūris, K. Schiemann, J. Makarczyk ir J.‑C. Bonichot,
      generalinė advokatė V. Trstenjak,
      posėdžio sekretorius H. von Holstein, kanclerio pavaduotojas,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2006 m. gruodžio 7 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2007 m. kovo 28 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad nesiėmusi priemonių, išplaukiančių iš 2003 m.
         balandžio 10 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją (C‑20/01 ir C‑28/01, Rink. p. I‑3609), susijusio su sutarties dėl Bokhorno savivaldybės (Vokietija) kanalizacijos ir sutarties
         dėl Braunšveigo miesto (Vokietija) atliekų šalinimo sudarymu, Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal
         EB 228 straipsnio 1 dalį, bei nurodyti šiai valstybei narei sumokėti į Europos Bendrijos nuosavų išteklių sąskaitą 31 680 eurų
         baudą už kiekvieną vėlavimo dieną imtis priemonių, įgyvendinančių minėtą sprendimą, kiek jis susijęs su sutartimi dėl Bokhorno
         savivaldybės, ir 126 720 eurų už kiekvieną vėlavimo dieną imtis priemonių, įgyvendinančių minėtą sprendimą, kiek jis susijęs
         su sutartimi dėl Braunšveigo miesto, skaičiuojant nuo sprendimo šioje byloje priėmimo datos iki šių priemonių įgyvendinimo.

      2        2005 m. birželio 6 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Nyderlandų Karalystei, Prancūzijos Respublikai ir Suomijos Respublikai
         buvo leista įstoti į bylą Vokietijos Federacinės Respublikos pusėje.

       Teisinis pagrindas
      3        1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyva 89/665/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su peržiūros procedūrų taikymu
         sudarant viešojo prekių pirkimo ir viešojo darbų pirkimo sutartis, derinimo (OL L 395, p. 33) 2 straipsnio 6 dalis numato:

      „Šio straipsnio 1 dalyje minimų įgaliojimų panaudojimą su konkurso nugalėtoju pasirašytos sutarties atžvilgiu lemia nacionalinės
         teisės aktai.

      Be to, išskyrus atvejus, kai sprendimas turi būti anuliuotas dar prieš žalos atlyginimą, valstybė narė gali numatyti, kad
         pasirašius kontraktą po jo suteikimo institucijos, atsakingos už peržiūros procedūras, įgaliojimai apribojami žalos atlyginimu
         visiems dėl pažeidimo nukentėjusiems asmenims.“

      4        Pagal Direktyvos 89/665 3 straipsnio 1 dalį:

      „Komisija gali taikyti procedūrą, kurią numato šis straipsnis, kai iki pasirašant sutartį ji mano, jog sutarties sudarymo
         procedūros, kuriai taikomos Direktyvos 71/305/EEB ir 77/62/EEB, metu buvo aiškiai ir neabejotinai pažeistos Bendrijos nuostatos
         viešųjų pirkimų srityje.“

       Minėtas sprendimas Komisija prieš Vokietiją
      5        Minėto sprendimo Komisija prieš Vokietiją rezoliucinės dalies 1 ir 2 punktuose Teisingumo Teismas nusprendė:

      „1.      Bokhorno (Vokietija) savivaldybei nepaskelbus konkurso dėl sutarties, susijusios su kanalizacija, ir nepaskelbus sutarties
         sudarymo procedūros rezultatų Europos Bendrijų oficialiojo leidinio priede, Vokietijos Federacinė Respublika, sudarydama šią viešojo paslaugų pirkimo sutartį, neįvykdė įsipareigojimų pagal
         1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 92/50/EEB dėl viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 209,
         p. 1) 8 straipsnio, 15 straipsnio 2 dalies ir 16 straipsnio 1 dalies kartu skaitomas nuostatas.

      2.      Braunšveigo miestui (Vokietija) derybų būdu sudarius sutartį dėl atliekų šalinimo iš anksto nepaskelbiant pranešimo apie sutartį,
         nors nebuvo įvykdytos Direktyvos 92/50 11 straipsnio 3 dalyje nustatytos sąlygos dėl tiesioginio sutarčių sudarymo neskelbiant
         konkurso Bendrijos lygiu, Vokietijos Federacinė Respublika, sudarydama šią viešojo paslaugų pirkimo sutartį, neįvykdė įsipareigojimų
         pagal šios direktyvos 8 straipsnį ir 11 straipsnio 3 dalies b punktą.“

       Ikiteisminė procedūra
      6        2003 m. birželio 27 d. laišku Komisija Vokietijos vyriausybės paprašė jai pranešti apie priemones, kurių buvo imtasi minėtam
         sprendimui Komisija prieš Vokietiją įgyvendinti.

      7        Kadangi 2003 m. rugpjūčio 7 d. Vokietijos vyriausybės pateiktas atsakymas Komisijos netenkino, 2003 m. spalio 17 d. ji paprašė
         Vokietijos valdžios institucijų per du mėnesius pateikti savo pastabas.

      8        Savo 2003 m. gruodžio 23 d. pranešime Vokietijos vyriausybė nurodė laišką, 2003 m. gruodžio pradžioje nusiųstą Žemutinės Saksonijos
         federalinės žemės vyriausybei, kuriuo ji pastarajai nurodė laikytis galiojančių teisės aktų viešojo pirkimo sutarčių sudarymo
         srityje ir pranešti apie priemones, skirtas išvengti panašių pažeidimų ateityje. Taip pat Vokietijos vyriausybė nurodė dekreto
         dėl viešojo pirkimo sutarčių sudarymo (Vergabeverordnung) 2001 m. vasario 1 d. įsigaliojusį 13 straipsnį, kuris numato, kad perkančiųjų organizacijų sudarytos sutartys negalioja,
         jeigu neatrinktiems konkurso dalyviams prieš 14 dienų iki sutarties sudarymo nebuvo pranešta apie šių sutarčių sudarymą. Ši
         vyriausybė taip pat tvirtina, kad Bendrijos teisė nereikalauja nutraukti dviejų byloje, kurioje priimtas minėtas sprendimas
         Komisija prieš Vokietiją, nagrinėjamų sutarčių.

      9        2004 m. balandžio 1 d. Komisija Vokietijos Federacinei Respublikai nusiuntė pagrįstą nuomonę, į kurią pastaroji atsakė 2004 m.
         birželio 7 dieną.

      10      Manydama, kad Vokietijos Federacinė Respublika nesiėmė minėto sprendimo Komisija prieš Vokietiją įgyvendinimo priemonių, Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

       Dėl ieškinio
       Dėl ieškinio dalyko
      11      Vokietijos Federacinei Respublikai savo atsiliepime į ieškinį informavus, kad 2005 m. vasario 28 d. bus panaikinta Bokhorno
         savivaldybės sudaryta sutartis dėl kanalizacijos, Komisija savo dublike nurodė, kad ji atsisako ieškinio bei prašymo skirti
         baudą tiek, kiek jie susiję su šia sutartimi.

      12      Kadangi Komisija iš dalies atsisakė savo ieškinio, reikia nagrinėti tik jo dalį, susijusią su Braunšveigo miesto sudaryta
         sutartimi dėl atliekų šalinimo.

       Dėl priimtinumo
      13      Pirmiausia Vokietijos Federacinė Respublika nurodo, kad nėra Komisijos intereso pareikšti ieškinį todėl, kad ji nepateikė
         prašymo dėl išaiškinimo Procedūros reglamento 102 straipsnio prasme. Šios valstybės narės manymu, su minėto sprendimo Komisija prieš Vokietiją pasekmėmis susijęs ginčas galėtų ir turėtų būti išspręstas pateikus prašymą dėl šio sprendimo išaiškinimo, o ne pateikus
         ieškinį pagal EB 228 straipsnį.

      14      Tačiau šis argumentas negali būti priimtas.

      15      Iš tiesų byloje dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 226 straipsnį Teisingumo Teismas turi tik konstatuoti, kad buvo pažeista
         Bendrijos teisės nuostata. Pagal EB 228 straipsnio 1 dalį atitinkama valstybė narė turi imtis būtinų priemonių įvykdyti Teisingumo
         Teismo sprendimą (šiuo klausimu žr. 2004 m. lapkričio 18 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑126/03, Rink. p. I‑11197, 26 punktą). Kadangi klausimas, kokios yra įsipareigojimų neįvykdymą pagal EB 226 straipsnį konstatuojančio
         sprendimo būtinos įgyvendinimo priemonės, nėra tokio sprendimo dalykas, šis klausimas negali būti ir prašymo dėl šio sprendimo
         išaiškinimo dalykas (taip pat šiuo klausimu žr. 1988 m. balandžio 20 d. Nutarties Maindiaux ir kt. prieš CES ir kt., 146 ir 431/85 – Išaiškinimas, Rink. p. 2003, 6 punktą).

      16      Be to, būtent pareiškus ieškinį pagal EB 228 straipsnio 2 dalį valstybė narė, kuri iš įsipareigojimų neįvykdymą konstatuojančio
         sprendimo turi padaryti, jos manymu, tinkamas išvadas, privalo aptarti jų pagrįstumą, jeigu Komisija jas kritikavo.

      17      Antra, savo triplike Vokietijos Federacinė Respublika, palaikoma Nyderlandų Karalystės, paprašė Teisingumo Teismo nutraukti
         procesą pagal Procedūros reglamento 92 straipsnio 2 dalį, ieškiniui netekus savo dalyko, nes nuo 2005 m. liepos 10 d. buvo
         nutraukta Braunšveigo miesto sudaryta sutartis dėl atliekų šalinimo.

      18      Komisija savo pastabose dėl Prancūzijos Respublikos, Nyderlandų Karalystės ir Suomijos Respublikos įstojimo į bylą paaiškinimų
         atsakė, kad išlieka jos suinteresuotumas, jog Teisingumo Teismas nuspręstų, ar pasibaigus pagal EB 228 straipsnį pateiktoje
         pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui Vokietijos Federacinė Respublika jau įvykdė minėtą 2003 m. balandžio 10 d. Sprendimą
         Komisija prieš Vokietiją. Tačiau Komisija nurodė, kad baudos skirti nebereikia.

      19      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką data, kuria reikia remtis vertinant įsipareigojimų
         neįvykdymą pagal EB 228 straipsnį, yra remiantis minėta nuostata pateiktoje pagrįstoje nuomonėje nurodyto termino pabaiga
         (2006 m. liepos 18 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑119/04, Rink. p. I‑6885, 27 punktas ir nurodyta teismo praktika).

      20      Šioje byloje pagrįstoje nuomonėje, kurią, kaip matyti iš gavimo antspaudo, Vokietijos valdžios institucijos gavo 2004 m. balandžio
         1 d., buvo numatytas dviejų mėnesių laikotarpis. Taigi data, kuria reikia remtis vertinant įsipareigojimų neįvykdymą pagal
         EB 228 straipsnį, yra 2004 m. birželio 1 diena. Šią dieną dar nebuvo nutraukta Braunšveigo miesto sudaryta sutartis dėl atliekų
         šalinimo.

      21      Priešingai nei posėdyje tvirtino Vokietijos Federacinė Respublika, ieškinys taip pat nėra nepriimtinas todėl, kad Komisija
         nebereikalauja skirti baudos.

      22      Kadangi Teisingumo Teismas yra kompetentingas skirti piniginę baudą, kurios nepasiūlė Komisija (šiuo klausimu žr. 2005 m.
         liepos 12 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑304/02, Rink. p. I‑6263, 90 punktą), ieškinys nėra nepriimtinas vien todėl, kad tam tikroje proceso Teisingumo Teisme
         stadijoje, Komisijos manymu, baudos skirti nebereikia.

      23      Trečia, kalbant apie prieštaravimą dėl priimtinumo, pagrįstą Direktyvos 89/665 3 straipsniu, kurį savo išvados 44 punkte nurodo
         generalinė advokatė, reikia pažymėti, kad šioje nuostatoje numatyta speciali procedūra yra prevencinė priemonė, kuri negali
         nei pažeisti, nei pakeisti Komisijos kompetencijos pagal EB 226 ir 228 straipsnius (šiuo klausimu žr. 2005 m. birželio 2 d.
         Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑394/02, Rink. p. I‑4713, 27 punktą ir minėtą teismo praktiką).

      24      Iš to, kas pirmiau išdėstyta, darytina išvada, kad ieškinys yra priimtinas.

       Dėl esmės
      25      Komisija mano, kad Vokietijos Federacinė Respublika nesiėmė pakankamų minėto 2003 m. balandžio 10 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją įgyvendinimo priemonių, nes ši valstybė narė iki pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigos nenutraukė Braunšveigo miesto
         sudarytos sutarties dėl atliekų šalinimo.

      26      Vokietijos Federacinė Respublika pakartojo 2003 m. gruodžio 23 d. Vokietijos vyriausybės pranešime nurodytą savo poziciją,
         kad nebuvo reikalaujama nutraukti su šiuo sprendimu susijusių sutarčių ir nurodė, kad šiame pranešime minėti veiksmai yra
         pakankamos šio sprendimo įgyvendinimo priemonės.

      27      Šiuo klausimu reikia priminti, kad Braunšveigo miestas ir Braunschweigsche Kohlebergwerke, kaip matyti iš minėto 2003 m. balandžio 10 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją 12 punkto, sudarė sutartį, kuria pastarajai nuo 1999 m. birželio/liepos mėn. 30 metų laikotarpiui patikėtas miesto atliekų
         šalinimas termiškai jas apdorojant.

      28      Kaip generalinė advokatė nurodė savo išvados 72 punkte, 2003 m. gruodžio 23 d. pranešime Vokietijos vyriausybės nurodytomis
         priemonėmis siekiama tik užkirsti kelią naujoms sutartims, lemiančioms įsipareigojimų neįvykdymus, panašius į konstatuotus
         minėtame sprendime, sudaryti. Tačiau jos nesutrukdė Braunšveigo miesto sudarytai sutarčiai toliau visapusiškai galioti 2004 m.
         birželio 1 dieną.

      29      Kadangi ši sutartis nebuvo nutraukta 2004 m. birželio 1 d., šią datą toliau nevykdyti įsipareigojimai. Dėl Direktyvos 92/50
         pažeidimo daromas neigiamas poveikis paslaugų teikimo laisvei tęsėsi per visą pažeidžiant direktyvą sudarytų sutarčių vykdymo
         laikotarpį (minėto 2003 m. balandžio 10 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją 36 punktas). Be to, atsižvelgiant į ilgą laikotarpį, kuriam buvo sudaryta nagrinėjama sutartis, po šios datos įsipareigojimų
         neįvykdymas tęstųsi dar dešimtmečius.

      30      Atsižvelgiant į visas šias aplinkybes, tokioje situacijoje, kuri nagrinėjama šioje byloje, negalima pripažinti, kad Vokietijos
         Federacinė Respublika 2004 m. birželio 1 d. ėmėsi minėto 2003 m. balandžio 10 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją įgyvendinimo priemonių, kiek tai susiję su Braunšveigo miesto sudaryta sutartimi.

      31      Vokietijos Federacinė Respublika, palaikoma Prancūzijos Respublikos, Nyderlandų Karalystės ir Suomijos Respublikos, tvirtina,
         kad Direktyvos 89/665 2 straipsnio 6 dalies antroji pastraipa, kuri leidžia valstybėms narėms savo teisės aktuose numatyti,
         kad pasirašius viešojo pirkimo sutartį po sprendimo ją sudaryti ieškiniai gali būti reiškiami tik dėl žalos atlyginimo, ir
         taip pašalinti bet kokią galimybę nutraukti šią sutartį, draudžia, jog dėl šios sutarties konstatuotas įsipareigojimų neįvykdymas
         EB 226 straipsnio prasme sukeltų pareigą nutraukti šią sutartį. Šių valstybių narių manymu, tai draudžia taip pat teisinio
         saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principai, pacta sunt servanda principas, pagrindinė teisė į nuosavybę, EB 295 straipsnis bei Teisingumo Teismo praktika sprendimo veikimo ribojimo laiko
         atžvilgiu srityje.

      32      Tačiau tokie argumentai nėra priimtini.

      33      Pirma, kalbant apie Direktyvos 89/665 2 straipsnio 6 dalies antrąją pastraipą, pažymėtina, jog Teisingumo Teismas jau yra
         nusprendęs, kad nors ši nuostata iš tiesų leidžia valstybėms narėms palikti galioti sutarčių, sudarytų pažeidžiant direktyvas
         viešojo pirkimo sutarčių sudarymo srityje, pasekmes ir gina subrangovų teisėtus lūkesčius, ji, nesusiaurindama vidaus rinką
         įsteigiančių Sutarties nuostatų taikymo srities, negali lemti perkančiosios organizacijos elgesio trečiųjų šalių atžvilgiu
         pripažinimo atitinkančiu Bendrijos teisę po tokių sutarčių sudarymo (minėto 2003 m. balandžio 10 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją 39 punktas).

      34      Be to, jeigu Direktyvos 89/665 2 straipsnio 6 dalies antroji pastraipa neturi poveikio EB 226 straipsnio taikymui, ji negali
         jo turėti ir EB 298 straipsnio taikymui tokioje situacijoje, kuri nagrinėjama šioje byloje, nesusiaurinant vidaus rinką įsteigiančių
         Sutarties nuostatų taikymo srities.

      35      Direktyvos 89/665 2 straipsnio 6 dalies antroji pastraipa, kurios tikslas užtikrinti visose valstybėse narėse veiksmingų teisių
         gynimo būdų Bendrijos teisės viešojo pirkimo sutarčių srityje pažeidimo ar šią teisę perkeliančių nacionalinės teisės taisyklių
         pažeidimo atveju egzistavimą, siekiant garantuoti veiksmingą direktyvų dėl viešojo pirkimo sutarčių sudarymo procedūrų derinimo
         taikymą (2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Universale‑Bau, C‑470/99, Rink. p. I‑11617, 71 punktas), kaip matyti iš jos teksto, susijusi su atlyginimu, kurį iš perkančiosios organizacijos
         gali gauti asmuo, patyręs žalą dėl jos padaryto pažeidimo. Tačiau dėl savo specifikos ši nuostata neturėtų būti laikoma reglamentuojančia
         ir santykius tarp valstybių narių ir Bendrijos, apie kuriuos kalbama atsižvelgiant į EB 226 ir EB 228 straipsnių kontekstą.

      36      Antra, dėl teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų, pacta sunt servanda principo bei nuosavybės teisės, netgi darant prielaidą, kad sutarties nutraukimo atveju kontrahentas galėtų šiuos principus
         ir šią teisę panaudoti prieš perkančiąją organizaciją, valstybė narė bet kuriuo atveju negali ja remtis pateisindama sprendimo,
         konstatuojančio įsipareigojimų neįvykdymą pagal EB 226 straipsnį, neįvykdymą ir todėl išvengti jos pačios atsakomybės pagal
         Bendrijos teisę (pagal analogiją žr. 2007 m. balandžio 17 d. Sprendimo A.G.M.‑COS.MET, C‑470/03, dar nepaskelbto Rinkinyje, 72 punktą).

      37      Trečia, dėl EB 295 straipsnio, pagal kurį „Sutartis jokiu būdu nepažeidžia valstybių narių normų, reglamentuojančių nuosavybės
         sistemą“, reikia priminti, kad šiuo straipsniu nesiekiama valstybėse narėse egzistuojančioms nuosavybės sistemoms netaikyti
         pagrindinių Sutarties nuostatų (2003 m. gegužės 13 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑463/00, Rink. p. I‑4581, 67 punktas ir minėta teismo praktika). Valstybėje narėje egzistuojančios nuosavybės sistemos
         ypatumai negali pateisinti besitęsiančio įsipareigojimų nevykdymo, kuris dėl Direktyvos 92/50 nuostatų pažeidimo sudaro kliūtis
         paslaugų teikimo laisvei.

      38      Apskritai reikia priminti, jog valstybė narė negali remtis vidaus teisės nuostatomis, praktika ar padėtimi tam, kad pateisintų
         Bendrijos teisėje nustatytų pareigų neįvykdymą (minėto sprendimo Komisija prieš Italiją 25 punktas ir minėta teismo praktika).

      39      Ketvirta, kalbant apie Teisingumo Teismo praktiką sprendimo veikimo ribojimo laiko atžvilgiu srityje, pakanka konstatuoti,
         kad ji bet kuriuo atveju neleidžia pateisinti sprendimo, konstatuojančio įsipareigojimų neįvykdymą pagal EB 226 straipsnį,
         neįvykdymo.

      40      Nors, kiek tai susiję su Braunšvigo miesto sudaryta sutartimi, reikia konstatuoti, kad Vokietijos Federacinė Respublika 2004 m.
         birželio 1 d. nesiėmė minėto 2003 m. balandžio 10 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją įgyvendinimo priemonių, taip nėra faktinių aplinkybių nagrinėjimo Teisingumo Teisme metu. Iš to darytina išvada, kad periodiškai
         mokamos baudos paskyrimas, kurio Komisija nebereikalauja, nėra pateisintas.

      41      Taip pat šios bylos aplinkybės yra tokios, kad nebūtina skirti sumokėti vienkartinę baudą.

      42      Taigi reikia konstatuoti, kad nesiėmusi pasibaigus Komisijos pagal 228 straipsnį pateiktoje pagrįstoje nuomonėje nustatytam
         terminui minėto 2003 m. balandžio 10 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, susijusio su sutarties dėl Braunšveigo miesto atliekų šalinimo sudarymu, įgyvendinimo priemonių Vokietijos Federacinė Respublika
         neįvykdė įsipareigojimų pagal šį straipsnį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      43      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Vokietijos Federacinė Respublika pralaimėjo bylą,
         pastaroji turi jas padengti. Į bylą įstojusios Prancūzijos Respublika, Nyderlandų Karalystė ir Suomijos Respublika pačios
         padengia savo bylinėjimosi išlaidas pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 4 dalies pirmąją pastraipą.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Nesiėmusi pasibaigus Komisijos pagal 228 straipsnį pateiktoje pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui priemonių 2003 m. balandžio
            10 d. Sprendimui Komisija prieš Vokietiją (C‑20/01 ir C‑28/01), susijusiam su sutarties dėl Braunšveigo miesto (Vokietija) atliekų šalinimo sudarymu, vykdyti, Vokietijos
            Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šį straipsnį.
      2.      Priteisti iš Vokietijos Federacinės Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Prancūzijos Respublika, Nyderlandų Karalystė ir Suomijos Respublika pačios padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


title: 2017 m. birželio 29 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#„L.Č.“ IK prieš Valsts ieņēmumu dienests.#Augstākā tiesa prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 2006/112/EB – Pridėtinės vertės mokestis (PVM) – 146 straipsnio 1 dalies e punktas – Eksporto neapmokestinimas – Tiesiogiai su prekių eksportu ar importu susijusių paslaugų teikimas – Sąvoka.#Byla C-288/16.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2017 m. birželio 29 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Direktyva 2006/112/EB — Pridėtinės vertės mokestis (PVM) — 146 straipsnio 1 dalies e punktas — Eksporto neapmokestinimas — Tiesiogiai su prekių eksportu ar importu susijusių paslaugų teikimas — Sąvoka“
      Byloje C‑288/16
      dėl Augstākā tiesa (Aukščiausiasis Teismas, Latvija) 2016 m. gegužės 17 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2016 m. gegužės 23 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         „L.Č.“ IK

      prieš

         Valsts ieņēmumu dienests

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkė R. Silva de Lapuerta (pranešėja), teisėjai E. Regan, J. C. Bonichot, A. Arabadjiev ir C. G. Fernlund,
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               Latvijos vyriausybės, atstovaujamos I. Kalniņš, D. Pelše ir A. Bogdanova,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos M. Owsiany-Hornung ir M. E. Kalniņš,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347, 2006, p. 1) 146 straipsnio 1 dalies e punkto išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant „L.Č.“ IK ir Valsts ieņēmumu dienests (mokesčių administratorius, Latvija) ginčą dėl pridėtinės vertės mokesčio (PVM) taikymo krovinių vežimo sandoriams, vykdytiems 2008–2010 metais.

         Teisinis pagrindas

               3

               Direktyvos 2006/112 131 straipsnyje numatyta:
               „2–9 skyriuose numatytais atvejais neapmokestinimas PVM taikomas nepažeidžiant kitų Bendrijos nuostatų ir tokiomis sąlygomis, kurias valstybės narės nustato siekdamos užtikrinti tinkamą ir sąžiningą neapmokestinimo atvejus reglamentuojančių nuostatų taikymą bei užkirsti kelią galimiems mokesčių sukčiavimo, vengimo juos mokėti ar piktnaudžiavimo atvejams.“

               4

               Šios direktyvos IX antraštinės dalies 6 skyriaus „Eksporto neapmokestinimas PVM“ 146 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Sandoriai, kurių valstybės narės neapmokestina PVM:

                        a)

                        prekių tiekimas, kai jas pardavėjas išsiuntė ar išgabeno į paskirties vietą už Bendrijos ribų arba tai atlikta jo vardu;

                  <...>

                        e)

                        paslaugų teikimas, įskaitant transporto paslaugas ir pagalbinius sandorius, bet išskyrus neapmokestinamas pagal 132 ir 135 straipsnius paslaugas, kai šios paslaugos yra tiesiogiai susijusios su prekių, kurioms taikomi 61 straipsnis ir 157 straipsnio 1 dalies a punktas, eksportu ar importu.“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               5

               Pagal sutartis, sudarytas su keliais vežėjais, SIA „Atek“ įsipareigojo užtikrinti krovinių vežimą taikant tranzito procedūrą iš Rygos (Latvija) uosto į Baltarusiją.

               6

               Pagal kitą sutartį „Atek“ paskyrė įmonę „L.Č.“ faktiškai vykdyti šį krovinių vežimą.

               7

               Minėtas vežimas buvo vykdomas naudojant „Atek“ transporto priemones, kurios buvo išnuomotos „L.Č.“, laikant, kad šių krovinių siuntėjo atžvilgiu „Atek“ veikė kaip vežėja. Savo ruožtu „L.Č.“ atsakė už transporto priemonės vairavimą, taisymą, pripildymą kuru, muitinės dokumentų užpildymą ir pateikimą pasienio punktuose, krovinių apsaugą, pristatymą gavėjui ir būtinus darbus kroviniams pakrauti ir iškrauti.

               8

               Manydama, kad suteiktos paslaugos buvo susijusios su tranzitu, „L.Č.“ joms pritaikė 0 % pridėtinės vertės mokesčio tarifą.

               9

               „L.Č.“ buvo atliktas mokestinis patikrinimas už 2008 m. sausio mėn.–2010 m. gruodžio mėn. laikotarpį. Po šio patikrinimo mokesčių administratorius apskaičiavo papildomą PVM sumą, mokėtiną į valstybės biudžetą ir nustatė baudą ir delspinigius.

               10

               2011 m. rugsėjo 21 d. sprendimu mokesčių administratorius patvirtino šį apskaičiavimą, remdamasis tuo, kad „L.Č.“ neturėjo teisės taikyti 0 % PVM tarifo paslaugoms, kurias ji teikė pagal sutartį, sudarytą su „Atek“, nes, viena vertus, nesant teisinio ryšio su vežamo krovinio siuntėju arba gavėju, šios paslaugos negalėjo būti prilygintos nei siuntėjo paslaugoms, nei transporto paslaugų rangovo paslaugoms ir, kita vertus, neturėdama licencijos, reikalaujamos pagal Latvijos teisę, „L.Č.“ negalėjo būti laikoma vežėja ir todėl ji nebuvo įgaliota vykdyti krovinių vežimo.

               11

               „L.Č.“ apskundė šį sprendimą Administratīvā rajona tiesa (Apylinkės administracinis teismas, Latvija), o šis 2012 m. gruodžio 11 d. sprendimu skundą atmetė.

               12

               Pastarasis sprendimas buvo apskųstas Administratīvā apgabaltiesa (Administracinis apygardos teismas, Latvija) ir šis teismas 2014 m. gegužės 29 d. sprendimu patenkino dalį apeliacinio skundo, o likusią dalį atmetė. Konkrečiai kalbant, šis teismas nusprendė, kad, nesant vežamo krovinio siuntėjo arba gavėjo ir „L.Č“ teisinio ryšio, jos teikiamos paslaugos negalėjo būti prilygintos siuntėjo arba transporto paslaugų rangovo paslaugoms, tačiau buvo vairuotojo paslaugų teikimas, kurį užtikrino naudojimasis „Atek“ kaip tarptautinio vežimo licencijos turėtojai nuosavybės teise priklausančia transporto priemone, ir kad neturėdama tokios licencijos „L.Č.“ negalėjo toliau būti laikoma vežėja. Todėl, pasak šio teismo, „L.Č.“ teikiamoms paslaugoms negalėjo būti taikomas 0 % PVM tarifas.

               13

               „L.Č.“ dėl šio sprendimo pateikė kasacinį skundą Augstākā tiesa (Aukščiausiasis Teismas, Latvija) dėl tų dalių, dėl kurių Administratīvā apgabaltiesa (Administracinis apygardos teismas) atmetė jos ieškinį.

               14

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad kyla abejonių aiškinant Direktyvos 2006/112 146 straipsnio 1 dalies e punktą. Pirmiausia minėtas teismas abejoja, ar, nepaisant to, kad „L.Č.“ suteiktos paslaugos buvo susijusios su kroviniais, kuriuos ji vežė tranzitu per Latviją, aplinkybė, jog šios paslaugos buvo suteiktos ne tiesiogiai krovinio siuntėjui arba gavėjui, su kuriais „L.Č.“ neturėjo teisinio santykio, o tik vieno iš šių asmenų verslo partneriui Latvijoje, t. y. „Atek“, turi poveikį PVM neapmokestinimo, numatyto šioje nuostatoje, kuri reikalauja tiesioginio ryšio tarp paslaugų teikimo ir susijusių prekių eksporto arba importo, taikymui.

               15

               Šiomis aplinkybėmis Augstākā tiesa (Aukščiausiasis Teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar [direktyvos 2006/112] 146 straipsnio 1 dalies e punktą reikia aiškinti taip, kad pagal jį neapmokestinama vien tuo atveju, kai egzistuoja tiesioginis teisinis ryšys, t. y. abipusiai sutartiniai santykiai tarp paslaugų teikėjo ir krovinių siuntėjo arba gavėjo?

                        2.

                        Kokius kriterijus turi atitikti minėtoje teisės nuostatoje nurodytas tiesioginis ryšys, kad paslaugos, susijusios su krovinių importu arba eksportu, būtų neapmokestinamos?“

         Dėl prejudicinių klausimų

               16

               Klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar Direktyvos 2006/112 146 straipsnio 1 dalies e punktą reikia aiškinti taip, kad šioje nuostatoje numatytas neapmokestinimas PVM taikomas tokiam sandoriui, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, t. y. prekių vežimo paslaugų teikimui į trečiąją šalį, kai šios paslaugos nėra suteikiamos tiesiogiai šių prekių siuntėjui arba gavėjui.

               17

               Konkrečiai šis teismas nori išsiaiškinti, ar tokio neapmokestinimo, kai reikalaujama, kad nagrinėjamų paslaugų teikimas būtų „tiesiogiai susijęs“ su prekių eksportu arba importu, kuriuos numato minėta nuostata, taikymui būtinas tiesioginis teisinis ryšys, pavyzdžiui, abipusiai sutartiniai santykiai tarp paslaugų teikėjo ir nagrinėjamų prekių siuntėjo arba gavėjo.

               18

               Šiuo klausimu reikia priminti, kad Direktyvos 2006/112 146 straipsnis susijęs su eksporto sandorių už Europos Sąjungos ribų neapmokestinimu PVM. Iš tiesų, tarptautinės prekybos atveju tokiu neapmokestinimu siekiama laikytis principo, pagal kurį atitinkamos prekės ir paslaugos apmokestinamos jų paskirties vietoje. Bet koks eksportas ar jam prilyginamas sandoris turi būti neapmokestinamas PVM, kad būtų užtikrinta, jog nagrinėjamas sandoris bus apmokestinamas tik atitinkamų prekių vartojimo vietoje (žr. dėl 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, 1977, p. 1) 15 straipsnio 2007 m. spalio 18 d. Sprendimo Navicon, C‑97/06, EU:C:2007:609, 29 punktą ir 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Feltgen ir Bacino Charter Company, C‑116/10, EU:C:2010:824, 16 punktą).

               19

               Direktyvos 2006/112 146 straipsnio 1 dalies e punkte nurodytu neapmokestinimu PVM papildomas to paties 146 straipsnio 1 dalies a punkte numatytas neapmokestinimo atvejis ir siekiama, kaip ir a punkte numatytu neapmokestinimu, užtikrinti nagrinėjamų paslaugų teikimo apmokestinimą jų paskirties vietoje, t. y. ten, kur eksportuotos prekės yra suvartojamos.

               20

               Dėl to minėto 146 straipsnio 1 dalies e punkte konkrečiai numatyta, kad vežimo paslaugos, tiesiogiai susijusios su prekių eksportu už Sąjungos ribų, yra neapmokestinamos PVM.

               21

               Platus šios nuostatos aiškinimas, nurodantis paslaugas, kurios nėra teikiamos tiesiogiai tokių prekių eksportuotojui, importuotojui arba gavėjui, gali nustatyti valstybėms narėms ir atitinkamiems ūkio subjektams apribojimų, kurie būtų nesuderinami su tinkamu ir sąžiningu neapmokestinimo PVM taikymu, numatytu Direktyvos 2006/112 131 straipsnyje.

               22

               Be to, remiantis suformuota Teisingumo Teismo jurisprudencija, neapmokestinimo PVM atvejai turi būti aiškinami siaurai, nes jie yra bendrojo principo, nurodančio, jog kiekvienas apmokestinamojo asmens prekių tiekimas ar paslaugų teikimas už atlygį yra apmokestinamas PVM, išimtis (žr. visų pirma 1990 m. birželio 26 d. Sprendimo Velker International Oil Company, C‑185/89, EU:C:1990:262, 19 punktą; 2004 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo Cimber Air, C‑382/02, EU:C:2004:534, 25 punktą; 2006 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Elmeka, C‑181/04–C‑183/04, EU:C:2006:563, 15 ir 20 punktus ir 2012 m. liepos 19 d. Sprendimo A, C‑33/11, EU:C:2012:482, 49 punktą).

               23

               Todėl iš Direktyvos 2006/112 146 straipsnio 1 dalies e punkto formuluotės ir tikslo matyti, kad ši nuostata turi būti aiškinama taip, jog tiesioginio ryšio egzistavimas reiškia ne tik tai, kad nagrinėjamų paslaugų teikimas pagal jų objektą prisideda prie veiksmingos eksporto ar importo sandorio realizacijos, bet taip pat tai, kad šios paslaugos, numatytos minėtoje nuostatoje, yra teikiamos tiesiogiai prekių eksportuotojui, importuotojui ar gavėjui, priklausomai nuo konkretaus atvejo.

               24

               Šiuo atveju „L.Č.“ suteiktos paslaugos neabejotinai yra būtinos veiksmingo pagrindinėje byloje nagrinėjamo eksporto sandoriui įvykdyti. Tačiau šios paslaugos suteikiamos ne tiesiogiai prekių gavėjui ar siuntėjui, o vieno iš šių asmenų verslo partneriui, t. y. „Atek“.

               25

               Be to, kaip matyti iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, minėtos paslaugos buvo suteiktos naudojant „Atek“, kuri buvo laikoma minėtų krovinių vežėja, transporto priemones.

               26

               Todėl „L.Č.“ suteiktos paslaugos nepatenka į neapmokestinimo PVM taikymo sritį, numatytą Direktyvos 2006/112 146 straipsnio 1 dalies e punkte.

               27

               Šiomis aplinkybėmis į patektus klausimus reikia atsakyti taip: Direktyvos 2006/112 146 straipsnio 1 dalies e punktą reikia aiškinti taip, kad šioje nuostatoje numatytas neapmokestinimas PVM yra netaikomas paslaugų teikimui, kaip antai nagrinėjamam pagrindinėje byloje, susijusiam su prekių vežimo paslaugomis į trečiąją šalį, kai šios paslaugos nebuvo suteiktos tiesiogiai šių prekių siuntėjui arba gavėjui.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               28

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

                     2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos 146 straipsnio 1 dalies e punktą reikia aiškinti taip, kad šioje nuostatoje numatytas neapmokestinimas pridėtinės vertės mokesčiu netaikomas tokiam paslaugų teikimui, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, susijusiam su prekių vežimu į trečiąją šalį, kai šios paslaugos nebuvo suteiktos tiesiogiai šių prekių siuntėjui arba gavėjui.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: latvių.


1973 m. liepos 12 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Riseria Luigi Geddo prieš Ente Nazionale Risi. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Pretura di Milano - Italija. # Byla 2-73.


2013 m. gruodžio 11 d. Bendrojo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas Smartbook prieš VRDT (SMARTBOOK).#Smartbook AG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui).#Bendrijos prekių ženklas – Žodinio Bendrijos prekių ženklo SMARTBOOK paraiška – Absoliutus atmetimo pagrindas – Skiriamojo požymio nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T‑123/12.


title: 2004 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Hubert Huygens prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Ieškinys dėl žalos atlyginimo - Ieškinys dėl panaikinimo - Nepriimtinumas. # Byla T-281/01.

text:
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2004 m. liepos 6 d.
      Byla T‑281/01
      Hubert Huygens
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Pareigūnai – Vertinimo procedūra – Vėlavimas parengti vertinimo ataskaitą – Protingas terminas – Ieškinys dėl žalos atlyginimo – Moralinė ir materialinė žala – Pareigų paaukštinimo procedūra – Numanomas sprendimas atsisakyti paaukštinti ieškovo pareigas – Ieškinys dėl panaikinimo – Sprendimas 2000 m. pareigų paaukštinimo procedūros metu nepaaukštinti ieškovo pareigų – Nemotyvavimas – Sprendimas 2000 m. pareigų paaukštinimo procedūros metu paaukštinti 54 tarnautojų pareigas – Nepriimtinumas“
      Visas tekstas prancūzų kalba II‑0000
      Dalykas:      Ieškinys, pareikštas dėl prašymo, pirma, atlyginti žalą, patirtą dėl ieškovo vertinimo procedūros vertinant jo 1997–1999 m.
         tarnybinę veiklą vėlavimo, ir, antra, panaikinti Komisijos numanomą sprendimą atmesti ieškovo prašymą atlyginti dėl minėto
         vėlavimo patirtą žalą, Komisijos numanomą sprendimą 2000 m. pareigų paaukštinimo procedūros metu atsisakyti paaukštinti ieškovo
         pareigas, paskiriant jį į B 1 lygį bei Komisijos sprendimą 2000 m. pareigų paaukštinimo procedūros metu paaukštinti 54 pareigūnų
         pareigas, paskiriant juos į B 1 lygį ir, bet kuriuo atveju, panaikinti Europos Sąjungos oficialiųjų leidinių biuro direktoriaus
         sprendimą 2000 m. pareigų paaukštinimo procedūros metu paaukštinti 4 pareigūnų pareigas, paskiriant juos į B 1 lygį.

      Sprendimas:      Priteisti iš Komisijos sumokėti ieškovui 500 eurų atlyginti patirtą moralinę žalą. Panaikinti Komisijos sprendimą 2000 m.
         pareigų paaukštinimo procedūros metu atsisakyti paaukštinti ieškovo pareigas, paskiriant jį į B 1 lygį, išplaukiantį iš 2000 m.
         balandžio 6 d. Administracinių pranešimų Nr. 31 paskelbto pareigūnų, kurie paskirti į šį lygį, sąrašo. Atmesti likusią ieškinio dalį. Priteisti iš Komisijos bylinėjimosi
         išlaidas.

      Santrauka
      1.     Pareigūnai – Ieškinys – Ieškinys dėl žalos atlyginimo – Prašymas panaikinti ikiteisminį sprendimą atmesti prašymą atlyginti
            žalą – Prašymas, kuris yra neatskiriamas nuo reikalavimo atlyginti žalą
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 ir 91 str.)
      2.     Pareigūnai – Ieškinys – Prašymas Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 1 dalies prasme ─ Prašymo pateikimo terminas –
            Protingas terminas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 str. 1 d.)
      3.     Pareigūnai – Įvertinimas – Vertinimo ataskaita – Parengimas – Terminas – Institucijos vidaus taisyklėse nustatytas imperatyvus
            terminas – Vėlavimas – Tarnybinis pažeidimas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 43 str.)
      4.     Pareigūnai – Įvertinimas – Vertinimo ataskaita – Parengimas – Vėlavimas – Dėl tarnybinio pažeidimo atsiradusi moralinė žala

      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 43 str.)
      5.     Pareigūnai – Paaukštinimas – Nepaaukštinto kandidato skundas – Sprendimas atmesti – Visiškas nemotyvavimas – (Pažeidimo) ištaisymas
            teismo proceso metu – Nepriimtinumas – Pasekmės
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 25 str. 2 d., 45 str. ir 90 str. 2 d.)
      6.     Pareigūnai – Ieškinys – Išankstinis administracinis skundas – Terminai – Viešoji tvarka – Teisės pareikšti ieškinį praradimas
            praleidus terminą – Atnaujinimas – Sąlyga – Nauja aplinkybė
      (EB 236 str.; Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 ir 91 str.)
      1.     Institucijos sprendimas atmesti prašymą atlyginti žalą yra sudedamoji išankstinės administracinės procedūros dalis, kuri užbaigiama
         iki ieškinio dėl atsakomybės pareiškimo Pirmosios instancijos teisme. Todėl pareigūno suformuluoti reikalavimai panaikinti
         (aktą) negali būti vertinami atskirai nuo reikalavimo dėl atsakomybės. Iš tikrųjų aktas, kuriame pareikšta institucijos pozicija
         ikiteisminės stadijos metu, leidžia žalą patyrusiai šaliai pareikšti ieškinį dėl žalos atlyginimo Pirmosios instancijos teisme.

      (žr. 38 punktą)
      Nuoroda: 1997 m. gruodžio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Gill prieš Komisiją, T‑90/95, Rink. VT p. I‑A‑471 ir II‑1231, 45 punktas; 2001 m. kovo 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Ojha prieš Komisiją, T‑77/99, Rink. VT p. I-A 61 ir II‑293, 68 punktas; 2002 m. gruodžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Hoyer prieš Komisiją, T‑209/99, Rink. VT p. I‑A‑243 ir II‑1211, 32 punktas.

      2.     Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 1 dalis konkrečiai nenustato prašymo Paskyrimų tarnybai pateikimo termino.
      Tačiau toks prašymas priimtinas, jeigu jis pateiktas per protingą terminą. Iš tikrųjų, nors Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio
         1 dalyje nėra nustatytas konkretus terminas ir, apsaugant pareigūno teises, jam leidžiama kreiptis į administraciją bet kuriuo
         metu, tai nereiškia, kad remiantis teisinio saugumo reikalavimu pareigūno teisės pateikti administracijai skundą dėl nuostolių
         atlyginimo įgyvendinimas gali būti atidėtas neapibrėžtam laikotarpiui.

      Todėl klausimas, ar prašymas atlyginti žalą buvo pateiktas per protingą terminą, turi būti vertinamas atsižvelgiant į konkrečias
         kiekvienos bylos aplinkybes.

      (žr. 42 ir 46−48 punktus)
      3.     Vadovaudamasi gero administravimo principu ir siekdama užtikrinti pareigūnų interesų apsaugą, administracija privalo užtikrinti
         periodišką ir sistemingą vertinimo ataskaitų parengimą per Pareigūnų tarnybos nuostatuose nustatytus terminus.

      Teismų praktika, suteikianti administracijai protingą terminą parengti pareigūnų vertinimo ataskaitą, negali būti taikoma,
         kai šios administracijos privalomąją galią turinčiose vidaus taisyklėse yra nustatyti tikslūs vertinimo procedūros eigos terminai.

      Tokio termino praleidimas be pateisinamos priežasties gali būti laikomas atitinkamos institucijos tarnybiniu pažeidimu, už
         kurį jai kyla atsakomybė.

      Priešingai, pareigūnas negali remtis vėlavimu parengti jo vertinimo ataskaitą, jeigu toks vėlavimas atsirado, bent jau iš
         dalies, dėl jo kaltės arba jeigu jis prie to yra reikšmingai prisidėjęs.

      (žr. 58, 64−67 ir 71 punktus)
      Nuoroda: 1977 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo Geist prieš Komisiją, 61/76, Rink. p. 1419, 44 ir 45 punktai; 1980 m. gruodžio 18 d. Teisingumo Teismo sprendimo Gratreau prieš Komisiją, 156/79 ir 51/80, Rink. p. 3943, 15 punktas; 1983 m. gegužės 5 d. Teisingumo Teismo sprendimo Ditterich prieš Komisiją, 207/81, Rink. p. 1359, 25 punktas; 1990 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Moritz prieš Komisiją, T‑29/89, Rink. p. II‑787, 22 punktas; 1997 m. gegužės 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Burban prieš Parlamentą, T‑56/96, Rink. VT p. I‑A‑109 ir II‑331, 44, 45 ir 48 punktai; 2000 m. rugsėjo 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Stodtmeister prieš Tarybą, T‑101/98 ir T‑200/98, Rink. VT p. I‑A‑177 ir II‑807, 49 punktas; 2002 m. birželio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Mellone prieš Komisiją, T‑187/01, Rink. VT p. I‑A‑81 ir II‑389, 77 punktas; 2003 m. gegužės 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo den Hamer prieš Komisiją, T‑278/01, Rink. VT p. I‑A‑139 ir II‑665, 88, 90 ir 91 punktai; 2003 m. gegužės 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Lavagnoli prieš Komisiją, T‑327/01, Rink. VT p. I-A 143 ir II‑691, 54, 56 ir 57 punktai; 2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Tatti prieš Komisiją, T‑296/01, Rink. VT p. I‑A‑225 ir II‑1093, 58 punktas.

      4.     Vėlavimo parengti vertinimo ataskaitą pakanka, kad pareigūnas patirtų žalą, nes pareigūnas, kurio asmeninė byla atnaujinama
         nereguliariai bei yra nepilna, vien dėl šio fakto patiria moralinę žalą, nes jis abejoja ir nėra tikras dėl savo profesinės
         ateities.

      (žr. 86 ir 87 punktus)
      Nuoroda: minėto sprendimo Geist prieš Komisiją 48 punktas; 1990 m. lapkričio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Barbi prieš Komisiją, T‑73/89, Rink. p. II‑619, 41 punktas; 1993 m. gruodžio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Moritz prieš Komisiją, T‑20/89, Rink. p. II‑1423, 46 punktas; minėto sprendimo Burban prieš Parlamentą 72 punktas; minėto sprendimo Stodtmeister prieš Tarybą 56 punktas; minėto sprendimo Lavagnoli prieš Komisiją 48 punktas; minėto sprendimo Tatti prieš Komisiją 59 punktas.

      5.     Paskyrimų tarnyba neprivalo motyvuoti dėl nepaaukštintų pareigūnų priimtų sprendimų dėl pareigų paaukštinimo, tačiau, priešingai,
         ji privalo nurodyti sprendimo atmesti nepaaukštinto pareigūno pateiktą skundą motyvus, ir tokio sprendimo motyvai turi sutapti
         su skundžiamame sprendime nurodytais motyvais, kad abiejų sprendimų motyvai būtų nagrinėjami vienu metu.

      Visiškas nemotyvavimas iki ieškinio pareiškimo negali būti kompensuojamas atitinkamai institucijai pateikiant paaiškinimus,
         kai ieškinys jau yra pareikštas. Šioje stadijoje tokie paaiškinimai neatlieka savo funkcijos. Pareiškus ieškinį iš Paskyrimų
         tarnybos atimama galimybė įteisinti savo sprendimą motyvuojant savo atsakymą atmesti skundą.

      Kai yra akivaizdu, jog institucijai suteikta diskrecija, tai reiškia, kad neatmetama galimybė, jog galėtų būti priimtas kitoks
         sprendimas, o pažeidus pareigą motyvuoti, kurią reikėjo įvykdyti priimant aktą ir kurią galima ištaisyti vėliausiai iki ieškinio
         pareiškimo, skundžiamą sprendimą reikia panaikinti, nesant būtinybės Pirmosios instancijos teismui nagrinėti kitus nurodytus
         ieškinio pagrindus.

      (žr. 106−108, 112 ir 115 punktus)
      Nuoroda: 1974 m. spalio 30 d. Teisingumo Teismo sprendimo Grassi prieš Tarybą, 188/73, Rink. p. 1099, 13 punktas; 1981 m. lapkričio 26 d. Teisingumo Teismo sprendimo Michel prieš Parlamentą, 195/80, Rink. p. 2861, 22 punktas; 1987 m. gruodžio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo Delauche prieš Komisiją, 111/86, Rink. p. 5345, 13 punktas; 1990 m. vasario 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo Culin prieš Komisiją, C‑343/87, Rink. p. I-225, 13 ir 15 punktai; 1993 m. gruodžio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo Parlamentas prieš Volger, C‑115/92 P, Rink. p. I-6549, 23 punktas; 1992 m. vasario 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Volger prieš Parlamentą, T‑52/90, Rink. p. II‑121, 36 ir 40 punktai; 1993 m. kovo 3 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Vela Palacios prieš EESRK, T‑25/92, Rink. p. II‑201, 25 punktas; 2001 m. liepos 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Brumter prieš Komisiją, T‑351/99, Rink. VT p. I‑A‑165 ir II‑757, 33 ir 34 punktai; 2002 m. vasario 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Roman Parra prieš Komisiją, T‑117/01, Rink. VT p. I‑A‑27 ir II‑121, 26 ir 32 punktai; 2002 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Morello prieš Komisiją, T‑338/00 ir T‑376/00, Rink. VT p. I‑A‑301 ir II‑1457, 48 punktas; 2003 m. rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Callebaut prieš Komisiją, T‑241/02, Rink. VT p. I‑A‑215 ir II‑1061, 42 punktas.

      6.     Terminai, nustatyti pateikti skundą bei pareikšti ieškinį, yra imperatyviai reglamentuojamos sąvokos, kurių šalys arba teisėjas
         negali nustatyti, skirtos užtikrinti teisinių situacijų aiškumą bei tikrumą.

      Ieškinio, pareikšto Pirmosios instancijos teisme pagal EB 236 straipsnį ir pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 straipsnį,
         priimtinumas priklauso nuo tinkamos ikiteisminės procedūros eigos ir nuo joje nustatytų terminų laikymosi.

      Tik paaiškėjus naujoms esminėms aplinkybėms galima būtų pateisinti prašymo dėl ankstesnio sprendimo, kuris nebuvo užginčytas
         per nustatytą terminą, peržiūrėjimą.

      Ieškovo vėliau nurodyti anksčiau žinomi pagrindai ar argumentai iš esmės negali prilygti naujai paaiškėjusiai aplinkybei,
         galinčiai pateisinti termino pareikšti ieškinį atnaujinimą. Priešingu atveju būtų pažeistas teisinio saugumo principas.

      (žr. 124−127 punktus)
      Nuoroda: 1981 m. vasario 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo Schiavo prieš Tarybą 122/79 ir 123/79, Rink. p. 473, 22 punktas; 1985 m. gegužės 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo Esly prieš Komisiją, 127/84, Rink. p. 1437, 10 punktas; 1988 m. birželio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo Muysers ir Tülp prieš Audito rūmus, 161/87, Rink. p. 3037, 11 punktas; 1997 m. sausio 23 d. Teisingumo Teismo sprendimo Coen, C‑246/95, Rink. p. I-403, 21 punktas; 1992 m. gegužės 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Whitehead prieš Komisiją, T‑34/91, Rink. p. II‑1723, 18 punktas; 1994 m. liepos 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Branco prieš Audito rūmus, T‑45/93, Rink. VT p. I‑A‑197 ir II‑641, 22 punktas; 1995 m. vasario 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Moat prieš Komisiją, T‑506/93, Rink. VT p. I‑A‑43 ir II‑147, 28 punktas; 1997 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Chauvin prieš Komisiją, T‑16/97, Rink. VT p. I‑A‑237 ir II‑681, 37 punktas; 2000 m. vasario 4 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Batho prieš Komisiją, T‑147/96, dar nepaskelbto Rinkinyje, 46 punktas; 2001 m. lapkričio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Van Huffel prieš Komisiją, T‑142/00, Rink. VT p. I‑A‑219 ir II‑1011, 36 punktas.


1997 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Oleifici Italiani Spa prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Ieškinys dėl žalos atlyginimo. # Byla T-267/94.


1991 m. gruodžio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 87/53/EEB. # Byla C-69/90.


1985 m. kovo 14 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Prancūzijos Respubliką. # Lygiaverčio poveikio priemonės. # Byla 269/83.


2015 m. sausio 29 d. Bendrojo Teismo (devintoji kolegija) sprendimas. # Blackrock, Inc. prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Byla T-59/14.


1998 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Richie Ryan prieš Europos Bendrijų Audito Rūmus. # Ieškinys dėl panaikinimo - Motyvavimas. # Byla T-121/97.


title: 2012 m. sausio 31 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas Ispanija prieš Komisiją.#Ispanijos Karalystė prieš Europos Komisija.#EŽŪOGF — Garantijų skyrius — Bendrijos lėšomis nefinansuojamos išlaidos — Vyno sektorius — Naujų vynuogynų plantacijų draudimas — Nacionalinės kontrolės sistemos — Fiksuota finansinė korekcija — Procedūrinės garantijos — Vertinimo klaida — Proporcingumas.#Byla T-206/08.

text:
      2012 m. sausio 31 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas
      Ispanija prieš Komisiją
      (Byla T-206/08)
      „EŽŪOGF — Garantijų skyrius — Bendrijos lėšomis nefinansuojamos išlaidos — Vyno sektorius — Naujų vynuogynų plantacijų draudimas — Nacionalinės kontrolės sistemos — Fiksuota finansinė korekcija — Procedūrinės garantijos — Vertinimo klaida — Proporcingumas“
      1.                     Institucijų aktai — Motyvavimas — Pareiga — Apimtis — Sprendimas dėl sąskaitų, pateiktų dėl išlaidų, finansuojamų iš EŽŪOGF,
            apmokėjimo (EB 253 straipsnis) (žr. 24 ir 25 punktus)
      2.                     Sąjungos teisė — Principai — Teisė į gynybą — Taikymas Komisijos pradėtoms administracinėms procedūroms — Paisymas perduodant
            patikrinimų, atliktų administruojant EŽŪOGF, rezultatus — Apimtis (Komisijos reglamento Nr. 1663/95 8 straipsnio 1 dalis)
            (žr. 45–47 punktus)
      3.                     Žemės ūkis — Bendra žemės ūkio politika — Finansavimas iš EŽŪOGF — Paramos ir išmokų suteikimas — Valstybių narių pareiga
            organizuoti veiksmingą administracinių patikrinimų ir patikrinimų vietoje sistemą — Implicitinė pareiga — Apimtis (Tarybos
            reglamento Nr. 2392/86 4 straipsnio 4 dalis ir Reglamento Nr. 1493/1999 2 straipsnio 1 dalis; Komisijos reglamento Nr. 2729/2000
            5 straipsnio 2 dalis) (žr. 77 ir 78 punktus)
      4.                     Žemės ūkis — EŽŪOGF — Sąskaitų apmokėjimas — Atsisakymas įtraukti į sąskaitą išlaidas, atsiradusias dėl Bendrijos teisės aktų
            taikymo pažeidimų — Suinteresuotosios valstybės narės prieštaravimas — Įrodinėjimo pareiga — Įrodinėjimo pareigos paskirstymas
            tarp Komisijos ir valstybės narės (žr. 79, 104, 105, 114, 122 punktus)
      Dalykas

               Prašymas iš dalies panaikinti 2008 m. balandžio 8 d. Komisijos sprendimą 2008/321/EB dėl Bendrijos atsisakymo Europos žemės
                  ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) Garantijų skyriaus ir Europos žemės ūkio garantijų fondo (EŽŪGF) lėšomis finansuoti
                  kai kurias valstybių narių patirtas išlaidas (OL L 109, p. 35).

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Ispanijos Karalystė padengia savo ir Komisijos bylinėjimosi išlaidas.


1994 m. gruodžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Lisrestal - Organização Gestão de Restaurantes Colectivos Ldª ir kt. prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Europos socialinis fondas - Motyvavimas. # Byla T-450/93.


title: Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas 2004 m. gruodžio 2 d.#E. Gavrielides Oy.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Helsingin hallinto-oikeus - Suomija.#Direktyva 90/642/EEB - Didžiausios pesticidų likučių koncentracijos - Vynuogių lapai.#Byla C-398/03.

text:
      Byla C‑398/03
      E. Gavrielides Oy
      (Helsingin hallinto-oikeus prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Direktyva 90/642/EEB – Didžiausios pesticidų likučių koncentracijos – Vynuogių lapai“
      Sprendimo santrauka
      Žemės ūkis – Teisės aktų derinimas – Pesticidų likučių koncentracija tam tikruose augalinės kilmės produktuose ir ant jų –
            Direktyva 90/642 – Taikymas direktyvos prieduose nepaminėtam produktui – Sąlyga – Išankstinis mokslinis tyrimas – Direktyvos
            netaikymas vynuogių lapams dėl tyrimo nebuvimo
      (Tarybos direktyva 90/642)
      Aplinkybė, kad produktas nepaminėtas Direktyvos 90/642 dėl didžiausių pesticidų likučių koncentracijų tam tikruose augalinės
         kilmės produktuose ir ant jų, įskaitant vaisius ir daržoves, nustatymo prieduose, dar nereiškia, kad ši direktyva netaikoma
         šiam produktui. Šiuo klausimu reikia išsiaiškinti, ar nagrinėjamas produktas, atsižvelgiant į teisės aktus dėl didžiausios
         pesticidų likučių koncentracijos, gali būti priskirtas produktui ar produktų grupei, aiškiai nurodytai Direktyvoje 90/642.
         Atliekant tokį tyrimą reikia atsižvelgti į minėtos direktyvos bendrąjį tikslą, kurį sudaro, pirma, būtinybė veiksmingai apsaugoti
         augalus ir augalinius produktus nuo kenksmingų organizmų ir piktžolių siekiant užtikrinti augalinės produkcijos derlių Bendrijoje
         ir Bendrijos žemės ūkio produktyvumą ir, antra, būtinybė apsaugoti žmonių ar gyvūnų sveikatą bei aplinką nuo pesticidų kenksmingo
         poveikio.

      Taigi Direktyvos 90/642 prieduose nepaminėto produkto priskyrimas šioje direktyvoje paminėtoms grupėms ar pogrupiams reikalauja,
         kad šis produktas būtų pirmiausia moksliškai ištirtas, siekiant išlaikyti pusiausvyrą tarp dviejų reikalavimų, išplaukiančių
         iš bendro minėtos direktyvos tikslo, iš kurio matyti, kad atsižvelgiant į šį dvigubą reikalavimą yra leidžiama atitinkamam
         produktui taikyti didžiausią pesticidų likučių koncentraciją, nustatytą produktų grupei ar pogrupiui, prie kurio numatyta
         jį priskirti.

      Todėl Direktyva 90/642 netaikoma vynuogių lapams, kurie nėra paminėti jos prieduose, nes iki šiol nebuvo atlikta jokio mokslinio
         tyrimo dėl teigiamo ir neigiamo pesticidų poveikio šiems lapams.

      (žr. 22–24, 26 punktus)

TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2004 m. gruodžio 2 d.(*)

      „Direktyva 90/642/EEB – Didžiausios pesticidų likučių koncentracijos – Vynuogių lapai“
      Byloje C‑398/03,
      dėl Helsingin hallinto-oikeus (Suomija) 2003 m. rugsėjo 22 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2003 m. rugsėjo 24 d., pagal EB sutarties 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      E. Gavrielides Oy,

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts (pranešėjas), teisėjai J. N. Cunha Rodrigues ir K. Schiemann,
      generalinė advokatė J. Kokott,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. rugsėjo 16 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:
      –        E. Gavrielides Oy, atstovaujamos E. Gavrielides,

      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos K. Marinou ir V. Kontolaimos,
      –        Suomijos vyriausybės, atstovaujamos A. Guimaraes‑Purokoski,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos E. Paasivirta, B. Doherty ir P. Aalto,
      susipažinęs su 2004 m. rugsėjo 23 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su 1990 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyvos 90/642/EEB dėl didžiausių
         pesticidų likučių koncentracijų tam tikruose augalinės kilmės produktuose ir ant jų, įskaitant vaisius ir daržoves, nustatymo
         (OL L 350, p. 71), iš dalies pakeistos 2000 m. birželio 22 d. Komisijos direktyva 2000/42/EB (OL L 158, p. 51, toliau – Direktyva
         90/642), išaiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp bendrovės E. Gavrielides Oy (toliau – Gavrielides) ir Suomijos muitinės administracijos dėl sprendimų, kuriais pastaroji uždraudė Gavrielides vynuogių lapų importą į Suomiją.

       Teisinis pagrindas
      3        Direktyvos 90/642 1 straipsnio 1 dalies pirmoji pastraipa numato:

      „Ši direktyva taikoma I priedo lentelės 1 stulpelyje nurodytoms produktų grupėms, kurioms priskiriamų produktų pavyzdžiai
         yra nurodyti 2 stulpelyje, ta dalimi, kuria šių grupių produktai arba 3 stulpelyje nurodytos jų dalys gali turėti tam tikrų
         pesticidų likučių.“ (Pataisytas vertimas)

      4        Pagal Direktyvos 90/642 3 straipsnio 1 dalies pirmąją pastraipą:

      „Į apyvartą išleidžiamų 1 straipsnyje paminėtų produktų arba, atsižvelgiant į atvejį, produktų dalių pesticidų koncentracijos
         negali būti didesnės nei II priedo sąraše nurodytos didžiausios koncentracijos.“ (Pataisytas vertimas)

      5        Direktyvos 90/642 I priede yra pateikiamas šios direktyvos 1 straipsnyje paminėtų produktų grupių ir produktų sąrašas.

      6        Šio priedo lentelės pirmame stulpelyje nurodyta, inter alia, uogų ir smulkių vaisių grupė. Tarp produktų, patenkančių į šią grupę, lentelės antrame stulpelyje nurodomos valgomosios
         vynuogės ir vynuogės vynui gaminti. Pagal lentelės trečią stulpelį didžiausios pesticidų likučių koncentracijos taikomos „visam
         produktui be kepurėlių ir kotelių“.

      7        Šio priedo lentelės pirmame stulpelyje taip pat nurodyta lapinių daržovių ir šviežių prieskoninių žolių grupė. Tarp produktų,
         patenkančių į šią grupę, lentelės antrame stulpelyje nurodomos prieskoninės žolės. Pagal lentelės trečią stulpelį didžiausia
         pesticidų likučių koncentracija taikoma „visam produktui, pašalinus nuvytusius lapus, šaknis ir žemes (jei jų yra)“.

      8        Direktyvos 90/642 II priedas nurodo didžiausią pesticidų likučių koncentraciją įvairiems produktams ar produkto dalims, paminėtoms
         direktyvos 1 straipsnyje. Jame uogų ir smulkių vaisių grupėje nurodytos valgomosios vynuogės ir vynuogės vynui gaminti, o
         lapinių daržovių ir šviežių prieskoninių žolių grupėje – prieskoninių žolių pogrupis. Į šį pogrupį įeina daržiniai builiai,
         lakštiniai česnakai, petražolės, salierų lapai ir „kita“.

      9        Šiame II priede nustatyta didžiausia chlortalonilo koncentracija valgomosiose vynuogėse ir vynuogėse vynui gaminti yra 0,5 mg/kg,
         o žolėms – 0,05 mg/kg.

      10      Šiame priede nustatyta didžiausia fenarimolio koncentracija valgomosiose vynuogėse ir vynuogėse vynui gaminti yra 0,3 mg/kg,
         o žolėms – 0,02 mg/kg.

      11      Direktyva 90/642 buvo perkelta į Suomijos teisę Prekybos ir pramonės ministerijos sprendimu Nr. 896/1999 dėl didžiausios pesticidų
         koncentracijos vaisiuose, daržovėse, grūduose, kiaušiniuose ir kiaušinių produktuose.

      12      Šio sprendimo 3 straipsnio 1 dalyje, siekiant nustatyti didžiausią pesticidų likučių koncentraciją, nurodomas medžiagų sąrašas,
         esantis šio sprendimo priede. Šiame sąraše nurodomi tokie patys dydžiai, kaip ir minėti šio teismo sprendimo 9 bei 10 punktuose,
         kiek tai susiję su didžiausia leistina chlortalonilo ir fenarimolio koncentracija atitinkamai vynuogėse ir žolėse.

       Faktinės bylos aplinkybės ir prejudiciniai klausimai
      13      Gavrielides 2002 m. kovo mėn. norėjo importuoti į Suomiją vynuogių lapų su ryžių įdaru suktinukų krovinį ir 2002 m. liepos mėn. – sūryme
         konservuotų vynuogių lapų krovinį.

      14      Suomijos muitinės laboratorija paėmė šių produktų bandinius, kad patikrintų pesticidų likučių koncentraciją juose, ir rado
         0,28 mg/kg chlortalonilo įdarytuose vynuogių lapuose ir 0,11 mg/kg chlortalonilo bei 0,14 mg/kg fenarimolio sūryme konservuotuose
         vynuogių lapuose.

      15      Remdamasi šio tyrimo rezultatais ir manydama, kad taikant teisės aktus dėl didžiausios pesticidų likučių koncentracijos vynuogių
         lapai priklausė lapinių daržovių ir šviežių prieskoninių žolių grupei bei turėjo būti priskirti žolėms, Suomijos muitinės
         administracija 2002 m. liepos 29 d. ir rugpjūčio 12 d. sprendimais uždraudė importą, eksportą, laikymą perpardavimo tikslais,
         dovanojimą ir bet kokį kitą šių produktų realizavimą, motyvuodama tuo, kad pesticidų likučių koncentracija ant šių produktų
         viršijo didžiausią žolėms leistiną chlortalonilo ir fenarimolio normą.

      16      Gavrielides pareiškė ieškinį Helsingin hallinto-oikeus dėl šių Suomijos muitinės administracijos sprendimų panaikinimo.

      17      Konstatavęs, kad nacionalinės teisės aktai yra identiški Bendrijos teisės aktams šioje srityje, Helsingin hallinto-oikeus mano, jog pagrindinės bylos baigtis priklauso nuo to, ar Direktyva 90/642 turi būti aiškinama kaip nustatanti privalomą didžiausią
         chlortalonilo ir fenarimolio likučių koncentraciją vynuogių lapuose.

      18      Nesant šiuo klausimu teisminės praktikos, Helsingin hallinto-oikeus nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir kreipėsi į Teisingumo Teismą, pateikdamas šiuos prejudicinius klausimus:

      „1)      Ar iš dalies pakeistos 1990 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyvos 90/642 dėl didžiausių pesticidų likučių koncentracijų tam
         tikruose augalinės kilmės produktuose ir ant jų, įskaitant vaisius ir daržoves, nustatymo 1 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama
         taip, kad direktyva taikoma vynuogių lapams?

      2)      Jei taip, tai:
      a)      Ar direktyvos I priedas turi būti aiškinamas taip, kad vynuogių lapai yra priskiriami produktų grupei „Lapinės daržovės ir
         šviežios prieskoninės žolės“, o II priedas – taip, kad vynuogių lapai priskiriami „kitoms (žolėms)“?

      b)      Kuriai produktų kategorijai ir kuriam skyriui reikia priskirti vynuogių lapus, jei jie nėra priskirtini „kitoms (žolėms)“?
       Teisingumo Teismo vertinimas
      19      Akivaizdu, kad vynuogių lapai nėra paminėti nei Direktyvoje 90/642, nei jos prieduose.

      20      Pateiktais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar nepaisant šio nepaminėjimo
         Direktyva 90/642 turi būti aiškinama kaip taikoma vynuogių lapams, o atsakius į šį klausimą teigiamai, kuriai kategorijai
         ir kuriam skyriui reikia priskirti šį produktą.

      21      Šiuo klausimu primintina, kad Direktyvos 90/642 1 straipsnio 1 dalis, kuri apibrėžia šios direktyvos taikymo sritį, nurodo
         tik produktų, priklausančių grupėms, išvardytoms šios direktyvos I priede, „pavyzdžius“. Be to, šios direktyvos II priedo
         lentelės pirmasis stulpelis yra pavadintas „Atskirų produktų, kuriems taikoma didžiausia likučių koncentracija, grupės ir
         pavyzdžiai“ ir daug produktų grupių ar pogrupių, minimų šiame priede, vardijant produktus, yra priskirti pozicijai „kita“.

      22      Todėl, Suomijos vyriausybės ir Europos Bendrijų Komisijos nuomone, priešingai, nei pagrindinėje byloje tvirtina Gavrielides ir Graikijos vyriausybė, aplinkybė, kad produktas nepaminėtas Direktyvos 90/642 priede, dar nereiškia, kad ši direktyva netaikoma
         šiam produktui. Tačiau dar reikia išsiaiškinti, ar nagrinėjamas produktas, atsižvelgiant į teisės aktus dėl didžiausios pesticidų
         likučių koncentracijos, gali būti priskirtas produktui ar produktų grupei, aiškiai nurodytai Direktyvoje 90/642.

      23      Atliekant tokį tyrimą reikia atsižvelgti į šios direktyvos bendrąjį tikslą, kurį sudaro, remiantis šešiomis pirmomis konstatuojamosiomis
         dalimis, ir kaip nurodė generalinė advokatė išvados 32 ir 33 punktuose, pirma, būtinybė veiksmingai apsaugoti augalus ir augalinius
         produktus nuo kenksmingų organizmų ir piktžolių siekiant užtikrinti augalinės produkcijos derlių Bendrijoje ir Bendrijos žemės
         ūkio produktyvumą ir, antra, būtinybė apsaugoti žmonių ar gyvūnų sveikatą bei aplinką nuo pesticidų kenksmingo poveikio.

      24      Todėl Direktyvos 90/642 prieduose nepaminėto produkto priskyrimas šioje direktyvoje paminėtoms grupėms ar pogrupiams reikalauja,
         kaip tvirtina Komisija savo rašytinėse pastabose, kad šis nepaminėtas produktas būtų pirmiausia moksliškai ištirtas, siekiant
         išlaikyti pusiausvyrą tarp dviejų reikalavimų, nurodytų pirmesniame šio sprendimo punkte, ir kad šis tyrimas parodytų, jog
         atsižvelgiant į šį dvigubą reikalavimą, yra leidžiama atitinkamam produktui taikyti didžiausią pesticidų likučių koncentraciją,
         nustatytą produktų grupei ar pogrupiui, prie kurio numatyta jį priskirti.

      25      Ši išankstinio mokslinio tyrimo būtinybė yra patvirtinta tryliktoje Direktyvos 90/642 konstatuojamojoje dalyje, pagal kurią
         privalomųjų didžiausių pesticidų likučių koncentracijų nustatymas „reikalauja ilgai trunkančio techninio nagrinėjimo“.

      26      Dėl pagrindinės bylos primintina, kad pagal Komisijos pateiktus paaiškinimus iki šiol nebuvo atlikta jokio mokslinio tyrimo
         dėl teigiamo ir neigiamo pesticidų poveikio vynuogių lapams, todėl jų neleidžiama priskirti lapinių daržovių ir šviežių prieskoninių
         žolių grupės žolių pogrupio pozicijai „kita“, kaip norėtų Suomijos vyriausybė, arba uogų ir smulkių vaisių grupės valgomųjų
         vynuogių ir vynuogių vynui gaminti pogrupiui, kaip papildomai tvirtina Gavrielides ir Graikijos vyriausybė.

      27      Dėl galimo vynuogių lapų priskyrimo žolių pogrupiui pasakytina, kad minėti lapai, palyginti su žolių pavyzdžiais, paminėtais
         Direktyvos 90/642 I ir II prieduose, t. y. daržiniais builiais, lakštiniais česnakais, petražolėmis bei salierų lapais, yra
         skirtingi morfologiniu požiūriu, vartojimo būdo ir auginimo bei sąlyčio su kenksmingais organizmais sąlygų atžvilgiu, o tai,
         nesant aktualaus mokslinio pagrindimo, draudžia jiems taikyti didžiausias pesticidų likučių koncentracijas, numatytas žolėms.

      28      Grįsdama savo argumentus, Suomijos vyriausybė nurodo dokumentą „Kultūrų (mažos reikšmės), neišvardytų Tarybos direktyvos 90/642/EEB
         priede, klasifikacija“ (Classification of (minor) crops not listed in the Appendix of Council Directive 90/642/EEC), kurio
         107 ir 108 puslapiuose vynuogių lapai yra priskirti žolėms.

      29      Šis dokumentas yra 1997 m. liepos 22 d. Komisijos rekomendacinio dokumento „Duomenų, susijusių su likučiais, numatytais Direktyvos
         91/414/EEB dėl augalų apsaugos produktų pateikimo į rinką II priedo A dalies 6 punkte ir III priedo A dalies 8 punkte, pateikimo
         gairės“ (Guidelines for the generation of data concerning residues as provided in Annex II, part A, section 6 and Annex III,
         part A, section 8 of Directive 91/414/ECC concerning the placing of plant protection products on the market) priedas.

      30      Vis dėlto Suomijos vyriausybės nurodytas dokumentas negali paneigti pateikto vertinimo.

      31      Iš tikrųjų, kaip matyti iš Komisijos pateiktų paaiškinimų, šis dokumentas pateikia tik Komisijos tarnybų, o ne Augalų sveikatos
         nuolatinio komiteto, kuris dar nėra pasisakęs šiuo klausimu, nuomonę. Pasiūlytas priskyrimas nėra paremtas jokiu moksliniu
         tyrimu.

      32      Be to, 1997 m. liepos 22 d. rekomendacinio dokumento, prie kurio pridėtas nurodytas dokumentas, pavadinimas rodo, kad minėtas
         priskyrimas yra pagrįstas teisiškai, t. y. 1991 m. liepos 15 d. Tarybos direktyva 91/414/EEB dėl augalų apsaugos produktų
         pateikimo į rinką (OL L 230, p. 1).

      33      Šios direktyvos I priede pateikiamas veikliųjų medžiagų, kurių gali būti augalų apsaugos produktų sudėtyje, sąrašas. Skirtingai
         nei Direktyva 90/642, ji nenustato didžiausios veikliųjų medžiagų, kurioms ji taikoma, likučių koncentracijos. Kaip tvirtina
         Komisija savo rašytinėse pastabose, Direktyvos 91/414 4 straipsnio 1 dalyje yra nustatytas principas, kad prieš išleidžiant
         į rinką augalų apsaugos produktą, kuriame yra veikliųjų medžiagų, reikia gauti išankstinį leidimą iš susijusios valstybės
         narės, kuri, jei laikinai nustatė didžiausius likučių kiekius, apie tai praneša Komisijai, kad ši įvertintų jų priimtinumą.

      34      Todėl vynuogių lapų priskyrimas žolėms, pasiūlytas šio sprendimo 28 punkte nurodytame dokumente, yra susijęs, kaip matyti
         ir iš „Gairių“, prie kurių pridėtas šis dokumentas, pavadinimo, su informacijos, surinktos atliekant kontroliuojamus bandymus,
         susijusius su medžiagos ar atitinkamo produkto likučių elgesio apdorotuose produktuose, maisto produktuose, pašaruose ir ant
         jų, pateikimu pateikiant dokumentus dėl naujos veikliosios medžiagos įrašymo į Direktyvos 91/414 I priedą ar dokumentus dėl
         augalų apsaugos produktų pateikimo į rinką pagal Direktyvos 91/414 II priedo A dalies 6 punktą ir III priedo A dalies 8 punktą.

      35      Toks priskyrimas, numatytas pagal Direktyvą 91/414, siekiant surinkti informaciją apie bandymų, susijusių su veikliųjų medžiagų
         ar augalų apsaugos produktų likučių elgesiu maisto produktuose ar apdorotuose produktuose, rezultatus, nesant mokslinio pagrindimo,
         negali būti išplėstas didžiausios pesticidų likučių koncentracijos nustatymo sričiai, kuriai taikoma Direktyva 90/642.

      36      Iš to matyti, kad pagal Direktyvą 90/642 vynuogių lapai negali būti priskirti žolėms.

      37      Dėl tariamai galimo vynuogių lapų priskyrimo vynuogėms primintina, kad, pirma, pogrupiui „valgomosios vynuogės ir vynuogės
         vynui gaminti“ priklauso „valgomosios vynuogės“ ir „vynuogės vynui gaminti“. Šiame pogrupyje nėra pozicijos „Kita“, todėl
         manytina, kad pateiktas šio pogrupio produktų sąrašas yra baigtinis ir negalima jam priskirti kitų produktų, pavyzdžiui, vynuogių
         lapų.

      38      Antra, pažymėtina, kad grupės „uogos ir smulkūs vaisiai“, kurią sudaro pogrupis „valgomosios vynuogės ir vynuogės vynui gaminti“,
         atžvilgiu didžiausia pesticidų likučių koncentracija yra taikoma „visam produktui“ pagal Direktyvos 90/642 I priedo 3 stulpelį.
         Šis patikslinimas užkerta kelią tam, kad į šią produktų grupę būtų įtrauktos augalų dalys, pavyzdžiui, vynuogių lapai, kurie
         yra atskirti nuo susijusių uogų ar smulkių vaisių.

      39      Trečia, šis išaiškinimas yra patvirtintas skirtumais tarp vynuogių lapų ir vynuogių. Iš tikrųjų be labai skirtingo jų vartojimo
         būdo šie du produktai taip pat skiriasi, kaip tvirtina Komisija savo rašytinėse pastabose, savo morfologija, sugebėjimu išsaugoti
         pesticidų likučius, derliaus nuėmimo sąlygomis bei sąlyčio su kenksmingais organizmais laiko atžvilgiu.

      40      Todėl pagal Direktyvą 90/642 vynuogių lapai negali būti priskirti valgomosioms vynuogėms ar vynuogėms vynui gaminti.

      41      Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad Direktyva 90/642 nėra taikoma vynuogių lapams.

      42      Todėl į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą reikia atsakyti taip: Direktyva 90/642 netaikoma
         vynuogių lapams.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      43      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Kitų nei minėtos šalys, kurios pateikė Teisingumo Teismui
         savo pastabas, bylinėjimosi išlaidos nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija), nutaria:
      1990 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyva 90/642/EEB dėl didžiausių pesticidų likučių koncentracijų tam tikruose augalinės
            kilmės produktuose ir ant jų, įskaitant vaisius ir daržoves, nustatymo, iš dalies pakeista 2000 m. birželio 22 d. Komisijos
            direktyva 2000/42/EB, netaikoma vynuogių lapams.
      Parašai.
      * Proceso kalba: suomių.


1994 m. rugpjūčio 9 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Neckermann Versand AG prieš Hauptzollamt Frankfurt/Main-Ost. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hessisches Finanzgericht - Vokietija. # Bendrasis muitų tarifas. # Byla C-395/93.


2003 m. kovo 13 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Jose Pedro Pessoa e Costa prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai. # Byla T-166/02.


1994 m. sausio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką. # Nepriimtinumas. # Byla C-296/92.


1968 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Henri Labeyrie prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 16-67.