1992 m. kovo 13 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Vokietijos Federacinę Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla C-43/90.


title: 2010 m. kovo 4 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Europos Komisija prieš Italijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Aplinka - Direktyva Nr. 2006/12/EB - 4 ir 5 straipsniai - Atliekų tvarkymas - Tvarkymo planas - Tolygus ir integruotas atliekų šalinimo įrenginių tinklas - Pavojus žmonių sveikatai ar aplinkai - Force majeure - Viešosios tvarkos trikdymai - Organizuotas nusikalstamumas. # Byla C-297/08.

text:
      Byla C‑297/08
      Europos Komisija
      prieš
      Italijos Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Aplinka – Direktyva Nr. 2006/12/EB – 4 ir 5 straipsniai – Atliekų tvarkymas – Tvarkymo planas – Tolygus ir integruotas atliekų šalinimo įrenginių tinklas – Pavojus žmonių sveikatai ar aplinkai – Force majeure – Viešosios tvarkos trikdymai – Organizuotas nusikalstamumas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Aplinka – Atliekos – Direktyva 2006/12 – Valstybių narių pareiga sukurti integruotą ir tolygų atliekų šalinimo įrenginių tinklą
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/12 5 straipsnio 1 dalis ir 7 straipsnio 3 dalis)
      2.        Aplinka – Atliekos – Direktyva 2006/12 – Kompetentingų valdžios institucijų pareiga patvirtinti vieną ar daugiau atliekų tvarkymo
            planų – Atliekų šalinimo įrenginių vietovės parinkimo kriterijai
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/12 5 straipsnio 2 dalis)
      3.        Aplinka – Atliekos – Direktyva 2006/12 – Valstybių narių pareiga sukurti integruotą ir tolygų atliekų šalinimo įrenginių tinklą
            – Atliekų tvarkymo planų parinkimas regioniniu pagrindu
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/12 7 straipsnio 1 dalis)
      4.        Valstybės narės – Įsipareigojimai – Įsipareigojimų neįvykdymas – Pateisinimas – „Force majeure“ – Sąlygos
      (SESV 258 straipsnis)
      5.        Aplinka – Atliekos – Direktyva 2006/12 – Valstybių narių pareiga užtikrinti atliekų panaudojimą ar šalinimą
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/12 4 straipsnio 1 dalis)
      1.        Pagal Direktyvos 2006/12 dėl atliekų 5 straipsnio 1 dalį valstybės narės turi imtis atitinkamų priemonių sudaryti integruotą
         ir tolygų atliekų šalinimo įrenginių tinklą, kuris suteiktų galimybę Bendrijai kaip visumai pačiai tvarkyti atliekų šalinimą,
         o valstybėms narėms siekti to tikslo individualiai. Šiuo tikslu valstybės narės privalo atsižvelgti į geografines sąlygas
         ir būtinybę tam tikroms atliekų rūšims naudoti specialius įrenginius.

      Kad sukurtų tokį integruotą tinklą, valstybės narės turi diskreciją pasirinkti teritorinį pagrindą, kuris, jų nuomone, yra
         tinkamas pasiekti nacionalinį savarankiškumą atliekų šalinimo pajėgumų atžvilgiu, ir taip leisti pačiai Bendrijai užtikrinti
         savo atliekų šalinimą.

      Tam tikros atliekų rūšys gali būti tokios specifinės, pvz., pavojingos atliekos, kad, siekiant pašalinti, jos gali būti veiksmingai
         sutelktos vienoje ar keliose nacionalinio masto struktūrose ar net, kaip tai aiškiai numatyta Direktyvos 2006/12 5 straipsnio
         1 dalyje ir 7 straipsnio 3 dalyje, bendradarbiaujant su kitomis valstybėmis narėmis.

      (žr. 61–63 punktus)
      2.        Viena iš svarbiausių priemonių, kurią valstybės narės privalo priimti įgyvendindamos Direktyvoje 2006/12 dėl atliekų numatytą
         pareigą, t. y. sudaryti tvarkymo planus, kuriuose konkrečiai būtų galima numatyti atitinkamas priemones, skatinančias atliekų
         rinkimo, rūšiavimo ir tvarkymo racionalizavimą, yra numatyta šios direktyvos 5 straipsnio 2 dalyje, tai reiškia atliekų šalinimą
         artimiausiame objekte.

      Atliekų šalinimo vietovių parinkimo kriterijai turi būti pasirenkami atsižvelgiant į Direktyva 2006/12 siekiamus tikslus,
         tarp kurių yra, be kita ko, sveikatos ir aplinkos apsauga bei integruoto ir tolygaus atliekų šalinimo įrenginių tinklo sukūrimas,
         nes šis tinklas konkrečiai turi suteikti galimybę šalinti atliekas viename iš artimiausių tinkamų įrenginių. Todėl šie vietovės
         parinkimo kriterijai turi būti grindžiami būtent tokių objektų atstumu nuo gyvenamosios vietos, kurioje susidaro atliekos,
         draudimu įrengti tokius įrenginius arti jautrių zonų ir tolygios atliekų pervežimo infrastruktūros, pavyzdžiui, prijungimo
         prie transporto tinklų, buvimu.

      Tiek, kiek tai susiję su nepavojingomis komunalinėmis atliekomis, kurioms iš principo nereikia tokių specialių įrenginių,
         kokių reikia pavojingų atliekų tvarkymui, valstybės narės privalo užtikrinti, kad veiktų tinklas, suteikiantis galimybę patenkinti
         poreikį turėti atliekų šalinimo įrenginius arčiausiai jų susidarymo vietos, nepažeidžiant galimybės organizuoti tokį tinklą,
         atitinkantį artumo principą, bendradarbiaujant tarp regionų arba net su kitomis valstybėmis.

      (žr. 64–66 punktus)
      3.        Kai valstybė narė, sudarydama atliekų tvarkymo planus ar vieną iš jų Direktyvos 2006/12 dėl atliekų 7 straipsnio 1 dalies
         prasme, nusprendžia viena organizuoti savo teritorijos atliekų šalinimą regioniniu pagrindu, iš to reikia daryti išvadą, kad
         kiekvienas regionas, turintis savo planą, privalo iš principo užtikrinti savo atliekų tvarkymą ir šalinimą kuo arčiau atliekų
         susidarymo vietos. SESV 191 straipsnyje įtvirtintas Bendrijos veikimo aplinkos srityje principas, pagal kurį žala aplinkai
         pirmiausia turėtų būti atitaisoma ten, kur daroma, reikalauja, kad kiekvienas regionas, komuna ar kitas vietos valdžios subjektas
         imtųsi atitinkamų priemonių, siekdamas užtikrinti vietinių atliekų surinkimą, tvarkymą ir šalinimą, ir kad jos turi būti šalinamos
         kuo arčiau jų susidarymo vietos, kad kuo mažiau būtų pervežama.

      Todėl jei tokiame valstybės narės nustatytame nacionaliniame tinkle vienas iš regionų svarbioje dalyje arba ilgą laiką neturi
         infrastruktūros, kurios pakaktų atliekų šalinimo poreikiams tenkinti, galima daryti išvadą, kad tokie labai dideli trūkumai
         regioniniu lygiu gali daryti poveikį šiam nacionaliniam atliekų šalinimo įrenginių tinklui, kuris nebebus integruotas ir tolygus,
         kaip to reikalaujama Direktyvoje 2006/12, ir nesuteiks galimybės suinteresuotajai valstybei narei individualiai siekti šios
         direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje įtvirtinto savarankiškumo tikslo.

      (žr. 67–68 punktus)
      4.        SESV 258 straipsnyje numatyta procedūra yra grindžiama objektyvia išvada, kad valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų pagal
         Sutartį arba antrinės teisės aktą.

      Kadangi tokia išvada buvo padaryta, neturi reikšmės tai, kad įsipareigojimų neįvykdymą lemia valstybės narės, kuriai jis priskirtinas,
         valia, jos nerūpestingumas arba techniniai sunkumai, su kuriais ji susidūrė.

      Kalbant apie vietinių gyventojų protestą dėl tam tikrų atliekų šalinimo įrenginių įrengimo, pažymėtina, kad valstybė narė
         negali remtis vidaus situacijomis, kaip antai įgyvendinant Bendrijos aktą iškilusiais sunkumais, įskaitant susijusius su privačių
         asmenų pasipriešinimu, tam, kad pateisintų iš Bendrijos teisės normų kylančių pareigų ir terminų nesilaikymą. Tai taikytina
         ir kalbant apie nusikalstamą veiklą arba apie asmenų, veikiančių ties teisėtumo riba, veiklą atliekų tvarkymo srityje.

      Dėl už tam tikrų atliekų šalinimo infrastruktūrų įdiegimą atsakingų įmonių sutartinių įsipareigojimų nevykdymo, nors force majeure sąvoka nereiškia absoliutaus negalėjimo, vis dėlto ji reikalauja, kad nagrinėjamų veiksmų neatlikimas priklausytų nuo neįprastų
         ir nenumatytų aplinkybių, kurių pasekmių nebuvo galima išvengti net ir imantis visų rūpestingų veiksmų ir kurios nepriklauso
         nuo subjekto, kuris jomis remiasi.

      (žr. 81–85 punktus)
      5.        Nors Direktyvos 2006/12 dėl atliekų 4 straipsnio 1 dalyje tiksliai nenurodomas konkrečių priemonių, kurių reikia imtis siekiant
         užtikrinti, kad atliekos būtų pašalintos nesukeliant pavojaus žmonių sveikatai ir nedarant žalos aplinkai, turinys, tačiau
         ši nuostata valstybes nares įpareigoja dėl siektino tikslo, palikdama valstybėms narėms diskreciją įvertinti šių priemonių
         reikalingumą.

      Vien iš to, kad faktinė situacija neatitinka minėto 4 straipsnio 1 dalyje nurodytų tikslų, iš principo negalima daryti tiesioginės
         išvados, jog atitinkama valstybė narė iš tikrųjų neįvykdė įsipareigojimų pagal šią nuostatą − imtis būtinų priemonių užtikrinti,
         kad atliekos būtų pašalintos nesukeliant pavojaus žmonių sveikatai ir nedarant žalos aplinkai. Vis dėlto, jeigu tokia situacija
         tęsiasi ir ypač jei ji kelia didelę žalą aplinkai ilgesnį laiką kompetentingoms institucijoms nesiimant jokių veiksmų, tai
         gali reikšti, jog valstybės narės peržengė šia nuostata joms suteiktos diskrecijos ribas.

      (žr. 96–97 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2010 m. kovo 4 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Aplinka – Direktyva Nr. 2006/12/EB – 4 ir 5 straipsniai – Atliekų tvarkymas – Tvarkymo planas – Tolygus ir integruotas atliekų šalinimo įrenginių tinklas – Pavojus žmonių sveikatai ar aplinkai – Force majeure – Viešosios tvarkos trikdymai – Organizuotas nusikalstamumas“
      Byloje C‑297/08
      dėl 2008 m. liepos 3 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Komisija, atstovaujama D. Recchia, C. Zadra ir J.‑B. Laignelot, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Italijos Respubliką, atstovaujamą G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato G. Aiello, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      palaikomą
      Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės, atstovaujamos S. Ossowski, padedamo baristerio K. Bacon,

      įstojusios į bylą šalies,
      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J.‑C. Bonichot, teisėjai C. Toader (pranešėjas), K. Schiemann, P. Kūris ir L. Bay Larsen,
      generalinis advokatas J. Mazák,
      posėdžio sekretorė R. Şereş, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. gruodžio 3 d. posėdžiui,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad nesiimdama Kampanijos regione visų priemonių,
         būtinų užtikrinti, kad atliekos būtų panaudotos ir pašalintos nesukeliant pavojaus žmonių sveikatai ir nepakenkiant aplinkai,
         būtent, nesudarydama tolygaus ir integruoto atliekų šalinimo įrenginių tinklo, Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų
         pagal 2006 m. balandžio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos Nr. 2006/12/EB dėl atliekų (OL L 114, p. 9) 4 ir 5 straipsnius.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      2        Siekiant aiškumo ir racionalumo Direktyva Nr. 2006/12 buvo kodifikuota 1975 m. liepos 15 d. Tarybos direktyva Nr. 75/442/EEB
         dėl atliekų (OL L 194, p. 39; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t., p. 23).

      3        Direktyvos Nr. 2006/12 antroji, šeštoji, aštuntoji, devintoji ir dešimtoji konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:

      „2)      Pagrindinis visų nuostatų dėl atliekų tvarkymo tikslas turėtų būti žmonių sveikatos ir aplinkos apsauga nuo kenksmingo poveikio,
         kylančio dėl atliekų surinkimo, vežimo, apdorojimo, saugojimo ir išvertimo.

      <…>
      6)      Valstybės narės, siekdamos aukšto aplinkos apsaugos lygio, be veiksmų, kuriais užtikrinamas atsakingas atliekų šalinimas ir
         panaudojimas, turi imtis priemonių, kurios ribotų atliekų susidarymą, ypač skatinti švarias technologijas ir produktus, kurie
         gali būti regeneruojami ir pakartotinai panaudojami, atsižvelgti į esamas arba potencialias rinkos galimybes dėl panaudojamų
         atliekų.

      <…>
      8)      Bendrijai kaip visumai svarbu tapti autonomiška atliekų šalinimo prasme ir atskiroms valstybėms narėms reikėtų siekti tokio
         autonomiškumo.

      9)      Tam, kad būtų pasiekti šie tikslai, valstybėse narėse turėtų būti sudaryti atliekų tvarkymo planai.
      10)      Reikia sumažinti atliekų judėjimą, ir valstybės narės gali numatyti su tuo susijusias priemones savo tvarkymo planuose.“
      4        Direktyvos Nr. 2006/12 4 straipsnyje numatyta:

      „1.      Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad atliekos būtų panaudotos ar pašalintos nesukeliant pavojaus žmonių
         sveikatai ir nenaudojant procesų ar būdų, galinčių pakenkti aplinkai, visų pirma:

      a)      nesukeliant pavojaus vandeniui, orui, dirvožemiui, augalams ir gyvūnams;
      b)      nesukeliant triukšmo ar kvapų;
      c)      nedarant neigiamo poveikio kraštovaizdžiui ar ypatingai svarbioms vietovėms.
      2.      Valstybės narės taip pat imasi būtinų priemonių uždrausti atliekų išmetimą, išvertimą ar nekontroliuojamą šalinimą.“
      5        Šios direktyvos 5 straipsnyje numatyta:

      „1.      Kai reikia ar pageidautina, valstybės narės, bendradarbiaudamos su kitomis valstybėmis narėmis, imasi atitinkamų priemonių
         sudaryti integruotą ir tolygų atliekų šalinimo tinklą naudojant geriausią prieinamą gamybos būdą, nereikalaujantį pernelyg
         didelių išlaidų. Tinklas turi suteikti galimybę Bendrijai kaip visumai pačiai tvarkyti atliekų šalinimą, o valstybėms narėms
         siekti to tikslo individualiai, atsižvelgiant į geografines sąlygas ir būtinybę tam tikroms atliekų rūšims naudoti specialius
         įrenginius.

      2.      1 dalyje nurodytas tinklas turi suteikti galimybę atliekas šalinti bet kuriame iš artimiausių objektų tinkamais būdais ir
         technologijomis, kad būtų užtikrinta aukšto lygio visuomenės sveikatos ir aplinkos apsauga.“

      6        Direktyvos Nr. 2006/12 7 straipsnyje numatyta:

      „1.      Siekdama (-os) įgyvendinti 3, 4 ir 5 straipsniuose numatytus tikslus, 6 straipsnyje nurodyta (-os) kompetentinga institucija
         arba institucijos privalo kuo skubiau sudaryti vieną ar daugiau atliekų valdymo planų. Tokiuose planuose nurodoma:

      a)      atliekų, kurias reikia panaudoti arba pašalinti, rūšis, kiekis ir kilmė;
      b)      bendrieji techniniai reikalavimai;
      c)      bet kurios specialios priemonės, skirtos konkrečioms atliekų rūšims;
      d)      tinkamos šalinimo vietos ar objektai.
      2.      Planuose, nurodytuose 1 dalyje, gali būti nurodoma, pavyzdžiui:
      <…>
      c)      atitinkamos priemonės, skatinančios atliekų rinkimo, rūšiavimo ir tvarkymo racionalizavimą.
      3.      Rengdamos tokius planus, valstybės narės turi bendradarbiauti su kitomis valstybėmis narėmis ir Komisija. Apie tai jos informuoja
         Komisiją.

      <…>“
       Nacionalinės teisės aktai
      7        Direktyvos Nr. 2006/12 4 ir 5 straipsniai buvo perkelti į Italijos teisės sistemą 2006 m. balandžio 3 d. Įstatyminiu dekretu
         Nr. 152 (GURI Nr. 96, 2006 m. balandžio 14 d., paprastasis priedas).

      8        Šio dekreto 178 straipsnio 2 dalyje numatyta:

      „Atliekos turi būti panaudotos ar pašalintos nesukeliant pavojaus žmonių sveikatai ir nenaudojant procesų ar būdų, galinčių
         pakenkti aplinkai, visų pirma:

      a)      nesukeliant pavojaus vandeniui, orui, dirvožemiui, augalams ir gyvūnams;
      b)      nesukeliant triukšmo ar kvapų;
      c)      nedarant neigiamo poveikio kraštovaizdžiui ar ypatingai svarbioms vietovėms, kurias saugo galiojantys teisės aktai.“
      9        Šio dekreto 182 straipsnio 3 dalyje numatyta:

      „Atliekos šalinamos naudojant integruotą ir tolygų atliekų šalinimo įrenginių tinklą, taikant geriausią prieinamą gamybos
         būdą ir atsižvelgiant į santykį tarp išlaidų ir bendros naudos, siekiant:

      a)      užtikrinti savarankiškumą šalinant nepavojingas komunalines atliekas geriausiai tinkančio dydžio teritorijoje;
      b)      sudaryti galimybes pašalinti atliekas viename iš šiam tikslui skirtų objektų, kuris būtų kuo arčiau atliekų susidarymo ir
         surinkimo vietos tam, kad būtų sumažintas atliekų judėjimas, atsižvelgiant į geografines sąlygas arba į specialių įrenginių
         tam tikrų rūšių atliekoms poreikį;

      c)      naudoti geriausius metodus ir technologijas, tinkamas užtikrinti aukštą aplinkos ir visuomenės sveikatos apsaugos lygį“.
      10      1993 m. vasario 10 d. Kampanijos regiono Regioniniame įstatyme Nr. 10/93 dėl atliekų šalinimo Kampanijoje standartų ir procedūrų
         (Norme e procedure per lo smaltimento dei rifitui in Campania) nustatyta 18 vientisų teritorinių zonų, kuriose, privalomai dalyvaujant už šias zonas atsakingoms komunoms, turi būti tvarkomas
         atitinkamose zonose susidariusių komunalinių atliekų šalinimas.

       Ginčo aplinkybės
      11      Šis ieškinys susijęs su Kampanijos regionu, kuris apima 551 komunas, tarp jų − Neapolio miestą. Šis regionas susidūrė su komunalinių
         atliekų tvarkymo ir šalinimo problemomis.

      12      Remiantis informacija, kurią Italijos Respublika pateikė atsiliepime į ieškinį, nuo 1994 m. šiame regione buvo paskelbta nepaprastoji
         padėtis ir buvo paskirtas atsakingas komisaras, vykdantis funkcijas ir įgaliojimus, kuriuos paprastai vykdo kitos viešosios
         institucijos. Jis buvo paskirtas tam, kad skubiai įgyvendintų priemones, kurių reikia įveikti tam, kas visuotinai vadinama
         „atliekų krize“.

      13      Komunalinių atliekų tvarkymo planas buvo patvirtintas 1997 m. Jame buvo numatyta atliekų terminio apdorojimo pramoninių įrenginių
         sistema, aprūpinama naudojant diferencijuotą atliekų surinkimą Kampanijos regione.

      14      1998 m. kovo 31 d. Ministro nutarimu Nr. 2774 buvo nuspręsta organizuoti viešųjų pirkimų procedūrą siekiant patikėti dešimties
         metų laikotarpiui atliekų tvarkymą privatiems subjektams, galintiems pastatyti iš atliekų gaunamo kuro (toliau − AGK) gamybos
         ir atliekų deginimo įrenginius bei terminio apdorojimo fabrikus.

      15      Aptariamų pirkimų sutartys buvo pasirašytos 2000 m. su Impregilo grupei priklausančiomis bendrovėmis Fibe SpA ir Fibe Campania SpA. Šios bendrovės privalėjo pastatyti ir valdyti septynis AGK gamybos objektus ir du terminio apdorojimo fabrikus, esančius
         atitinkamai Ačeroje ir Santa Maria La Fossa. Kampanijos regiono komunos turėjo patikėti jų atliekų tvarkymą minėtoms bendrovėms.

      16      Tačiau įgyvendinant planą buvo susidurta su sunkumais dėl, pirma, kai kurių gyventojų protesto dėl pasirinktų vietovių; antra,
         dėl mažo surinkto ir regioninėms tarnyboms perduoto atliekų kiekio. Be to, fabrikų statyba vėlavo ir buvo konstatuotas pareigų
         nevykdymas projektuojant šiuos fabrikus, o tai lėmė, kad nesant galimybės atliekas apdoroti naudojant minėtą infrastruktūrą,
         jos kaupėsi esamuose sąvartynuose ir saugyklose, kol šie buvo perpildyti.

      17      Neapolio prokuratūra taip pat pradėjo tyrimą, siekdama nustatyti sukčiavimą vykdant viešųjų pirkimų procedūrą. Kampanijos
         regiono AGK gamybos fabrikų valdymas buvo perduotas teismo paskirtam administratoriui, o dėl to tapo neįmanoma pritaikyti
         nagrinėjamus įrenginius. Galiausiai, administraciją ir Fibe SpA bei Fibe Campania SpA siejančios sutartys buvo panaikintos, tačiau tokios naujos sutarties, taikant viešųjų pirkimų dėl atliekų šalinimo šiame
         regione procedūrą, nepavyko sudaryti kelis kartus būtent dėl nepakankamo gautų pasiūlymų skaičiaus.

       Ikiteisminė procedūra
      18      Kampanijos regiono situacija buvo aptariama Komisijos tarnybų ir Italijos valdžios institucijų. Už atliekų krizės situaciją
         atsakingas komisaras 2007 m. gegužės 16 d. raštu paaiškino Komisijai priežastis, kurios lėmė 2007 m. gegužės 11 d. Įstatyminio
         dekreto Nr. 61, numatančio „nepaprastąsias priemones, skirtas įveikti krizinę padėtį atliekų šalinimo Kampanijos regiono sektoriuje“,
         be kita ko, apimančias keturių naujų sąvartynų statybą Sero, Savignano Irpino, Tezigno ir Sant’Arcangelo Trimonte komunose,
         priėmimą.

      19      Pagal šį raštą numatytos nepaprastosios priemonės pateisinamos „siekiant išvengti epidemijų ir kitų krizių sveikatai situacijų
         pavojaus bei siekiant apsaugoti visuomenės sveikatą“. Šiame dokumente pripažinta, kad „neseniai buvo akcentuota krizinė padėtis
         dėl galutiniam atliekų šalinimui tinkančių sąvartynų nebuvimo“ ir ši padėtis kvalifikuota kaip „socialinio signalo, pavojaus
         pagrindinėms Kampanijos gyventojų teisėms ir ypatingo susirūpinimo dėl aplinkos“ padėtis, nes „nelegalūs sąvartynai, eksploatuojami
         nekontroliuojant kompetentingoms viešosioms įstaigoms, spontaniški ar tyčiniai apleistų sąvartynų gaisrai kelia grėsmę aplinkos
         vientisumui dėl teršiančių medžiagų (ypač dioksino) išmetimo į atmosferą ir į dirvožemį, o tai kelia pavojų, kad gruntiniam
         vandeniui bus padaryta neatitaisoma žala“.

      20      Manydama, kad Italijos Respublikos priimtų priemonių nepakanka užtikrinti aukštam aplinkos ir visuomenės sveikatos apsaugos
         lygiui, ypač tolygiam atliekų šalinimo įrenginių tinklui sukurti, ir kad todėl ši valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų pagal
         2007 m. birželio 29 d. Direktyvos Nr. 2006/12 4 ir 5 straipsnius, Komisija išsiuntė šiai valstybei narei oficialų pranešimą,
         nurodydama jai pateikti savo pastabas per vieną mėnesį nuo šio laiško gavimo.

      21      Gavusi Italijos Respublikos kvietimą, Komisijos delegacija 2007 m. liepos mėn. nuvyko į Neapolį susitikti su valdžios institucijomis
         ir nustatyti vietoje, kokia yra tikroji padėtis.

      22      2007 m. rugpjūčio 3 d. laišku Italijos Respublika atsakė į oficialų pranešimą, pridėdama 2007 m. rugpjūčio 2 d. Aplinkos ir
         teritorijos apsaugos ministerijos gyvenimo kokybės direktorato generalinio direktoriaus raštą. Atsižvelgusi į gautą informaciją,
         Komisija nusprendė, kad reikia išplėsti kaltinimus, įtraukiant ir Direktyvos Nr. 2006/12 3 ir 7 straipsnių pažeidimą, ir šiai
         valstybei narei 2007 m. spalio 23 d. išsiuntė papildomą oficialų pranešimą, prašydama pateikti pastabas per du mėnesius nuo
         jo gavimo.

      23      2007 m. lapkričio 20 d. įvyko dar vienas posėdis Briuselyje, per kurį Italijos Respublika pateikė naują Kampanijos regiono
         atliekų tvarkymo plano projektą ir pristatė ataskaitą apie padėties pokyčius, ypač dėl tam tikros infrastruktūros, pvz., sąvartynų,
         statybos progreso. Šis planas buvo patvirtintas 2007 m. gruodžio 28 dieną.

      24      2007 m. gruodžio 24 d. laišku Italijos Respublika atsakė į papildomą oficialų pranešimą ir prie savo atsakymo pridėjo 2007 m.
         gruodžio 21 d. Aplinkos ir teritorijos apsaugos ministerijos raštą.

      25      2008 m. sausio 28 d. Romoje tarp Italijos Respublikos ir Komisijos įvyko apibendrinantis posėdis, per kurį ši valstybė narė,
         kalbėdama apie atliekų tvarkymą Kampanijoje, išdėstė naujo plano, kuriuo siekiama įveikti krizinę padėtį iki 2008 m. lapkričio
         mėn. pabaigos, turinį.

      26      Išnagrinėjusi Italijos Respublikos pateiktą informaciją šiuose įvairiuose susirašinėjimuose ir gautą iš kitų šaltinių, pvz.
         žiniasklaidos, asociacijų, organizacijų ir privačių asmenų, Komisija, atsižvelgdama į skubą, 2008 m. vasario 1 d. išsiuntė
         šiai valstybei narei pagrįstą nuomonę, ragindama per vieną mėnesį nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių jai įvykdyti. Ši atsakė
         į minėtą nuomonę 2008 m. kovo 4 d. Komisijai išsiųstu laišku, prie kurio buvo pridėti trys regiono atsakingų pareigūnų raštai.

      27      Atsižvelgusi į gautą informaciją, Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

      28      2008 m. gruodžio 2 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Jungtinei Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystei
         leista įstoti į bylą Italijos Respublikos pusėje.

       Dėl ieškinio
      29      Grįsdama savo ieškinį, Komisija kaltina Italijos Respubliką pažeidus Direktyvos Nr. 2006/12 4 ir 5 straipsnius dėl to, kad
         ji, pirma, nesukūrė integruoto ir tolygaus atliekų šalinimo įrenginių tinklo, galinčio užtikrinti savarankiškumą šalinant
         atliekas remiantis geografinio artumo kriterijumi, ir kad, antra, ši padėtis sukėlė pavojų žmonių sveikatai ir aplinkai.

      30      Komisija mano, kad Italijos Respublika pripažįsta įsipareigojimų neįvykdymą, kuriuo yra kaltinama. Kaip įrodymą ji nurodo
         jos per ikiteisminę procedūrą pateiktų atsakymų turinį. Atsakyme į pirmą oficialų pranešimą Italijos vyriausybė pristatė 1997 m.
         patvirtintą regioninį atliekų tvarkymo planą, pripažindama, kad „integruota atliekų tvarkymo sistema, nors ir buvo teisingai
         apibrėžta regioniniame plane, šiuo metu konkrečiai vis dar neįgyvendinta“, būtent dėl vėlavimų statant du atliekų deginimo
         įrenginius Ačeroje ir Santa Maria La Fossa bei dėl sąvartynų uždarymo. Todėl Italijos valdžios institucijos pripažino „sistemos
         paralyžių“ ir neteisėtą bei nekontroliuojamą atliekų išmetimą, kurį jos kvalifikuoja kaip „plačiai paplitusį fenomeną Kampanijoje,
         kurį valdo organizuoto nusikalstamumo grupuotės, dėl kurių teisėsaugos institucijos pradėjo įvairius tyrimus“.

      31      Savo atsakyme į pagrįstą nuomonę Italijos Respublika patvirtino, kad problema neišspręsta ir, Komisijos teigimu, iš šios valstybės
         narės pateiktų atsakymų, ir ypač iš terminų, reikalingų įgyvendinti paskutiniame tvarkymo plane numatytą infrastruktūrą, bei
         iš nacionalinės žiniasklaidos matyti, kad pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje ši valstybė dar toli gražu nebuvo
         sukūrusi artumo kriterijumi grindžiamo integruoto ir tolygaus atliekų šalinimo įrenginių tinklo.

      32      Be to, tam tikra informacija, gauta pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui, patvirtina, kad įsipareigojimai ir
         toliau nevykdomi. Europos Sąjungos Tarybai pirmininkaujančiai valstybei narei 2008 m. balandžio 21 ir 28 d. pateiktais pranešimais
         Italijos Respublika pripažino, kad Savignano Irpino ir Sant’Arcangelo Trimonte teritorijose numatyti sąvartynai geriausiu
         atveju pradės veikti tik 2008 m. liepą ir todėl iki šios datos visame Kampanijos regione veiks tik vienas Mecchia Spraga sąvartynas
         Sero komunoje.

      33      Komisija remiasi ir 2008 m. birželio 4 d. pateiktu raštu, kuriuo Italijos Respublika jai pranešė apie 2008 m. gegužės 23 d.
         Dekretą–įstatymą Nr. 90 (GURI Nr. 120, 2008 m. gegužės 23 d., paprastasis priedas; toliau − Dekretas–įstatymas Nr. 90). Pačiame
         šio dekreto–įstatymo tekste pripažįstami atliekų šalinimo sistemos trūkumai Kampanijos regione. Komisija taip pat pažymi,
         kad „skubos padėtis“, susijusi su atliekų krize, šio ieškinio pateikimo dieną nebuvo pašalinta ir turėjo būti palikta iki
         2009 m. gruodžio 31 dienos.

      34      Tačiau reikia konstatuoti, kad, priešingai nei tvirtina Komisija, Italijos Respublika neigia nevykdžiusi įsipareigojimų pagal
         Direktyvos Nr. 2006/12 4 ir 5 straipsnius. Todėl reikia išnagrinėti Komisijos pagrindžiant savo ieškinį nurodytų pagrindų
         pagrįstumą.

       Dėl Direktyvos Nr. 2006/12 5 straipsnio pažeidimo
       Šalių argumentai
      35      Komisija teigia, kad tam, jog galima būtų manyti, kad valstybė narė sudarė integruotą ir tolygų atliekų šalinimo įrenginių
         tinklą, kaip to reikalaujama Direktyvos Nr. 2006/12 5 straipsnyje, reikia, kad ji turėtų techninių struktūrų visumą, leidžiančią,
         pirma, atliekas, kurių negalima panaudoti ir (arba) perdirbti, pašalinti nekeliant pavojaus aplinkai ir visuomenės sveikatai
         ir, antra, kad, laikantis savarankiškumo ir artumo principų, atliekų šalinimo objektų, pvz. deginimo įrenginių ir sąvartynų,
         pajėgumas atitiktų atliekų kiekį, kuris turi būti pašalintas atitinkamame regione.

      36      Šiuo atžvilgiu Kampanijos regione įgyvendinta sistema turi akivaizdžių trūkumų. Diferencijuotas surinkimas apima tik 10,6 %
         atliekų, palyginti su 33 % Bendrijos vidurkiu ir nacionaliniu vidurkiu, svyruojančiu tarp 19,4 % centriniuose Italijos regionuose
         ir 38,1 % šios valstybės narės šiaurėje esančiuose regionuose.

      37      Toliau, nors sąvartynai turi būti naudojami kaip galima mažiau, nes tai – blogiausias variantas aplinkai, dauguma Kampanijos
         regiono atliekų vežamos į sąvartynus arba neteisėtai išmetamos. Be to, jas šalinti skirtų AGK gamybos įrenginių nepakanka,
         juose atliekos realiai tik apdorojamos, o vėliau turi būti perduotos kitoms struktūroms, kurios galutinai jas pašalina.

      38      Ačeros ir Santa Maria La Fossa komunose numatyti deginimo įrenginiai dar nepradėjo veikti ir visame regione yra tik vienas
         teisėtai veikiantis Sero sąvartynas, kurio pajėgumas priimti atliekas gerokai mažesnis nei tikrasis poreikis. Galiausiai daug
         tonų atliekų šalinimo tikslais buvo vežamos į Vokietiją ir kitus Italijos regionus, o su Vokietijos Federacine Respublika
         buvo pasirašyta sutartis dėl papildomo atliekų perdavimo.

      39      Komisijos teigimu, 2008 m. kovo 2 d. prie viešųjų kelių išverstų atliekų kiekis siekė 55 000 tonas, o atliekų, kurios laikomos
         municipalinėse saugyklose iki tol, kol bus apdorotos − 110 000–120 000 tonų. Teisingumo Teismas teisingai nusprendė 2005 m.
         balandžio 26 d. Sprendime Komisija prieš Airiją (C‑494/01, Rink. p. I‑3331), kad beveik perpildytų sąvartynų sistema ir neteisėtos saugyklos šalyje yra Direktyvos Nr. 2006/12
         5 straipsnio pažeidimas.

      40      Italijos Respublika prašo atmesti ieškinį. Jos teigimu, kaltinimas dėl Direktyvos Nr. 2006/12 5 straipsnio pažeidimo grindžiamas
         nepakankama sunkios padėties Kampanijos regione istorinių aplinkybių analize. Be to, ši valstybė narė padarė viską, kas įmanoma
         šiai krizei įveikti − ar tai būtų reikšmingų administracinių ir karinių priemonių įgyvendinimas, ar didelės finansinės investicijos,
         kurios buvo padarytos (400 milijonai eurų 2003–2008 m.).

      41      Kalbant apie atliekų surinkimą, nors Italijos Respublika pripažįsta, kad Komisijos nurodyti regioninio vidurkio skaičiai yra
         tikslūs, ji vis dėlto pažymi, kad buvo imtasi nepaprastų surinkimo iniciatyvų ir kad apskritai padidėjo diferencijuoto surinkimo
         lygis Kampanijos regione, kuris turėtų dar pagerėti taikant Tarybos pirmininko potvarkį Nr. 3639/08. Tokiu būdu nuo 2008 m.
         sausio 14 d. iki kovo 1 d. buvo surinkta 348 000 tonų atliekų, ypač gatvėse, ir jos saugiai pašalintos. Šiuo metu bendras
         atliekų šalinimo pajėgumas viršija kasdien regione susidarančių atliekų kiekį. 530 komunų įgyvendino pirmąsias diferencijuoto
         surinkimo priemones, 73 komunos (apie 370 000 gyventojų) pasiekė 50–90 %, o 134 komunų (apie milijonas gyventojų) – 25–50 %.

      42      Be to, 2008 m. birželio mėn. buvo atidarytas Savignano Irpino sąvartynas, o vėliau − San Arcangelo Trimonte sąvartynas. Dėl
         atliekų deginimo įrenginių Dekrete–įstatyme Nr. 90 nurodytame naujame plane buvo numatyta dviejų naujų deginimo įrenginių
         statyba Neapolyje ir Salerne, kurie veiktų kartu su Ačeros ir Santa Maria La Fossa įrenginiais. Taip pat pradėtos realizuoti
         kitos infrastruktūros: Chiaiano, Terzigno, Sant Tammaro ir Andretta sąvartynai bei terminio apdorojimo įrenginiai Ačeroje
         ir Salerne.

      43      Dėl septynių AGK gamybos fabrikų, kurie, kaip pabrėžė Komisija, vis dar neveikia, Italijos Respublika tvirtina, kad šiuose
         fabrikuose nustatyti veiklos sutrikimai atsirado dėl nuo jos valios nepriklausančių aplinkybių − sutartinių įsipareigojimų
         nevykdymo arba teisės pažeidimų ar nusikaltimų.

      44      Kalbant apie sąvartynus, nors Italijos Respublika pripažįsta, kad per pagrįstoje nuomonėje nustatytą terminą veikė tik Macchia
         Soprana sąvartynas, vis dėlto ji pažymėjo, kad kitų sąvartynų atidarymui trukdė gyventojų protestai, dėl kurių netgi reikėjo
         panaudoti ginkluotąsias pajėgas.

      45      Visos šios aplinkybės yra force majeure atvejai teismų praktikos prasme.

      46      Todėl Italijos Respublika mano, kad Direktyvos Nr. 2006/12 5 straipsnio pažeidimas negali būti priskirtas ją kaltinant neveikimu,
         ir, be to, pažymėjo, kad neteisėtai Kampanijos regiono teritorijoje išpiltos atliekos yra nuolat nukenksminamos, ir kad neteisėtas
         atliekų išpylimas niekada nebuvo nacionalinių institucijų planuojama siūloma ar pritarta alternatyva, nes jos padarė viską,
         kas įmanoma šioms atliekoms pašalinti, įskaitant ir naudojimąsi karo pajėgomis.

      47      Dėl galimybės konstatuoti force majeure atvejį Komisija savo dublike primena, kad ši sąvoka reikalauja, jog nagrinėjamą aplinkybę ar jos nebuvimą „lemtų nuo subjekto,
         kuris jomis remiasi, nepriklausančios neįprastos ir nenumatytos aplinkybės, kurių pasekmių nebuvo galima išvengti net ir imantis
         visų rūpestingų veiksmų“ (1988 m. kovo 8 d. Sprendimo McNicholl ir kt., 296/86, Rink. p. 1491, 11 punktas ir ten nurodyta teismų praktika).

      48      Be to, tuo atveju, kai aplinkybė gali būti force majeure atvejis, jos pasekmės gali trukti tik tam tikrą laiko tarpą, t. y. tiek laiko, kiek faktiškai reikia įprastai rūpestingai
         administracijai, kad galėtų nutraukti nuo jos valios nepriklausančią krizinę padėtį (1985 m. liepos 11 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, 101/84, Rink. p. 2629, 16 punktas).

      49      Komisija primena, kad atliekų šalinimo sistema Kampanijos regione netinkama nuo 1994 m. Kalbant apie vietinių gyventojų protestus
         ir viešosios tvarkos trikdymus, šios aplinkybės galėjo būti numatytos ir jos nėra neįprastos, nes krizinė padėtis ir dėl jos
         kylantys protestai susiję būtent su besitęsiančiu nacionalinių valdžios institucijų įsipareigojimų pagal Direktyvą Nr. 2006/12
         nevykdymu.

      50      Dėl nusikalstamų grupuočių buvimo Komisija primena, kad ši aplinkybė, net jei būtų įrodyta, negali pateisinti šios valstybės
         narės įsipareigojimų pagal Direktyvą Nr. 2006/12 nevykdymo (žr. 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑263/05, Rink. p. I‑11745, 51 punktą).

      51      Galiausiai dėl aplinkybės, kad konkursą laimėjusios įmonės nesilaikė savo sutartinių įsipareigojimų įrengti atliekų tvarkymo
         įrenginius, Komisija mano, kad tai nėra neįprasta ir nenumatyta aplinkybė, ypač dėl to, jog, priešingai nei tvirtina Italijos
         Respublika, institucijos galėjo numatyti specifines sąlygas, kad apsisaugotų nuo tokios galimybės.

      52      Dėl prokuratūros pradėto ikiteisminio tyrimo dėl kai kurių šių įmonių atsakingų asmenų veiksmų ir dėl sunkumo institucijoms
         rasti kitą įmonę, kuri perimtų nagrinėjamą veiklą, Komisija tvirtina, kad, remiantis nusistovėjusia teismo praktika, valstybė
         narė negali remtis vidaus teisės nuostatomis, praktika ar padėtimi tam, kad pateisintų direktyva nustatytų pareigų neįvykdymą
         ir joje nustatytų terminų nesilaikymą (žr. minėto 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją 51 punktą).

      53      Jungtinė Karalystė pateikia pastabas tik dėl Direktyvos Nr. 2006/12 5 straipsnio aiškinimo. Šios valstybės narės teigimu,
         priešingai nei teigia Komisija pareikšdama šį ieškinį, valstybėms narėms pagal šią nuostatą tenkančios pareigos taikomos nacionaliniu,
         o ne regioniniu lygiu. Todėl savarankiškumo ir artumo principai, pagal kuriuos integruoto ir tolygaus atliekų šalinimo įrenginių
         tinklas „turi suteikti galimybę Bendrijai kaip visumai pačiai tvarkyti atliekų šalinimą, o valstybėms narėms siekti to tikslo
         individualiai“, ir tai turi būti daroma „bet kuriame iš tinkamų artimiausių objektų“, turi apimti Bendrijos arba nacionalinę,
         bet ne tik regiono teritoriją.

      54      Todėl ši valstybė narė nepritaria Komisijos požiūriui, kad pažeidžiamas Direktyvos Nr. 2006/12 5 straipsnis, kai nagrinėjamame
         valstybės narės regione atliekų šalinimo įrenginiai negali patenkinti šio regiono atliekų šalinimo poreikių. Iš tiesų valstybės
         narės gali pasielgti taip, kaip Jungtinė Karalystė pavojingų atliekų atžvilgiu, − būtent, pervežti regiono tam tikrų rūšių
         atliekas, kad jos būtų sutvarkytos ir pašalintos kituose regionuose esančiuose įrenginiuose, jei nacionalinio poreikio tenkinimas
         užtikrinamas nacionaliniu atliekų šalinimo įrenginių tinklu.

      55      Teisingumo Teismo praktikoje taip pat patvirtinamas toks nacionalinis savarankiškumo principo požiūris. Be to, 2008 m. m.
         lapkričio 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/98/EB dėl atliekų, panaikinančios kai kurias direktyvas (OL L 312,
         p. 3), 16 straipsnio 4 dalies formuluotė patvirtina tokį aiškinimą, nes šiame naujos direktyvos dėl atliekų straipsnyje numatyta,
         jog „artumo ir savarankiškumo principai nereiškia, kad kiekviena valstybė narė savo teritorijoje turi turėti įvairių galutinio
         naudojimo įrenginių“.

      56      Italijos Respublika pritaria Jungtinės Karalystės požiūriui ir pažymi, kad Kampanijos regiono poveikis jos nacionaliniam atliekų
         susidarymui yra ribotas.

      57      Komisija, manydama, kad Jungtinės Karalystės nurodyti aiškinimo klausimai nėra reikšmingi nagrinėjant šį ieškinį, pripažįsta,
         jog valstybės narės gali laisvai nustatyti tinkamą administracinį atliekų tvarkymo lygį. Todėl, siekiant nepažeisti Direktyvos
         Nr. 2006/12 5 straipsnio, valstybė narė gali turėti tik vieną nacionalinį įrenginį, jei jame apdorojamos visos susidariusios
         atliekos, arba tik kelis specializuotus įrenginius, pvz., tokius, kuriais apdorojamos pavojingos atliekos, kaip tai daroma
         Jungtinėje Karalystėje.

      58      Komisija vis dėl to pažymi, kad, siekiant nustatyti, kaip aiškinti ir taikyti savarankiškumo ir artumo principus, taip pat
         būtina atsižvelgti į atliekų pobūdį ir į jų kiekį. Namų apyvokos atliekos susidaro vietoje ir kasdien, ir iš principo reikia,
         kad jos būtų skubiai ir vietoje surinktos bei apdorotos.

      59      Italijos Respublika geografiniu savarankiškumo ir artumo kriterijumi pasirinko atliekų tvarkymą geriausiai tam tinkančiose
         teritorijos vietovėse („ambito territoriale ottimale“). Šiuo požiūriu Komisija pažymi, kad ji nekaltina šios valstybės narės
         dėl administracinio lygio įtvirtinant integruotą atliekų tvarkymo ir šalinimo sistemą. Tačiau kaltina ją dėl tokios sistemos
         neįtvirtinimo Kampanijos regione, kur konkrečiai atliekos nėra šalinamos įrenginiais, esančiais arti jų susidarymo vietos,
         ir kur atliekų pervežimas į kitus regionus ar į kitas valstybes nares yra ad hoc sprendimas reaguojant į sveikatos ir aplinkos krizę, ir todėl nėra integruotos atliekų šalinimo įrenginių sistemos dalis.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      60      Kaip matyti iš Komisijos per ikiteisminę procedūrą pateiktų argumentų ir iš pastabų, pateiktų vykstant procesui Teisingumo
         Teisme, reikia konstatuoti, kad savo ieškiniu Komisija apskritai kelia klausimą dėl atliekų šalinimo Kampanijos regione ir,
         konkrečiai, kaip tai kyla iš jos atsakymo į Jungtinės Karalystės pateiktą įstojimo į bylą paaiškinimą, dėl komunalinių atliekų
         šalinimo. Todėl, nepaisant šios institucijos pateikto atsakymo į per posėdį pateiktą klausimą, ji neprašo Teisingumo Teismo
         pripažinti, kad Italijos Respublika nevykdė įsipareigojimų specifinės pavojingų atliekų, kurios iš dalies priskirtinos 1991 m.
         gruodžio 12 d. Tarybos direktyvos Nr. 91/689/EEB dėl pavojingų atliekų (OL L 377, p. 20; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių
         k., 15 sk., 2 t., p. 78) taikymo sričiai, kategorijos atžvilgiu.

      61      Pagal Direktyvos Nr. 2006/12 5 straipsnio 1 dalį valstybės narės imasi atitinkamų priemonių sudaryti integruotą ir tolygų
         atliekų šalinimo įrenginių tinklą, kuris suteiktų galimybę Bendrijai kaip visumai pačiai tvarkyti atliekų šalinimą, o valstybėms
         narėms siekti to tikslo individualiai. Šiuo tikslu valstybės narės privalo atsižvelgti į geografines sąlygas ir būtinybę tam
         tikroms atliekų rūšims naudoti specialius įrenginius.

      62      Kad sukurtų tokį integruotą tinklą, valstybės narės turi diskreciją pasirinkti teritorinį pagrindą, kuris, jų nuomone, yra
         tinkamas pasiekti nacionalinį savarankiškumą atliekų šalinimo pajėgumų atžvilgiu, ir taip leisti pačiai Bendrijai užtikrinti
         savo atliekų šalinimą.

      63      Kaip teisingai pažymi Jungtinė Karalystė, tam tikros atliekų rūšys gali būti tokios specifinės, pvz., pavojingos atliekos,
         kad, siekiant pašalinti, jos gali būti veiksmingai sutelktos vienoje ar keliose nacionalinio masto struktūrose ar net, kaip
         tai aiškiai numatyta Direktyvos Nr. 2006/12 5 straipsnio 1 dalyje ir 7 straipsnio 3 dalyje, bendradarbiaujant su kitomis valstybėmis
         narėmis.

      64      Tačiau Teisingumo Teismas jau turėjo galimybę pažymėti, kad viena iš svarbiausių priemonių, kurią valstybės narės privalo
         priimti įgyvendindamos Direktyvoje Nr. 2006/12 numatytą pareigą, t.  y. sudaryti tvarkymo planus, kuriuose konkrečiai būtų
         galima numatyti „atitinkamas priemones, skatinančias atliekų rinkimo, rūšiavimo ir tvarkymo racionalizavimą“, yra numatyta
         šios direktyvos 5 straipsnio 2 dalyje, tai reiškia atliekų šalinimą artimiausiame objekte (žr. 2009 m. birželio 9 d. Sprendimo
         Komisija prieš Vokietiją, C‑480/06, Rink. p. I‑0000, 37 punktą).

      65      Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad atliekų šalinimo vietovių parinkimo kriterijai turi būti pasirenkami atsižvelgiant
         į Direktyvoje Nr. 2006/12 nustatytus tikslus, tarp kurių yra, be kita ko, sveikatos ir aplinkos apsauga bei integruoto ir
         tolygaus atliekų šalinimo įrenginių tinklo sukūrimas. Šis tinklas konkrečiai turi suteikti galimybę šalinti atliekas viename
         iš artimiausių tinkamų įrenginių. Todėl šie vietovės parinkimo kriterijai turi būti grindžiami būtent tokių objektų didesniu
         atstumu nuo gyvenamosios vietos, kurioje susidaro atliekos, draudimu įrengti tokius įrenginius arti jautrių zonų ir tolygia
         atliekų pervežimo infrastruktūra, pvz., prijungimu prie transporto tinklų (žr. 2004 m. balandžio 1 d. Sprendimo Commune de Braine-le-Château ir kt., C‑53/02 ir C‑217/02, Rink. p. I‑3251, 34 punktą).

      66      Todėl tiek, kiek tai susiję su nepavojingomis komunalinėmis atliekomis, kurioms iš principo nereikia tokių specialių įrenginių,
         kokių reikia pavojingų atliekų tvarkymui, valstybės narės privalo užtikrinti, kad veiktų tinklas, suteikiantis galimybę patenkinti
         poreikį turėti atliekų šalinimo įrenginius arčiausiai jų susidarymo vietos, nepažeidžiant galimybės organizuoti tokį tinklą,
         atitinkantį artumo principą, bendradarbiaujant tarp regionų arba net su kitomis valstybėmis.

      67      Iš to matyti, kai valstybė narė, kaip tai pažymėjo ir Komisija, sudarydama „atliekų tvarkymo planus“ ar vieną iš jų Direktyvos
         Nr. 2006/12 7 straipsnio 1 dalies prasme, nusprendžia viena organizuoti savo teritorijos atliekų šalinimą regioniniu pagrindu,
         iš to reikia daryti išvadą, kad kiekvienas regionas, turintis savo planą, privalo iš principo užtikrinti savo atliekų apdorojimą
         ir šalinimą kuo arčiau atliekų susidarymo vietos. SESV 191 straipsnyje įtvirtintas Bendrijos veikimo aplinkos srityje principas,
         pagal kurį žala aplinkai pirmiausia turėtų būti atitaisoma ten, kur daroma, reikalauja, kad kiekvienas regionas, komuna ar
         kitas vietos subjektas imtųsi atitinkamų priemonių, siekiant užtikrinti vietinių atliekų surinkimą, apdorojimą ir šalinimą,
         ir kad jos turi būti šalinamos kuo arčiau jų susidarymo vietos, kad kuo mažiau būtų pervežama (žr. 1993 m. kovo 17 d. Sprendimo
         Komisija prieš Tarybą, C‑155/91, Rink. p. I‑939, 13 punktą ir ten nurodytą teismų praktiką).

      68      Todėl, jei tokiame valstybės narės nustatytame nacionaliniame tinkle vienas iš regionų svarbioje dalyje arba ilgą laiką neturi
         infrastruktūros, kurios pakaktų atliekų šalinimo poreikiams tenkinti, galima daryti išvadą, kad tokie labai dideli trūkumai
         regioniniu lygiu gali daryti poveikį šiam nacionaliniam atliekų šalinimo įrenginių tinklui, kuris nebebus integruotas ir tolygus,
         kaip to reikalaujama Direktyvoje Nr. 2006/12, ir nesuteiks galimybės suinteresuotai valstybei narei individualiai siekti šios
         direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje įtvirtinto savarankiškumo tikslo.

      69      Šiuo atveju reikia pažymėti, kaip tai nurodė ir Komisija, kad Italijos Respublika pati pasirinko tvarkyti atliekas Kampanijos
         regione kaip geriausiai tam tinkančią vietovę. Iš tiesų, kaip matyti ir iš 1993 m. Regioninio įstatymo ir 1997 m. Regioninio
         atliekų tvarkymo plano, iš dalies pakeisto 2007 m. planu, siekiant regioninio savarankiškumo buvo nuspręsta įpareigoti Kampanijos
         regiono komunas perduoti jų teritorijoje surinktas atliekas regiono tarnyboms. Be to, tokia pareiga gali būti pateisinama
         būtinybe užtikrinti atliekų tvarkymo įrenginių veikimui būtinus veiksmus tam, kad būtų išsaugotas savarankiškumo principo
         įgyvendinimą nacionaliniu lygiu atitinkantis atliekų apdorojimo pajėgumas (žr. 2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimo DaimlerChrysler, C‑324/99, Rink. p. I‑9897, 62 punktą).

      70      Be to, kadangi, remiantis Italijos Respublikos tvirtinimu, pirma, Kampanijos regiono komunalinės atliekos sudaro 7 % nacionalinių
         atliekų, t. y nemenką atliekų dalį, ir, antra, šiame regione gyvena maždaug 9 % valstybės gyventojų, didelis šio regiono atliekų
         šalinimo pajėgumų trūkumas gali daryti labai neigiamą poveikį nagrinėjamos valstybės narės pajėgumui pasiekti nacionalinio
         savarankiškumo tikslą.

      71      Todėl reikia išnagrinėti, ar Italijos nacionalinio atliekų šalinimo tinkle šis regionas turi pakankamai įrenginių, kurie leistų
         komunalines atliekas šalinti arti jų susidarymo vietos.

      72      Šiuo atžvilgiu Italijos Respublika pripažino, kad veikiančių įrenginių − sąvartynų, deginimo įrenginių ar terminio apdorojimo
         objektų − nepakako tam, kad būtų patenkinti Kampanijos regiono atliekų šalinimo poreikiai.

      73      Ji pripažino, kad pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje visame Kampanijos regione veikė tik vienas sąvartynas,
         jog šio regiono AGK gamybos įrenginiai neleido užtikrinti galutinio atliekų šalinimo ir kad deginimo įrenginiai, numatyti
         Ačeroje ir Santa Maria La Fossa, vis dar neveikė.

      74      Kaip matyti iš 1997 m. patvirtinto regioninio atliekų tvarkymo plano ir vėliau Italijos institucijų priimtų planų siekiant
         įveikti atliekų krizę, šios institucijos, be kita ko, manė, kad tam, jog būtų patenkinti komunalinių atliekų šalinimo Kampanijos
         regione poreikiai, turi pradėti veikti kiti sąvartynai, pvz. Savignano Irpino ir Sant’Arcangelo Trimonte, du kiti deginimo
         įrenginiai turi pradėti veikti kartu su Ačeroje ir Santa Maria La Fossa numatytais įrenginiais, ir kad AGK gamybos įrenginiai
         turės pradėti iš tikrųjų veikti.

      75      Nors Direktyvos Nr. 2006/12 5 straipsnis leidžia tvarkant ir šalinant atliekas bendradarbiauti regionams ar net valstybėms
         narėms, vis dėlto šioje byloje, net ir padedant kitiems Italijos regionams ar Vokietijos institucijoms, nebuvo galima panaikinti
         Kampanijos regione susidariusioms komunalinėms atliekoms šalinti reikalingų įrenginių struktūrinio trūkumo. Tai įrodo dideli
         šio regiono pakelėse susikaupę atliekų kiekiai.

      76      Be to, mažas diferencijuoto atliekų surinkimo kiekis Kampanijos regione lyginant su nacionaliniu ir Bendrijos vidurkiais tik
         apsunkino padėtį.

      77      Italijos Respublika Teisingumo Teisme tvirtino, kad stengėsi pakeisti situaciją Kampanijos regione ir informavo apie veiksmingą
         Savignano Irpino ir San Arcangelo Trimonte sąvartynų veikimą po 2008 m. gegužės 2 d. bei apie naujajame 2008 m. gegužės 23 d.
         plane numatytas priemones − keturių kitų sąvartynų atidarymą, dviejų deginimo įrenginių statybą ir terminio apdorojimo įrenginių
         statybą Ačeroje ir Salerne. Be to, gerokai padidėjo diferencijuoto šalinimo apimtis, o kasdieninio atliekų šalinimo pajėgumas
         regione yra didesnis nei susidarančios atliekos, todėl krizinė padėtis dėl atliekų turėtų pasibaigti.

      78      Nors tokios priemonės rodo, kad siekiant įveikti sunkumus Kampanijos regione buvo imtasi iniciatyvų, vis dėlto Italijos Respublika
         aiškiai pripažįsta, kad pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui Kampanijos regione egzistuojantys ir veikiantys
         įrenginiai toli gražu negalėjo patenkinti realių šio regiono atliekų šalinimo poreikių.

      79      Be to, bet kuriuo atveju reikia priminti, kad Teisingumo Teismas ne kartą buvo nusprendęs, jog įsipareigojimų neįvykdymas
         turi būti vertinamas atsižvelgiant į padėtį valstybėje narėje, pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui, ir kad
         į vėlesnius pakeitimus Teisingumo Teismas atsižvelgti negali (žr., be kita ko, 2004 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑168/03, Rink. p. I‑8227, 24 punktą ir 2005 m. spalio 27 d. Sprendimo Komisija prieš Liuksemburgą, C‑23/05, Rink. p. I‑9535, 9 punktą).

      80      Italijos Respublika toliau tvirtina, kad negalima jai priskirti įsipareigojimų nevykdymo, priešingai, jis atsirado dėl tokių
         force majeure įvykių, kaip antai: gyventojų protesto dėl sąvartynų įrengimo jų komunų teritorijoje, nusikalstamos veiklos vykdymo regione
         ir su administracinėmis institucijomis sutartį pasirašiusių subjektų pareigų, susijusių su konkrečių regionui reikalingų įrenginių
         statyba, nevykdymo.

      81      Šiuo požiūriu reikia patikslinti, kad SESV 258 straipsnyje numatytas procesas dėl valstybės įsipareigojimų nevykdymo yra grindžiamas
         objektyvia išvada, jog valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų pagal Sutartį arba antrinės teisės aktą (žr. 1983 m. kovo 1 d.
         Sprendimo Komisija prieš Belgiją, 301/81, Rink. p. 467, 8 punktą ir 2006 m. gegužės 4 d. Sprendimo Komisija prieš Jungtinę Karalystę, C‑508/03, Rink. p. I‑3969, 67 punktą).

      82      Kadangi tokia išvada, kaip ir šiuo atveju, buvo padaryta, neturi reikšmės tai, kad įsipareigojimų neįvykdymą lemia valstybės
         narės, kuriai jis priskirtinas, valia, jos nerūpestingumas arba techniniai sunkumai, su kuriais ji susidūrė (1998 m. spalio
         1 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑71/97, Rink. p. I‑5991, 15 punktas).

      83      Kalbant apie vietinių gyventojų protestą dėl tam tikrų šalinimo įrenginių įrengimo, iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti,
         kad valstybė narė negali remtis vidaus situacijomis, kaip antai įgyvendinant Bendrijos aktą iškilusiais sunkumais, įskaitant
         susijusius su privačių asmenų pasipriešinimu, tam, kad pateisintų iš Bendrijos teisės normų kylančių pareigų ir terminų nesilaikymą
         (žr. 1992 m. balandžio 7 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑45/91, Rink. p. I‑2509, 20 ir 21 punktus bei 2008 m. gruodžio 9 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑121/07, Rink. p. I‑9159, 72 punktą).

      84      Dėl nusikalstamos veiklos arba dėl asmenų, „veikiančių ties teisėtumo riba“, veiklos atliekų tvarkymo srityje pakanka pažymėti,
         kad ši aplinkybė, net ją laikant įrodyta, negali pateisinti šios valstybės narės iš Direktyvos Nr. 2006/12 kylančių įsipareigojimų
         nesilaikymo (minėto 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją 51 punktas).

      85      Dėl už tam tikrų atliekų šalinimo infrastruktūrų įdiegimą atsakingų įmonių sutartinių įsipareigojimų nevykdymo pakanka tik
         priminti, kad nors force majeure sąvoka nereiškia absoliutaus negalėjimo, vis dėlto ji reikalauja, kad nagrinėjamų veiksmų neatlikimas priklausytų nuo neįprastų
         ir nenumatytų aplinkybių, kurių pasekmių nebuvo galima išvengti net ir imantis visų rūpestingų veiksmų ir kurios nepriklausytų
         nuo subjekto, kuris jomis remiasi (minėto sprendimo McNicholl ir kt. 11 punktas).

      86      Rūpestinga administracinė institucija privalėjo imtis priemonių, reikiamų apsisaugoti nuo nagrinėjamų sutartinių įsipareigojimų
         neįvykdymo Kampanijos regione, arba siekti, kad, nepaisant minėtų trūkumų, būtų užtikrintas veiksmingas ir savalaikis infrastruktūrų,
         reikiamų regiono atliekų šalinimui, įdiegimas.

      87      Kalbant apie Italijos Respublikos Komisijai adresuotą kaltinimą dėl to, kad ji pareiškė šį ieškinį praėjus keleriems metams
         po krizinės padėties dėl atliekų atsiradimo ir tada, kai ši valstybė narė ėmėsi priemonių, leidžiančių išeiti iš krizės, reikia
         priminti, kad remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika SESV 258 straipsnio nuostatas reikia taikyti nereikalaujant
         iš Komisijos laikytis nustatyto termino (žr., be kita ko, 1991 m. gegužės 16 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, C‑96/89, Rink. p. I‑2461, 15 punktą ir 2007 m. balandžio 24 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, C‑523/04, Rink. p. I‑3267, 38 punktą). Ji turi diskreciją nustatyti, kada galima pareikšti ieškinį, ir todėl Teisingumo
         Teismas neprivalo kontroliuoti tokio vertinimo (1995 m. gegužės 10 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑422/92, Rink. p. I‑1097, 18 punktas).

      88      Atsižvelgiant į išdėstytas aplinkybes, reikia konstatuoti, kad Italijos Respublika, neužtikrinusi, kad Kampanijos regionas
         turėtų pakankamai įrenginių, leidžiančių jam pašalinti komunalines atliekas arti jų susidarymo vietos, neįvykdė pareigos sukurti
         tolygų ir integruotą šalinimo įrenginių tinklą, leidžiantį jai įgyvendinti atliekų pašalinimo užtikrinimo tikslą, ir todėl
         neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos Nr. 2006/12 5 straipsnį.

       Dėl Direktyvos Nr. 2006/12 4 straipsnio pažeidimo
       Šalių argumentai
      89      Komisija pažymi, kad Italijos Respublika niekada neneigė ypač sunkios padėties aplinkai ir žmonių sveikatai dėl integruoto
         ir tolygaus atliekų šalinimo įrenginių tinklo nebuvimo. Priešingai, ši valstybė narė tai aiškiai pripažino.

      90      Remdamasi, be kita ko, 2007 m. balandžio 26 d. Sprendimu Komisija prieš Italiją (C‑135/05, Rink. p. I‑3475) ir 2007 m. gegužės 24 d. Sprendimu Komisija prieš Ispaniją (C‑361/05), Komisija mano, kad neginčijama, jog prie viešųjų kelių išverstos atliekos ir atliekos, kurios laikomos saugyklose
         iki tol, kol bus apdorotos, labai kenkia aplinkai ir kraštovaizdžiui bei kelia realų pavojų tiek aplinkai, tiek žmonių sveikatai.
         Iš tiesų dėl tokių šiukšlių sankaupų gali užsiteršti dirvožemis ir gruntinis vanduo, dėl savaiminio atliekų degimo ir visuomenės
         sukeltų gaisrų į atmosferą gali būti išmesta teršiančių medžiagų, vėliau gali būti užteršti žemės ūkio produktai ir geriamas
         vanduo arba gali atsirasti blogas kvapas.

      91      Italijos Respublika, remdamasi deleguoto komisaro tarnybų tyrimu, tvirtina, kad atliekų tvarkymo padėtis Kampanijos regione
         nedarė žalos visuomenės saugumui ir žmonių sveikatai. Ji taip pat mano, kad Komisijos nurodytas kaltinimas yra per abstraktus,
         nes nepatikslinama, kuriuo iš trijų atvejų, numatytų Direktyvos Nr. 2006/12 4 straipsnio a–c punktuose, šis ieškinys yra grindžiamas.

      92      Be to, Italijos Respublika mano, kad Komisija nepateikė jokių jos argumentus pagrindžiančių įrodymų. Ji tik rėmėsi Teisingumo
         Teismo konstatavimais minėtame 2007 m. balandžio 26 d. Sprendime Komisija prieš Italiją, susijusiais su neteisėtų sąvartynų buvimu Italijos teritorijoje. Be to, ji iš Direktyvos Nr. 2006/12 5 straipsnio pažeidimo
         padarė nepagrįstą išvadą dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal šios direktyvos 4 straipsnį.

      93      Galiausiai Italijos institucijos išsamiai kontroliavo keliuose išmestų atliekų poveikį žmonių sveikatai, tačiau nebuvo pastebėta
         užkrečiamų ligų ar dažnesnių mirties atvejų nuo navikų ar įgimtų apsigimimų, kuriuos galėjo lemti neteisėti sąvartynai. Dėl
         vandens sluoksnio teršimo, be reto viršijimo ribotose zonose, vandens sluoksnyje ir gruntiniame vandenyje nebuvo nustatyta
         cheminių ar biologinių anomalijų. Tai taikytina ir kalbant apie degančių atliekų krūvų dūmų poveikį gyventojams, kai, išskyrus
         vieną atvejį, nebuvo nustatytas jokio pavojaus.

      94      Dėl tyrimo, kuriuo remiasi Italijos Respublika, ir pagal kurį „net ir esant sunkiausiam krizės Kampanijoje etapui, nebuvo
         konstatuota jokio kenksmingo poveikio visuomenės saugumui ir ypač žmonių sveikatai“, Komisija pažymi, kad šio tyrimo rezultatai,
         kuriuos pasirašė ir Tarptautinė sveikatos organizacija, „patvirtina anomaliją teritorijoje, esančioje Neapolio provincijos
         šiaurės rytuose ir Caserte provincijos pietvakariuose. Šioje teritorijoje kietųjų ir pavojingų komunalinių atliekų neteisėto
         šalinimo ir deginimo praktika yra dažniausia“. Šis tyrimas taip pat patvirtino „prielaidą, kad pernelyg didelis mirtingumo
         ir apsigimimų lygis yra teritorijose, kuriose yra daugiausiai atliekų šalinimo vietovių“, ir bet kuriuo atveju parodo, kad
         „<...> nedidelė sanitarinių duomenų kaita ir <...> aplinkos duomenų nepakankamumas <...> veikiausiai lemia pavojaus nepakankamą
         įvertinimą“.

      95      Italijos Respublikos tvirtinimo, kad nebuvo kenksmingo poveikio sveikatai, ne tik nepagrindžia pačios valstybės narės pateikti
         moksliniai įrodymai, bet, panašu, kad pagal jį Direktyvos Nr. 2006/12 4 straipsnio pažeidimą sąlygoja realios sveikatos problemos,
         kurias lemia krizinė padėtis dėl atliekų. Tačiau Komisija mano priešingai, kad iš šio 4 straipsnio kylančios pareigos yra
         prevencinio pobūdžio. Todėl valstybės narės privalo imtis atitinkamų priemonių tam, kad būtų išvengta pavojingų situacijų.
         Todėl šiuo atveju pavojaus aplinkai ir visuomenės sveikatai situacijos yra puikiai įrodytos, jos truko ilgą laiką ir yra kompetentingų
         Italijos institucijų veikimo, arba tiksliau neveikimo, rezultatas.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      96      Pirmiausia primintina, kad nors Direktyvos Nr. 2006/12 4 straipsnio 1 dalis tiksliai nenurodo konkrečių priemonių, kurių reikia
         imtis siekiant užtikrinti, kad atliekos būtų pašalintos nesukeliant pavojaus žmonių sveikatai ir nedarant žalos aplinkai,
         turinio, tačiau ji valstybes nares įpareigoja dėl siektino tikslo, palikdama valstybėms narėms diskreciją įvertinti šių priemonių
         reikalingumą (1999 m. lapkričio 9 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑365/97, Rink. p. I‑7773, 67 punktas ir 2004 m. lapkričio 18 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑420/02, Rink. p. I‑11175, 21 punktas).

      97      Vien iš to, kad faktinė situacija neatitinka Direktyvos Nr. 2006/12 4 straipsnio 1 dalyje nurodytų tikslų, iš principo negalima
         daryti tiesioginės išvados, jog atitinkama valstybė narė iš tikrųjų neįvykdė įsipareigojimų pagal šią nuostatą − imtis būtinų
         priemonių užtikrinti, kad atliekos būtų pašalintos nesukeliant pavojaus žmonių sveikatai ir nedarant žalos aplinkai. Vis dėlto,
         jeigu tokia situacija tęsiasi ir ypač jei ji kelia didelę žalą aplinkai ilgesnį laiką kompetentingoms institucijoms nesiimant
         jokių veiksmų, tai gali reikšti, jog valstybės narės peržengė šia nuostata joms suteiktos diskrecijos ribas (minėto 1999 m.
         lapkričio 9 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją 68 punktas ir minėto 2004 m. lapkričio 18 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją 22 punktas).

      98      Kalbant apie tariamo įsipareigojimų neįvykdymo teritorines ribas, tai, kad Komisijos ieškiniu siekiama, jog būtų konstatuota,
         kad Italijos Respublika neįvykdė savo pareigos imtis reikalingų priemonių tik Kampanijos regione, neturi reikšmės galimam
         įsipareigojimų neįvykdymo konstatavimui (žr. minėto 1999 m. lapkričio 9 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją 69 punktą).

      99      Dėl Direktyvos Nr. 2006/12 4 straipsnio 1 dalyje numatytos pareigos, turint omenyje jos pobūdį, nesilaikymo pasekmių kyla
         pavojus žmonių sveikatai ir aplinkai net ir nedidelėje valstybės narės teritorijoje (minėto 1999 m. lapkričio 9 d. Sprendimo
         Komisija prieš Italiją 70 punktas). Taip buvo nustatyta ir byloje, kurioje buvo priimtas minėtas 1992 m. balandžio 7 d. Sprendimas Komisija prieš Graikiją.

      100    Todėl reikia išnagrinėti, ar Komisija pakankamai teisiškai įrodė, kad pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje Italijos
         Respublika ilga laiką nepriėmė priemonių, reikalingų užtikrinti, jog Kampanijos regione susidariusios atliekos būtų panaudotos
         ar pašalintos nekeliant pavojaus žmonių sveikatai ir nenaudojant procesų ar metodų, galinčių kenkti aplinkai.

      101    Nors taikant procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal SESV 258 straipsnį Komisija privalo nustatyti tariamo įsipareigojimų
         neįvykdymo buvimą pateikdama Teisingumo Teismui įrodymus, kurių reikia, kad jis, nesiremdamas kokia nors prielaida, galėtų
         patikrinti šio įsipareigojimų neįvykdymo buvimą (2009 m. sausio 22 d. Sprendimo Komisija prieš Portugaliją, C‑150/07, 65 punktas ir ten nurodyta teismų praktika), reikia atsižvelgti į tai, kad, tikrinant Direktyvai Nr. 2006/12 veiksmingai
         įgyvendinti skirtų nacionalinių nuostatų teisingą taikymą praktikoje, Komisija, kuri neturi įgaliojimų atlikti tyrimą šioje
         srityje, yra labai priklausoma nuo skundą pateikti galinčių asmenų, privačių ir viešųjų subjektų, bei pačios valstybės narės
         pateiktų įrodymų (šiuo klausimu žr. 2005 m. balandžio 26 d. Sprendimo Komisija prieš Airiją, C‑494/01, Rink. p. I‑3331, 43 punktą ir minėto 2007 m. balandžio 26 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją 28 punktą).

      102    Iš to matyti, kad, jei Komisija pateikia pakankamai įrodymų, patvirtinančių tam tikras faktines aplinkybes, atsiradusias valstybės
         narės atsakovės teritorijoje, ši turi iš esmės ir išsamiai užginčyti pateiktus duomenis ir jų sukeliamas pasekmes (šiuo klausimu
         žr. minėto 1999 m. lapkričio 9 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją 84 ir 86 punktus bei 2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑189/07, Rink. p. I‑0000, 82 punktą).

      103    Šiuo atžvilgiu visų pirma reikia pažymėti, kad Italijos Respublika neginčija, jog pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje
         prie viešųjų kelių išverstų atliekų kiekis siekė 55 000 tonas, o atliekų, kurios laikomos municipalinėse saugyklose iki tol,
         kol bus apdorotos − 110 000–120 000 tonų. Bet kuriuo atveju, šie duomenys paimti iš 2008 m. kovo 2 d. deleguoto komisaro rašto,
         pridėto prie šios valstybės narės atsakymo į pagrįstą nuomonę. Be to, remiantis šios valstybės pateiktais duomenimis, piktindamiesi
         dėl tokių atliekų sankaupų, gyventojai pradėjo aplinkai ir jų pačių sveikatai kenkiančią iniciatyvą − padegti atliekų sankaupas.

      104    Todėl iš išdėstytų aplinkybių aišku, kad ši valstybė narė Kampanijos regione negalėjo įvykdyti pareigos pagal Direktyvos Nr. 2006/12
         4straipsnio 2 dalį imtis priemonių, reikalingų uždrausti nekontroliuojamą atliekų palikimą, išmetimą ar šalinimą.

      105    Be to, reikia priminti, kad atliekos yra specifinis dalykas. Joms kaupiantis, net prieš joms tampant pavojingoms sveikatai,
         kyla pavojus aplinkai, ypač dėl ribotų kiekvieno regiono ar vietovės pajėgumų (1992 m. liepos 9 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, C‑2/90, Rink. p. I‑4431, 30 punktas).

      106    Todėl toks gausus atliekų išmetimas prie viešųjų kelių ir laikinosiose saugyklose, kaip vyko Kampanijos regione pagrįstoje
         nuomonėje nustatyto termino pabaigoje, neabejotinai kėlė „pavojų vandeniui, orui, dirvožemiui“ bei „augalams ir gyvūnams“
         Direktyvos Nr. 2006/12 4 straipsnio 1 dalies a punkto prasme. Be to, toks atliekų kiekis neabejotinai skleidžia kvapus šio
         straipsnio 1 dalies b punkto prasme, ypač dėl to, kad atliekos ilgą laiką būna po atviru dangumi gatvėse ar pakelėse.

      107    Be to, turint omenyje tai, kad trūksta sąvartynų, toks atliekų kiekis tam neskirtose ir neleistinose saugyklose gali „kelti
         pavojų kraštovaizdžiui ir ypatingo intereso zonoms“ Direktyvos Nr. 2006/12 4 straipsnio 1 dalies c punkto prasme.

      108    Atsižvelgiant į Komisijos pateiktus smulkius įrodymus, būtent į skirtingas pačių Italijos institucijų ataskaitas, pateiktas
         Europos institucijoms, į prie ieškinio pridėtas žiniasklaidos pranešimų ištraukas bei šio sprendimo 80 ir 81 punktuose primintą
         teismo praktiką, Italijos Respublika negali tik tvirtinti, kad faktai, dėl kurių ji kaltinama, neįrodyti, arba kad atliekų
         išvertimas gatvėse, ypač Neapolyje, nepriklauso nuo šios valstybės narės valios.

      109    Be to, kaip teisingai tvirtina Komisija, Direktyvos Nr. 2006/12 4 straipsnio 1 dalis yra prevencinio pobūdžio ta prasme, kad
         valstybės narės, naudodamos ar šalindamos atliekas, negali kelti pavojaus žmonių sveikatai.

      110    Pati Italijos Respublika Europos Sąjungos institucijoms pateiktose ataskaitose ir raštuose pripažino padėties Kampanijos regione
         keliamą pavojų žmonių sveikatai. Šiuo požiūriu Dekreto-įstatymo Nr. 90, apie kurį Italijos Respublika informavo Europos Sąjungos
         tarybai pirmininkaujančią valstybę narę, konstatuojamosiose dalyse aiškiai nurodomos „sudėtingos socialinės, ekonominės ir
         aplinkos apsaugos sąlygos, kurias lemia (atliekų tvarkymo) skuba, ir kurios gali labai pažeisti Kampanijos regiono gyventojų,
         susiduriančių <...> su higienos, sveikatos ar aplinkos pavojais, pagrindines teises“.

      111    Iš to darytina išvada, kad nagrinėjant šį ieškinį Italijos Respublikos nurodytos aplinkybės, siekiant įrodyti, kad ši padėtis
         praktiškai nekėlė, arba bent jau kėlė nedidelių pasekmių žmonių sveikatai, negali paneigti teiginio, kad padėtis, kai kaupiamos
         atliekos prie viešųjų kelių, kelia neabejotiną pavojų gyventojų sveikatai ir taip pažeidžiama Direktyvos Nr. 2006/12 4 straipsnio
         1 dalis.

      112    Todėl Komisijos nurodytas kaltinimas dėl Direktyvos Nr. 2006/12 4 straipsnio pažeidimo turi būti pripažintas pagrįstu.

      113    Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, reikia pripažinti, kad Kampanijos regione nesiimdama visų priemonių, būtinų užtikrinti,
         kad atliekos būtų panaudotos ar pašalintos nesukeliant pavojaus žmonių sveikatai ir nepakenkiant aplinkai, būtent, nesudarydama
         integruoto ir tolygaus atliekų šalinimo įrenginių tinklo, Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos Nr. 2006/12/EB
         dėl atliekų 4 ir 5 straipsnius.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      114    Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Komisija reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Italijos Respublika pralaimėjo bylą, pastaroji
         turi jas padengti. Taikant Procedūros reglamento 69 straipsnio 4 dalį, Jungtinė Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Kampanijos regione nesiimdama visų priemonių, būtinų užtikrinti, kad atliekos būtų panaudotos ar pašalintos nesukeliant pavojaus
            žmonių sveikatai ir nepakenkiant aplinkai, būtent, nesudarydama integruoto ir tolygaus atliekų šalinimo įrenginių tinklo,
            Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 2006 m. balandžio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos Nr. 2006/12/EB
            dėl atliekų 4 ir 5 straipsnius.
      2.      Priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: italų.


1979 m. sausio 18 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Société des Usines de Beaufort ir kt. prieš Europos Bendrijų Tarybą. # Sujungtos bylos 103 iki 109/78.


1992 m. kovo 19 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Regina prieš Ministry of Agriculture, Fisheries and Food, ex parte John James Dent ir Mary Astrid Dent. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Jungtinė Karalystė. # Papildomas pieno mokestis. # Byla C-84/90.


title: 2006 m. rugsėjo 7 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Heger Rudi GmbH prieš Finanzamt Graz-Stadt. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Verwaltungsgerichtshof - Austrija. # Šeštoji PVM direktyva - Apmokestinimo vieta - 9 straipsnis - Su nekilnojamuoju turtu susijusių paslaugų teikimas - Teisių žvejoti apibrėžtoje upės dalyje perleidimas. # Byla C-166/05.

text:
      Byla C‑166/05
      Heger Rudi GmbH
      prieš
      Finanzamt Graz-Stadt
      (Verwaltungsgerichtshof (Austrija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Šeštoji PVM direktyva – Apmokestinimo vieta – 9 straipsnis – Su nekilnojamuoju turtu susijusių paslaugų teikimas – Teisių žvejoti apibrėžtoje upės dalyje perleidimas“
      Sprendimo santrauka
      Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Paslaugų
            teikimas
      (Tarybos direktyvos 77/388 9 straipsnio 2 dalies a punktas)
      Teisės žvejoti suteikimas atlygintinai perleidžiant žvejybos leidimus yra paslaugų, susijusių su nekilnojamuoju turtu, teikimas
         Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo 9 straipsnio 2 dalies a punkto prasme.

      Iš tikrųjų, kadangi teisėmis žvejoti gali būti pasinaudota tik aptariamos upės atžvilgiu ir leidimuose nurodytose šios upės
         dalyse, pati upė yra žvejybos leidimų ir dėl to teisių žvejoti perleidimo sudedamasis elementas. Kai paslaugų teikimą sudaro
         pačios teisės naudotis turtu, kaip antai upe, perleidimas, šis nekilnojamasis turtas yra esminis ir būtinas šio paslaugų teikimo
         elementas. Be to, vieta, kurioje yra nekilnojamasis turtas, atitinka galutinio naudojimosi paslauga vietą. Iš viso to, kas
         išdėstyta, išplaukia, kad teisių žvejoti perleidimas ir upės dalys, su kuriomis jos susijusios, yra pakankamai tiesiogiai
         tarpusavyje susiję.

      (žr. 25–27 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. rugsėjo 7 d.(*)

      „Šeštoji PVM direktyva – Apmokestinimo vieta – 9 straipsnis – Su nekilnojamuoju turtu susijusių paslaugų teikimas – Teisių žvejoti apibrėžtoje upės dalyje perleidimas“
      Byloje C‑166/05
      dėl Verwaltungsgerichtshof (Austrija) 2005 m. kovo 31 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2005 m. balandžio 13 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Heger Rudi GmbH
      prieš
      Finanzamt Graz-Stadt,

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai J. Malenovský, S. von Bahr, A. Borg Barthet (pranešėjas) ir U. Lõhmus,
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato G. De Bellis,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos D. Triantafyllou,
      susipažinęs su 2006 m. kovo 7 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
         narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
         p. 1, toliau – Šeštoji direktyva) 9 straipsnio 2 dalies a punkto išaiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą Heger Rudi GmbH (toliau – Heger) prieš Finanzamt Graz-Stadt, perėmusio Finanzlandesdirektion für die Steiermark teises, dėl prašymo grąžinti pridėtinės vertės mokestį (toliau – PVM), sumokėtą už žvejybos leidimų perleidimą.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisė
      3        Pagal Šeštosios direktyvos 5 straipsnio 1 dalį „prekių tiekimas – tai teisės kaip savininkui disponuoti materialiuoju turtu
         perdavimas“. Pagal to paties straipsnio 3 dalies a ir b punktus valstybės narės materialiuoju turtu gali laikyti atitinkamai
         „tam tikras teises į nekilnojamąjį turtą“ (pataisytas vertimas) ir „daiktines teises į nekilnojamąjį turtą, kurios jų turėtojui
         suteikia teisę naudotis nekilnojamuoju turtu“.

      4        Pagal Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 1 dalį paslaugų teikimas – „tai bet koks sandoris, kuris nėra prekių tiekimas, kaip
         apibrėžta 5 straipsnyje“. Toks sandoris gali būti, be kita ko, „nematerialiojo turto perleidimas, nesvarbu, ar to turto nuosavybės
         teisė patvirtinama dokumentu ar ne“ arba „įpareigojimai susilaikyti nuo veiksmo arba toleruoti veiksmą ar situaciją“.

      5        Šios direktyvos 9 straipsnio 1 dalis įtvirtina bendrą taisyklę, pagal kurią:

      „Paslaugų teikimo vieta laikoma ta vieta, kur paslaugų teikėjas turi įsteigęs savo verslą arba nuolatinį padalinį, iš kurio
         teikia paslaugas, arba, nesant tokios verslo vietos arba nuolatinio padalinio, vieta, kur jis turi nuolatinį adresą arba kur
         paprastai gyvena.“ (Pataisytas vertimas)

      6        Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalis numato tam tikras nukrypti leidžiančias taisykles. Taigi pagal šios nuostatos a
         punktą:

      „Paslaugų, susijusių su nekilnojamuoju turtu, įskaitant nekilnojamojo turto agentų ir ekspertų paslaugas, ir statybos parengimo
         ir koordinavimo paslaugų, tokių kaip architektų ar firmų, vykdančių priežiūrą statybos vietoje, suteikimo vieta laikoma ta
         vieta, kur yra tas nekilnojamasis turtas“.

      7        Su tarptautiniais tiekimais susijusio PVM grąžinimo tvarką reglamentuoja 1979 m. gruodžio 6 d. Aštuntoji Tarybos direktyva 79/1072/EEB
         dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų suderinimo – Pridėtinės vertės mokesčio grąžinimo apmokestinamiesiems asmenims,
         kurie nėra įsisteigę šalies teritorijoje, tvarka (OL L 331, p. 11, toliau – Aštuntoji direktyva). Iš šios direktyvos iš esmės
         išplaukia, kad teisė grąžinti pirkimo PVM atsiranda, kai apmokestinamasis asmuo įsisteigia kitoje valstybėje narėje ir vėliau
         valstybės, kurioje buvo surinktas pirkimo PVM, teritorijoje jis nevykdo PVM apmokestinto sandorio. Tačiau jeigu vėliau minėtoje
         teritorijoje apmokestinamais asmuo vykdo apmokestinamuosius sandorius, jis daugiau nebegali naudotis teise į PVM grąžinimą
         pagal Aštuntąją direktyvą, nes taikoma Šeštosios direktyvos 17 ir tolesniuose straipsniuose numatyta bendra atskaitos taisyklė.

       Nacionalinės teisės aktai
      8        1994 m. Austrijos apyvartos mokesčio įstatymo (Umsatzsteuergesetz, 1994, BGBl. 663/1994) 3a dalies 6 pastraipa iš esmės atkartoja
         Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies a punktą.

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      9        Heger yra bendrovė, kurios buveinė yra Vokietijoje ir kuri neturi nuolatinio padalinio Austrijoje. 1997 ir 1998 m. Heger nupirko iš Austrijoje buveinę turinčios bendrovės Flyfishing Adventure GmbH (toliau – Flyfishing) tam tikrą kiekį žvejybos leidimų, susijusių su Gmundner Traun, Aukštutinėje Austrijoje esančia upe, kvotų. Minėti leidimai
         jų turėtojams leido žvejoti tam tikrose šios upės atkarpose tam tikrais metų laikais. Heger šiuos leidimus perpardavė daugybei kitose valstybėse narėse įsisteigusių klientų.

      10      Be aptariamų leidimų pardavimo kainos, Flyfishing sąskaitoje faktūroje nurodė Heger sumokėti Austrijos 20 % tarifo PVM, t. y. iš viso 252 000 ATS (maždaug 18 300 eurų) sumą.

      11      1999 m. gruodžio mėn. Heger, remdamasi Aštuntąją direktyvą į Austrijos teisę perkeliančiomis nuostatomis, nusiuntė Austrijos kompetentingai institucijai
         prašymą grąžinti PVM, sumokėtą už žvejybos leidimų pirkimus 1997 m. ir 1998 metais.

      12      Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad šis prašymas buvo atmestas, remiantis tuo, kad Heger atliktas žvejybos leidimų perpardavimas savo klientams yra su Austrijoje esančiu nekilnojamuoju turtu susijusių paslaugų
         teikimas, todėl pirkimo PVM negali būti grąžintas.

      13      Dėl šio sprendimo Heger pareiškė ieškinį Verwaltungsgerichtshof, kuris nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar teisės žvejoti perleidimas, atlygintinai perleidžiant žvejybos leidimus, yra „paslaugų, susijusių su nekilnojamuoju turtu,
         teikimas“ (Šeštosios direktyvos) 9 straipsnio 2 dalies a punkto prasme?“

       Dėl prejudicinio klausimo
      14      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies a punktas
         turi būti aiškinamas taip, kad leidimų žvejoti upėje perleidimas atlygintinai yra paslaugų, susijusių su nekilnojamuoju turtu,
         teikimas šios nuostatos prasme.

      15      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 1 dalyje numatyta bendra taisyklė apmokestinimo vietai
         nustatyti, o to paties straipsnio 2 dalis nurodo kelias specialias taisykles dėl apmokestinimo vietos.

      16      Dėl Šeštosios direktyvos 9 straipsnio pirmųjų dviejų dalių santykio Teisingumo Teismas yra jau nusprendęs, kad šio straipsnio
         1 dalis neturi pirmenybės 2 dalies atžvilgiu. Kiekvienu atveju reikia užduoti klausimą, ar situacija atitinka kurį nors iš
         šios direktyvos 9 straipsnio 2 dalyje nurodytų atvejų. Jei ne, jai taikoma 9 straipsnio 1 dalis (šiuo klausimu žr. 1996 m.
         rugsėjo 26 d. Sprendimo Dudda, C‑327/94, Rink. p. I‑4595, 21 punktą ir 2005 m. spalio 27 d. Sprendimo Levob Verzekeringen BV ir OV Bank, C‑41/04, Rink. p. I‑9433, 33 punktą).

      17      Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies a punktas neturi būti laikomas bendros taisyklės išimtimi, kuri turi būti aiškinama
         griežtai (šiuo klausimu žr. 2001 m. kovo 15 d. Sprendimo SPI, C‑108/00, Rink. p. I‑2361, 17 punktą).

      18      Todėl reikia išnagrinėti, ar tokiam sandoriui, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, gali būti taikoma Šeštosios direktyvos
         9 straipsnio 2 dalis. Kad aptariamų žvejybos leidimų perpardavimas galėtų būti laikomas paslaugų, susijusių su nekilnojamuoju
         turtu, teikimu Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies a punkto prasme, visų pirma reikia, kad šių teisių perleidimas būtų
         „paslaugų teikimas“, o upės dalis, su kuriomis leidimai susiję, būtų galima laikyti „nekilnojamuoju turtu“.

      19      Kaip pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 28 ir 29 punktuose, kadangi nematyti, kad Austrijos Respublika pasinaudojo
         Šeštosios direktyvos 5 straipsnio 3 dalyje valstybėms narėms suteikta galimybe tam tikras teises į nekilnojamąjį turtą bei
         tam tikras daiktines teises į nekilnojamąjį turtą, kurios jų turėtojui suteikia teisę naudotis šiuo turtu, laikyti „nekilnojamuoju
         turtu“, pagrindinėje byloje nagrinėjamų teisių žvejoti perleidimas atlygintinai negali būti laikomas prekių tiekimu Šeštosios
         direktyvos 5 straipsnio 1 dalies prasme. Taigi minėtas perleidimas yra paslaugų teikimas šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalies
         prasme.

      20      Kalbant apie „nekilnojamojo turto“ sąvoką, reikia pažymėti, kad viena iš tokio turto esminių savybių yra ta, kad jis susijęs
         su apibrėžta žemės ploto dalimi. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad aiškiai nustatytas žemės plotas,
         net jeigu jis apsemtas, gali būti laikomas nekilnojamuoju turtu (šiuo klausimu žr. 2005 m. kovo 3 d. Sprendimo Fonden Marselisborg Lystbådehavn, C‑428/02, Rink. p. I‑1527, 34 punktą).

      21      Tokios teisės žvejoti, kokias įsigijo ir perpardavė Heger, leidžia naudotis šiomis teisėmis tam tikrose tiksliai apibrėžtose aptariamos upės dalyse. Šios teisės, kurios susijusios
         ne su vandens, kuris teka upėje ir nuolat atsinaujina, kiekiu, o su tam tikromis geografinėmis zonomis, kuriose galima naudotis
         šiomis teisėmis; taip pat jos susijusios su aiškiai nustatytu vandeniu apsemtu plotu.

      22      Todėl upės dalys, su kuriomis susiję žvejybos leidimai, turi būti laikomos nekilnojamuoju turtu Šeštosios direktyvos 9 straipsnio
         2 dalies a punkto prasme.

      23      Šiomis aplinkybėmis dar reikia patikrinti, ar ryšys, kuris sieja aptariamą paslaugą su nekilnojamuoju turtu, yra pakankamas.
         Iš tikrųjų Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies a punkto bendrai struktūrai prieštarautų tai, jei į šios specialios
         taisyklės taikymo sritį patektų bet koks paslaugų teikimas, net labai mažai susijęs su nekilnojamuoju turtu, nes dauguma paslaugų
         vienaip ar kitaip yra susijusios su nekilnojamuoju turtu.

      24      Taigi Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies a punktas apima tik paslaugų, kurios pakankamai tiesiogiai susijusios su
         nekilnojamuoju turtu, teikimą . Be to, ši sąsaja būdinga visiems šioje nuostatoje išvardytiems paslaugų teikimams.

      25      Teisėmis žvejoti, kurios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, gali būti pasinaudota tik aptariamos upės atžvilgiu ir leidimuose
         nurodytose šios upės dalyse. Taigi pati upė yra žvejybos leidimų ir dėl to teisių žvejoti perleidimo sudedamasis elementas.
         Kai tokį paslaugų teikimą, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, sudaro pačios teisės naudotis turtu, kaip antai upe, perleidimas,
         šis nekilnojamasis turtas yra esminis ir būtinas šio paslaugų teikimo elementas. Be to, vieta, kurioje yra nekilnojamasis
         turtas, atitinka galutinio naudojimosi paslauga vietą.

      26      Iš viso to, kas išdėstyta, išplaukia, kad teisių žvejoti perleidimas ir upės dalys, su kuriomis jos susijusios, yra pakankamai
         tiesiogiai tarpusavyje susiję. Todėl tokia paslauga, kaip antai Heger suteiktoji, susijusi su nekilnojamuoju turtu Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies a punkto prasme.

      27      Taigi į prejudicinį klausimą reikia atsakyti, kad teisės žvejoti suteikimas atlygintinai perleidžiant žvejybos leidimus yra
         paslaugų, susijusių su nekilnojamuoju turtu, teikimas Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies a punkto prasme.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      28      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      Teisės žvejoti suteikimas atlygintinai perleidžiant žvejybos leidimus yra paslaugų, susijusių su nekilnojamuoju turtu, teikimas
            1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra
            pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas 9 straipsnio 2 dalies a punkto prasme.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


1974 m. liepos 3 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Van Zuylen frères prieš Hag AG. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal d'arrondissement de Luxembourg - Liuksemburgo Didžioji Hercogystė. # Byla 192-73.


1999 m. rugsėjo 28 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # J prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai. # Byla T-28/98.


1980 m. vasario 13 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Office de commercialisation et d'exportation (OCE) prieš SA Méditerranéenne et Atlantique des Vins, Samavins. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Cour d'appel de Paris - Prancūzija. # Piniginės kompensacinės sumos. # Byla 74/79.


title: 2011 m. spalio 26 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Bayerische Asphaltmischwerke GmbH & Co. KG für Straßenbaustoffe prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo BAM paraiška - Ankstesnis vaizdinis nacionalinis prekių ženklas BAM - Santykinis atmetimo pagrindas - Galimybė supainioti -Prekių panašumo nebuvimas - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-426/09.

text:
      2011 m. spalio 26 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas Bayerische Asphaltmischwerke prieš VRDT – Koninklijke BAM Groep (bam)
      (Byla T‑426/09)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo BAM paraiška – Ankstesnis vaizdinis nacionalinis prekių ženklas BAM – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Prekių panašumo nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas
         – Galimybė supainioti su ankstesniu prekių ženklu (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 61
         ir 62 punktus)

      Dalykas

         Ieškinys dėl 2009 m. rugpjūčio 11 d. VRDT antrosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1005/2008‑2), susijusio su protesto
                  procedūra tarp

               Bayerische Asphaltmischwerke GmbH & Co. KG für Straßenbaustoffe
                ir
               Koninklijke BAM Groep NV
               .
            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Bayerische Asphaltmischwerke GmbH & Co. KG für Straßenbaustoffe, be savo bylinėjimosi išlaidų, padengia Vidaus rinkos derinimo
                     tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) ir Koninklijke BAM Groep NV bylinėjimosi išlaidas, įskaitant Koninklijke
                     BAM Groep NV būtinąsias išlaidas, kurias ji patyrė vykstant procedūrai Apeliacinėje taryboje.


2002 m. vasario 27 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Eurocool Logistik GmbH prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Raidžių junginys EUROCOOL. # Byla T-34/00.


1982 m. vasario 10 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Rudolf Flender KG ir kt. prieš Europos Bendrijų Komisiją. # EAPB. # Byla 74/81.


2014 m. rugsėjo 25 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#Ted-Invest EOOD prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo „sensi scandia“ paraiška – Ankstesnis žodinis Bendrijos prekių ženklas SCANDIA HOME – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas ir 53 straipsnio 1 dalies a punktas.#Byla T-516/12.