title: 2013 m. rugsėjo 12 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#The Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs prieš Sunico ApS ir kt.#Østre Landsret prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose – Jurisdikcija ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimas bei vykdymas – Reglamentas (EB) Nr. 44/2001 – 1 straipsnio 1 dalis – Taikymo sritis – Sąvoka „civilinės ir komercinės bylos“ – Valdžios institucijos pareikštas ieškinys – Žala, padaryta dėl trečiojo asmens, kuris neapmokestinamas PVM, sukčiavimo mokesčių srityje.#Byla C-49/12.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2013 m. rugsėjo 12 d. (
            *1
         )
      „Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose — Jurisdikcija ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimas bei vykdymas — Reglamentas (EB) Nr. 44/2001 — 1 straipsnio 1 dalis — Taikymo sritis — Sąvoka „civilinės ir komercinės bylos“ — Valdžios institucijos pareikštas ieškinys — Žala, padaryta dėl trečiojo asmens, kuris neapmokestinamas PVM, sukčiavimo mokesčių srityje“
      Byloje C‑49/12
      dėl Østre Landsret (Danija) 2012 m. sausio 25 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2012 m. sausio 31 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         The Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs

      prieš

         Sunico ApS,

         M & B Holding ApS,

         Sunil Kumar Harwani

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Ilešič, teisėjai E. Jarašiūnas, A. Ó Caoimh, C. Toader (pranešėja) ir C. G. Fernlund,
      generalinė advokatė J. Kokott,
      posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. vasario 21 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Sunico ApS, M & B Holding ApS ir Sunil Kumar Harwani, atstovaujamų advokat O. Spiermann,

               —

               Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos L. Christie ir S. Ossowski bei S. Lee, padedamų baristerio A. Henshaw,

               —

               Šveicarijos vyriausybės, atstovaujamos D. Klingele,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos M. Wilderspin ir C. Barslev,

         susipažinęs su 2013 m. balandžio 11 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42) 1 straipsnio 1 dalies išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs (Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės mokesčių ir muitų institucija) ir Sunico ApS, M & B Holding ApS bei S. K. Harwani (toliau kartu – Sunico) dėl procedūros dėl arešto, kuris Commissioners prašymu buvo uždėtas Danijos teritorijoje esančiam Sunico turtui, teisėtumo.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

      Reglamentas Nr. 44/2001

               3

               Reglamento Nr. 44/2001 6 ir 7 konstatuojamosiose dalyse numatyta:

                        „(6)

                        Siekiant įgyvendinti laisvą civilinėse ir komercinėse bylose priimtų sprendimų judėjimą, reikia numatyti, kad jurisdikciją ir teismo sprendimų pripažinimą bei vykdymą reguliuojančias taisykles reglamentuotų privalomas ir tiesiogiai taikomas Bendrijos teisinis dokumentas.

                        (7)

                        Būtina, kad šio reglamento taikymo sritis apimtų visas pagrindines civilines ir komercines bylas, išskyrus aiškiai nustatytas bylas.“

               4

               Šio reglamento 1 straipsnio 1 dalyje jo ratione materiae taikymo sritis apibrėžiama taip:
               „Šis reglamentas taikomas civilinėse ir komercinėse bylose, neatsižvelgiant į teismo pobūdį. Jis ypač netaikomas mokesčių, muitinių arba administracinėms byloms.“

         EB ir Danijos susitarimas

               5

               2005 m. spalio 19 d. Briuselyje pasirašytu Europos bendrijos ir Danijos Karalystės susitarimu dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo bei vykdymo (OL L 299, 2005, p. 62, toliau – EB ir Danijos susitarimas), kuris Europos Sąjungos vardu buvo patvirtintas 2006 m. balandžio 27 d. Tarybos sprendimu 2006/325/EB (OL L 120, p. 22), siekiama Reglamento Nr. 44/2001 nuostatas ir jo įgyvendinimo priemones taikyti Europos Sąjungos ir Danijos Karalystės santykiams. Pagal EB ir Danijos susitarimo 12 straipsnio 2 dalį jis įsigaliojo 2007 m. liepos 1 d. (OL L 94, 2007, p. 70).

               6

               Šio susitarimo preambulėje nurodyta:
               „<...>
               manydamos, kad Europos [Sąjungos] Teisingumo Teismas turėtų turėti jurisdikciją tomis pačiomis sąlygomis priimti preliminarius nutarimus Danijos teismo arba specializuotojo teismo iškeltais šio Susitarimo galiojimo ir išaiškinimo klausimais ir kad dėl to Danijos teismai ir specializuotieji teismai tomis pačiomis sąlygomis kaip kitų valstybių narių teismai turėtų prašyti priimti preliminarius nutarimus dėl Reglamento Nr. 44/2001 ir jo įgyvendinimo priemonių išaiškinimo
               <...>“

               7

               Remiantis minėto susitarimo 2 straipsnio „Jurisdikcija ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimas ir vykdymas“ 1 dalimi:
               „Reglamento Nr. 44/2001, kuris pridedamas prie šio Susitarimo ir yra neatsiejama jo dalis, nuostatos kartu su jo įgyvendinimo priemonėmis, priimtomis pagal to reglamento 74 straipsnio 2 dalį ir – kalbant apie įgyvendinimo priemones, priimtas įsigaliojus šiam Susitarimui, – Danijos Karalystės įgyvendintomis, kaip nurodyta šio Susitarimo 4 straipsnyje, bei priemonėmis, priimtomis pagal to reglamento 74 straipsnio 1 dalį, yra pagal tarptautinę teisę taikomos [Europos] Sąjungos ir Danijos Karalystės santykiams.“

               8

               To paties susitarimo 6 straipsnio Europos Sąjungos „Teisingumo Teismo jurisdikcija aiškinti šį susitarimą“ 1 ir 6 dalyse numatyta:
               „1.   Danijos teisme nagrinėjamoje byloje iškilus klausimui dėl šio Susitarimo galiojimo arba aiškinimo, tas teismas prašo Teisingumo Teismą dėl jo priimti nutarimą, kada tokiomis pačiomis sąlygomis kitos Europos Sąjungos valstybės narės teismas turėtų taip daryti dėl Reglamento Nr. 44/2001 ir šio Susitarimo 2 straipsnio 1 dalyje nurodytų jo įgyvendinimo priemonių.
               <...>
               6.   Jei [EB] sutarties nuostatos dėl Teisingumo Teismo nutarimų yra iš dalies keičiamos taip, kad turi padarinių nutarimams dėl Reglamento Nr. 44/2001, Danijos Karalystė gali Komisijai pranešti apie savo sprendimą netaikyti tų pakeitimų šiam Susitarimui. Pranešama tuo metu, kai tie pakeitimai įsigalioja, arba per 60 dienų nuo įsigaliojimo.
               Tokiu atveju šis Susitarimas laikomas nutrauktu. Nutraukimas įsigalioja praėjus trims mėnesiams nuo pranešimo dienos.“

         Danijos teisė

               9

               Civilinio proceso kodekso (retsplejeloven) 634 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
               „Per savaitę po arešto kreditorius turi iškelti bylą, susijusią su reikalavimu, pagal kurį buvo įvykdytas areštas, nebent skolininkas atsisako bet kokio ginčijimo per arešto procedūrą ar po jos. Šioje byloje kreditorius taip pat turi pateikti konkretų reikalavimą patvirtinti areštą.“

               10

               Šio kodekso 634 straipsnio 5 dalyje numatyta:
               „Jeigu byla, susijusi su atitinkamu reikalavimu, yra nagrinėjama užsienio teisme, kurio sprendimas privalomas Danijoje, sprendimo dėl ieškinio, pateikto pagal 1 dalį, priėmimas turi būti atidėtas, kol užsienio byloje bus priimtas teisinę galią turintis sprendimas. Tačiau teismas nedelsdamas gali nuspręsti dėl klausimų, susijusių su nutarties dėl arešto patvirtinimu.“

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               11

               Dėl tariamo „karuselinio“ sukčiavimo pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM) srityje, kuris leido išvengti šio pardavimo mokesčio ir kuriuo buvo padaryta žala Jungtinės Karalystės iždui, Commissioners iškėlė bylas tiek Jungtinėje Karalystėje, tiek Danijoje.

               12

               Pirma, kalbant apie Jungtinėje Karalystėje iškeltą bylą, pažymėtina, kad 2010 m. gegužės 17 d.Commissioners pareiškė ieškinį High Court of Justice (England & Wales) Chancery Division (Jungtinė Karalystė) keliems Danijoje įsteigtiems ar gyvenantiems juridiniams ir fiziniams asmenims, įskaitant Sunico.

               13

               Šiame teisme buvo nesutariama dėl klausimo, ar ieškinyje dėl žalos atlyginimo („claim for damages“) Commissioners gali reikalauti iš nerezidentų, kaip antai Sunico, atlyginti žalą, kurią sudaro PVM, nesumokėtas šiuo mokesčiu Jungtinėje Karalystėje apmokestinto asmens, remiantis tuo, kad šie nerezidentai dalyvavo sudarant „sukčiavimo susitarimą“ („tortious conspiracy to defraud“), kaip tai suprantama pagal Anglijos teisę. Konkrečiai kalbant, Commissioners tvirtino, kad minėti nerezidentai Jungtinės Karalystės teritorijoje vykdė „karuselinį“ sukčiavimą PVM srityje. Commissioners taip pat teigė, kad atsižvelgiant į tai, jog šie nerezidentai nebuvo apmokestinti PVM, jie iš tikrųjų galėjo pasinaudoti sumomis, gaunamomis pagal šį mokesčių vengimo mechanizmą.

               14

               Jungtinėje Karalystėje PVM apmokestintas asmuo, dalyvavęs vykdant šį „karuselinį“ sukčiavimą PVM srityje, nėra nei High Court of Justice nagrinėjamos bylos, nei pagrindinės bylos šalis.

               15

               Kadangi šie nerezidentai nėra atsakingi pagal Jungtinės Karalystės PVM teisės aktus, Commissionners savo ieškinį High Court of Justice grindė šios valstybės narės teisės aktų nuostatomis, susijusiomis su deliktine atsakomybe („tort“), taikoma esant susitarimui dėl neteisėtų priemonių („unlawful means conspiracy“).

               16

               Nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priėmimo dieną ieškinys High Court of Justice vis dar nebuvo išnagrinėtas.

               17

               Prieš pareiškiant šį ieškinį Commissioners prašymu Danijos mokesčių institucijos pagal 2003 m. spalio 7 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1798/2003 dėl administracinio bendradarbiavimo pridėtinės vertės mokesčio srityje, panaikinantį Reglamentą (EEB) Nr. 218/92 (OL L 264, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 392), perdavė šiai institucijai informaciją apie nerezidentus, kuriems vėliau buvo iškelta byla High Court of Justice.

               18

               Antra, Commissioners taip pat iškėlė bylą Danijoje.

               19

               Remdamasis Commissioners ieškiniu, 2010 m. gegužės 18 d.fogedret i København (Vykdomuosius raštus išduodantis teismas (Kopenhaga, Danija)) areštavo Sunico priklausantį Danijos teritorijoje esantį turtą tam, kad būtų užtikrintas Commissioners reikalavimas dėl žalos atlyginimo.

               20

                  Sunico dėl šių nutarčių dėl arešto padavė apeliacinį skundą, kurį Østre Landsret (Danija) atmetė 2010 m. liepos 2 d.

               21

               Atskiru reikalavimu, kurį Københavns byret (Kopenhagos (Danija) apylinkės teismas) gavo 2010 m. gegužės 25 d., Commissioners pagal Civilinio proceso kodekso 634 straipsnio 1 dalį paprašė šio teismo patvirtinti areštą, kurį uždėjo fogedret i København, ir priteisti 40391100,01 svarų sterlingų (GBP) sumą, atitinkančią nesumokėtą PVM.

               22

                  Sunico prašė, pirma, Commissioners reikalavimą dėl mokėjimo atmesti kaip nepriimtiną arba bent jau kaip nepagrįstą ir, antra, kiek tai susiję su ieškinio dalimi dėl arešto, panaikinti šias apsaugos priemones.

               23

               2010 m. rugsėjo 8 d. nutartimi Københavns byret perdavė bylą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.

               24

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nusprendė atskirai nagrinėti klausimą, ar pagal Civilinio proceso kodekso 634 straipsnio 5 dalį reikia sustabdyti jo nagrinėjamą bylą, kol bylą išnagrinės High Court of Justice.

               25

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, be kita ko, klausia, ar ieškinys, kaip 2010 m. gegužės 17 d. pareikštasis Jungtinės Karalystės teismams, patenka į Reglamento Nr. 44/2001 taikymo sritį, todėl šių teismų priimtas sprendimas pagal šį reglamentą ir EB bei Danijos susitarimą gali būti pripažintas ir vykdomas Danijoje.

               26

               Šiomis aplinkybėmis Østre Landsret nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
               „Ar Reglamento Nr. 44/2001 1 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad į šio reglamento taikymo sritį patenka byla, kurioje vienos valstybės narės institucijos reikalavimą dėl žalos atlyginimo pareiškia įmonėms ir fiziniams asmenims, atitinkamai įsteigtoms ir gyvenantiems kitoje valstybėje narėje, ir teigia, kad buvo sudarytas sukčiavimo susitarimas (kaip tai suprantama pagal pirmosios valstybės narės nacionalinę teisę), kuris pasireiškė pirmajai valstybei narei mokėtino PVM nemokėjimu?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               27

               Iš pradžių reikia konstatuoti, kad Teisingumo Teismas turi jurisdikciją priimti sprendimą dėl šio prašymo priimti prejudicinį sprendimą.

               28

               Kaip Komisija patvirtino per posėdį Teisingumo Teisme, įsigaliojus Lisabonos sutarčiai, kuria buvo panaikintas EB 68 straipsnis, Danijos Karalystė nepasinaudojo EB ir Danijos susitarimo 6 straipsnio 6 dalyje numatyta galimybe apie savo sprendimą netaikyti šio EB sutarties pakeitimo pranešti Komisijai per 60 dienų nuo jo įsigaliojimo. Tai reiškia, kad panaikinus EB 68 straipsnį galimybės pateikti prejudicinius klausimus, susijusius su teisminiu bendradarbiavimu civilinėse bylose, išplėtimas taip, kad tai būtų taikoma ir teismams, kurių sprendimai gali būti apskųsti, taip pat galioja prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.

               29

               Savo klausimu minėtas teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar sąvoka „civilinės ir komercinės bylos“, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 44/2001 1 straipsnio 1 dalį, turi būti aiškinama kaip apimanti ieškinį, kuriame vienos valstybės narės valdžios institucija pareiškia reikalavimą kitoje valstybėje narėje atitinkamai gyvenantiems ar įsteigtiems fiziniams ir juridiniams asmenims dėl žalos, padarytos sukčiavimo susitarimu dėl PVM, mokėtino pirmojoje valstybėje narėje, atlyginimo.

               30

                  Sunico, kuri pageidauja, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas toliau nagrinėtų bylą, teigia, jog Jungtinės Karalystės teismų priimtas sprendimas dėl jai pareikšto ieškinio dėl žalos atlyginimo negali būti privalomas Danijoje. Toks sprendimas negalėtų būti vykdytinas Danijoje pagal Reglamentą Nr. 44/2001, nes Commissioners reikalavimas atlyginti žalą pagrįstas tuo, kad Jungtinėje Karalystėje PVM apmokestintas trečiasis asmuo nesumokėjo šio mokesčio, todėl šiam reikalavimui taikomi Jungtinės Karalystės teisės aktai dėl PVM. Taigi, Sunico manymu, tokiam ieškiniui šis reglamentas netaikomas, nes ieškiniai dėl mokesčių aiškiai nepatenka į jo taikymo sritį.

               31

                  Commissioners, kuri prašė sustabdyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo dar neišnagrinėtą bylą, teigia, kad Jungtinės Karalystės teismų priimtas sprendimas dėl Sunico pareikšto ieškinio dėl žalos atlyginimo yra vykdytinas Danijoje pagal Reglamentą Nr. 44/2001 ir EB bei Danijos susitarimą.

               32

               Visų pirma svarbu priminti, kad esant santykiams tarp valstybių narių Reglamentas Nr. 44/2001 nuo šiol pakeičia 1968 m. rugsėjo 27 d. Konvenciją dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, p. 32, toliau – Briuselio konvencija), todėl Teisingumo Teismo pateiktas šios konvencijos išaiškinimas taip pat taikomas ir šiam reglamentui, kai pastarojo nuostatas ir Briuselio konvencijos nuostatas galima laikyti lygiavertėmis (žr., be kita ko, 2013 m. balandžio 11 d. Sprendimo Sapir ir kt., C‑645/11, 31 punktą). Be to, iš Reglamento Nr. 44/2001 19 konstatuojamosios dalies matyti, kad aiškinant Briuselio konvenciją ir minėtą reglamentą reikia užtikrinti tęstinumą.

               33

               Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad Reglamento Nr. 44/2001 taikymo sritis, kaip ir Briuselio konvencijos taikymo sritis, apribota sąvoka „civilinės ir komercinės bylos“. Iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad šią taikymo sritį iš esmės nulemia aplinkybės, kurios apibūdina teisinių santykių tarp ginčo šalių pobūdį ar šio ginčo dalyką (žr., be kita ko, 2011 m. spalio 18 d. Sprendimo Realchemie Nederland, C-406/09, Rink. p. I-9773, 39 punktą ir minėto Sprendimo Sapir ir kt. 32 punktą).

               34

               Todėl Teisingumo Teismas nusprendė, kad nors tam tikri ginčai tarp valdžios institucijos ir privatinės teisės subjekto gali patekti į Reglamento Nr. 44/2001 taikymo sritį, taip nėra tais atvejais, kai valdžios institucija naudojasi viešosios valdžios įgaliojimais (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Sapir ir kt. 33 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               35

               Siekiant nustatyti, ar ginčas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, patenka į Reglamento Nr. 44/2001 taikymo sritį, reikia išnagrinėti ieškinio, Commissioners pareikšto Jungtinės Karalystės High Court of Justice, pagrindą ir jam taikomas sąlygas (pagal analogiją žr. 2002 m. lapkričio 14 d. Sprendimo Baten, C-271/00, Rink. p. I-10489, 31 punktą ir 2003 m. gegužės 15 d. Sprendimo Préservatrice foncière TIARD, C-266/01, Rink. p. I-4867, 23 punktą).

               36

               Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad High Court of Justice nagrinėjamo reikalavimo faktinis pagrindas yra tariamas Sunico ir kitų nerezidentų, kuriems tame teisme iškelta byla, sukčiavimas, nes jie kaltinami tuo, kad Jungtinėje Karalystėje dalyvavo prekių pardavimo operacijų grandinėje, kuria buvo siekiama sukurti „karuselinį“ PVM vengimo mechanizmą, leidžiantį išvengti šio pardavimo mokesčio, kurį turi mokėti šios valstybės narės mokesčių mokėtojas, ir tuo, kad taip iš tikrųjų pasinaudojo sumomis, gautomis pagal šį mokesčių vengimo mechanizmą.

               37

               Kalbant apie Commissioners reikalavimo teisinį pagrindą, pažymėtina, kad Commissioners ieškinys Sunico grindžiamas ne Jungtinės Karalystės teisės aktais, susijusiais su PVM, bet tariamu Sunico dalyvavimu sudarant sukčiavimo susitarimą, kuris patenka į šios valstybės narės teisės, susijusios su deliktine atsakomybe, taikymo sritį.

               38

               Be to, iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Sunico ir kiti nerezidentai, kuriems iškelta byla High Court of Justice, nėra PVM mokėtojai Jungtinėje Karalystėje, todėl pagal šios valstybės narės teisės aktus jie neturi mokėti šio mokesčio.

               39

               Kaip dėl šio teisinio santykio nurodė Komisija ir Jungtinės Karalystės vyriausybė, Commissioners neįgyvendina jokių išskirtinių įgaliojimų, palyginti su privatinės teisės subjektų santykiams taikomomis normomis. Konkrečiai kalbant, kaip savo išvados 44 punkte pabrėžė generalinė advokatė, Commissioners, kitaip nei vykdydama viešosios valdžios įgaliojimus, negali pati išduoti vykdomojo rašto, kuris leistų jai išieškoti savo skolą, bet norėdama tai padaryti šios bylos aplinkybėmis privalo imtis įprastų teisinių priemonių.

               40

               Darytina išvada, kad Commissioners ir Sunico teisinis santykis nėra grindžiamas viešąja teise, šiuo atveju mokesčių teise, kai galima remtis viešosios valdžios įgaliojimais.

               41

               Žinoma, iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Commissioners reikalaujamos žalos dydis atitinka pardavimo PVM, kurį turi mokėti šiuo mokesčiu Jungtinėje Karalystėje apmokestintas asmuo. Vis dėlto to, kad Sunico deliktinės atsakomybės Commissioners atžvilgiu apimtis ir mokestinio reikalavimo, kurį Commissioners turi mokesčių mokėtojui, suma sutampa, negalima laikyti įrodymu, jog Commissioners ieškinys High Court of Justice reiškia šios institucijos naudojimąsi viešosios valdžios įgaliojimais Sunico atžvilgiu, nes neginčijama, kad Commissioners ir Sunico teisinį santykį reglamentuoja ne Jungtinės Karalystės teisės aktai, susiję su PVM, bet šios valstybės narės teisės aktai, susiję su deliktine atsakomybe.

               42

               Galiausiai, kalbant apie tai, ar informacijos prašymas, kurį Commissioners, prieš kreipdamasi į High Court of Justice, nusiuntė Danijos institucijoms pagal Reglamentą Nr. 1798/2003, turi įtakos Commissioners ir Sunico teisinių santykių pobūdžiui, reikia pažymėti, jog remiantis Teisingumo Teismo turimais bylos dokumentais negalima daryti išvados, kad High Court of Justice nagrinėjamoje byloje Commissioners pasinaudojo įrodymais, gautais vykdant jos viešosios valdžios įgaliojimus.

               43

               Kaip savo išvados 45 punkte pabrėžė generalinė advokatė, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi išsiaiškinti, ar taip nebuvo, ir prireikus – ar Commissioners, kuri ėmėsi veiksmų prieš Sunico ir kitus nerezidentus, kuriems iškelta byla High Court of Justice, situacija buvo tokia pati kaip privatinės teisės subjekto.

               44

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į prejudicinį klausimą reikia atsakyti taip, kad sąvoka „civilinės ir komercinės bylos“, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 44/2001 1 straipsnio 1 dalį, turi būti aiškinama kaip apimanti ieškinį, kuriame vienos valstybės narės valdžios institucija pareiškia reikalavimą kitoje valstybėje narėje atitinkamai gyvenantiems ar įsteigtiems fiziniams ir juridiniams asmenims dėl žalos, padarytos sukčiavimo susitarimu dėl PVM, mokėtino pirmojoje valstybėje narėje, atlyginimo.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               45

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                     Sąvoka „civilinės ir komercinės bylos“, kaip ji suprantama pagal 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo 1 straipsnio 1 dalį, turi būti aiškinama kaip apimanti ieškinį, kuriame vienos valstybės narės valdžios institucija pareiškia reikalavimą kitoje valstybėje narėje atitinkamai gyvenantiems ar įsteigtiems fiziniams ir juridiniams asmenims dėl žalos, padarytos sukčiavimo susitarimu dėl pridėtinės vertės mokesčio, mokėtino pirmojoje valstybėje narėje, atlyginimo.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: danų.


title: 2017 m. birželio 15 d. Teisingumo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#Al-Bashir Mohammed Al-Faqih ir kt. prieš Europos Komisiją.#Apeliacinis skundas – Bendra užsienio ir saugumo politika (BUSP) – Kova su terorizmu – Specialios ribojamosios priemonės, taikomos tam tikriems asmenims ir subjektams, susijusiems su Usama bin Ladenu, tinklu „Al‑Qaida“ ir Talibanu – Reglamentas (EB) Nr. 881/2002 – Fiziniams ir juridiniams asmenims, kurie įrašyti į Jungtinių Tautų Sankcijų komiteto parengtą sąrašą, priklausančių lėšų ir ekonominių išteklių įšaldymas – Pakartotinis šių asmenų įtraukimas į Reglamento Nr. 881/2002 I priede esantį sąrašą po to, kai pirminis jų įrašymas buvo panaikintas – Juridinio asmens nustojimas egzistuoti vykstant procesui – Procesinis veiksnumas.#Byla C-19/16 P.

text:
TEISINGUMO TEISMO (aštuntoji kolegija) SPRENDIMAS
2017 m. birželio 15 d.(*)
„Apeliacinis skundas – Bendra užsienio ir saugumo politika (BUSP) – Kova su terorizmu – Specialios ribojamosios priemonės, taikomos tam tikriems asmenims ir subjektams, susijusiems su Usama bin Ladenu, tinklu „Al‑Qaida“ ir Talibanu – Reglamentas (EB) Nr. 881/2002 – Fiziniams ir juridiniams asmenims, kurie įrašyti į Jungtinių Tautų Sankcijų komiteto parengtą sąrašą, priklausančių lėšų ir ekonominių išteklių įšaldymas – Pakartotinis šių asmenų įtraukimas į Reglamento Nr. 881/2002 I priede esantį sąrašą po to, kai pirminis jų įrašymas buvo panaikintas – Juridinio asmens nustojimas egzistuoti vykstant procesui – Procesinis veiksnumas“
Byloje C‑19/16 P
dėl 2016 m. sausio 7 d. pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo

Al‑Bashir Mohammed Al‑Faqih, gyvenantis Al Sharkasa, Misrata (Libija),

Ghunia Abdrabbah, gyvenantis Birmingeme (Jungtinė Karalystė),

Taher Nasuf, gyvenantis Mančesteryje (Jungtinė Karalystė),

Sanabel Relief Agency Ltd, įsteigta Birmingeme,
atstovaujami solisitorės N. Garcia‑Lora ir baristerio E. Grieves,
apeliantai,
dalyvaujant kitoms proceso šalims:

Europos Komisijai, atstovaujamai F. Ronkes Agerbeek, D. Gauci ir J. Norris‑Usher,
atsakovei pirmojoje instancijoje,

Europos Sąjungos Tarybai, atstovaujamai G. Étienne, J.–P. Hix ir H. Marcos Fraile,
įstojusiai į bylą šaliai pirmojoje instancijoje,
TEISINGUMO TEISMAS (aštuntoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Vilaras (pranešėjas), teisėjai J. Malenovský ir D. Šváby,
generalinis advokatas P. Mengozzi,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
priima šį

Sprendimą

1        Apeliaciniu skundu Al Bashir Mohammed Al Faqih, Ghunia Abdrabbah, Taher Nasuf ir Sanabel Relief AgencyLtd prašo panaikinti 2015 m. spalio 28 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Al‑Faqih ir kt. / Komisija (T‑134/11, nepaskelbtas Rink., EU:T:2015:812, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo jis atmetė jų ieškinį dėl 2010 m. gruodžio 7 d. Komisijos reglamento (ES) Nr. 1138/2010, kuriuo 140‑ąjį kartą iš dalies keičiamas Tarybos reglamentas (EB) Nr. 881/2002, nustatantis tam tikras specialias ribojančias priemones, taikomas tam tikriems asmenims ir subjektams, susijusiems su Usama bin Ladenu, Al‑Qaida tinklu ir Talibanu (OL L 322, 2010, p. 4), ir 2010 m. gruodžio 7 d. Komisijos reglamento (ES) Nr. 1139/2010, kuriuo 141‑ąjį kartą iš dalies keičiamas Tarybos reglamentas (EB) Nr. 881/2002, nustatantis tam tikras specialias ribojančias priemones, taikomas tam tikriems asmenims ir subjektams, susijusiems su Usama bin Ladenu, Al‑Qaida tinklu ir Talibanu (OL L 322, 2010, p. 6, toliau – ginčijami aktai), panaikinimo tiek, kiek šie aktai susiję su apeliantais.
 Faktinės bylos aplinkybės

2        Faktines bylos aplinkybes, kurias Bendrasis Teismas išdėstė skundžiamo sprendimo 4–20 punktuose, galima apibendrinti, kaip nurodyta toliau.

3        Įgyvendinant Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos rezoliuciją 1390 (2002), apeliantams buvo nustatytos jų lėšų ir kito finansinio turto įšaldymo ribojamosios priemonės, kurios buvo priimtos taikant 2002 m. gegužės 27 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 881/2002, nustatantį tam tikras specialias ribojančias priemones, taikomas tam tikriems asmenims ir subjektams, susijusiems su Osama bin Ladenu, Al‑Qaida tinklu ir Talibanu, ir panaikinantį Tarybos reglamentą (EB) Nr. 467/2001, uždraudžiantį tam tikrų prekių ir paslaugų eksportą į Afganistaną, sustiprinantį skrydžių uždraudimą ir pratęsiantį Afganistano Talibano lėšų ir kitų finansinių išteklių įšaldymą (OL L 139, 2002, p. 9; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 18 sk., 1 t. p. 294). Šis reglamentas buvo priimtas įgyvendinant 2002 m. gegužės 27 d. Tarybos bendrąją poziciją 2002/402/BUSP dėl ribojančių priemonių prieš Usamą bin Ladeną, Al‑Qaida organizacijos ir Talibano narius bei su jais susijusius kitus asmenis, grupes, susivienijimus [įmones] ir subjektus, panaikinančią bendrąsias pozicijas 96/746/BUSP, 1999/727/BUSP, 2001/154/BUSP ir 2001/771/BUSP (OL L 139, 2002, p. 4; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 18 sk., 1 t. p. 292).

4        Pirmąkart jie buvo įrašyti į asmenų, organizacijų ir subjektų, kuriems taikomas lėšų įšaldymas pagal Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnį, sąrašą, esantį šio reglamento I priede (toliau – ginčijamas sąrašas), 2006 m. vasario 10 d. Reglamentu (EB) Nr. 246/2006, 63 kartą iš dalies keičiančiu Tarybos reglamentą (EB) Nr. 881/2002 (OL L 40, 2006, p. 13). Pastarasis reglamentas priimtas Jungtinių Tautų Sankcijų komitetui (toliau – Sankcijų komitetas) 2006 m. vasario 7 d. priėmus sprendimą, kuriuo iš dalies keičiamas asmenų, grupių ir organizacijų, kuriems turėtų būti taikomas lėšų ir ekonominių išteklių įšaldymas, sąrašas, parengtas įgyvendinant Rezoliuciją 1390 (2002), ir į kurį, be kitų subjektų, įtraukti ir ieškovai.

5        2008 m. rugsėjo 3 d. Teisingumo Teismui priėmus Sprendimą Kadi ir Al Barakaat International Foundation / Taryba ir Komisija (C‑402/05 P ir C‑415/05 P, EU:C:2008:461), 2009 m. gruodžio 29 d. Europos Sąjungos Taryba priėmė Reglamentą (ES) Nr. 1286/2009, iš dalies keičiantį Reglamentą (EB) Nr. 881/2002 (OL L 346, 2009,p. 42), tam, kad nustatytų įrašymo į ginčijamą sąrašą procedūrą, kuri užtikrintų susijusių asmenų pagrindinės teisės į gynybą, ypač teisės būti išklausytam, paisymą.

6        2010 m. rugsėjo 29 d. Sprendimu Al‑Faqih ir kt. / Taryba (T‑135/06–T‑138/06, nepaskelbtas Rink., EU:T:2010:412) Bendrasis Teismas panaikino Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnį, kiek jis susijęs su apeliantais.

7        Reglamentu Nr. 1138/2010 Europos Komisija iš naujo įtraukė Sanabel Relief Agency į ginčijamą sąrašą. Minėto reglamento 3 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad 2009 m. rugpjūčio mėn. Komisija pateikė Sankcijų komiteto motyvų pareiškimą Sanabel Relief Agency, o vėliau, 2010 m. liepos mėn., ji pateikė dar vieną „susijusį motyvų pareiškimą“ ir kad Sanabel Relief Agency pateikė savo pastabas dėl šių dviejų pareiškimų.

8        Reglamentu Nr. 1139/2010 Komisija į minėtą sąrašą iš naujo įtraukė ir A. M. Al‑Faqih, G. Abdrabbah ir T. Nasuf. Minėto reglamento 3 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad Komisija pateikė jiems motyvų pareiškimus atitinkamai 2009 m. rugsėjo 22 d., rugpjūčio 7 ir 11 d., t. y. po to, kai buvo pareikštas ieškinys byloje, kurioje 2010 m. rugsėjo 29 d. buvo priimtas Sprendimas Al‑Faqih ir kt. / Taryba (T‑135/06–T‑138/06, nepaskelbtas Rink., EU:T:2010:412).

9        Atsižvelgusi į 2011 m. birželio 22 d. Sankcijų komiteto sprendimą, Komisija priėmė 2011 m. birželio 30 d. Įgyvendinimo reglamentą (ES) Nr. 640/2011, kuriuo 152‑ąjį kartą iš dalies keičiamas Tarybos reglamentas (EB) Nr. 881/2002 (OL L 173, 2011, p. 1), ir iš ginčijamo sąrašo išbraukė A. M. Al‑Faqih, G. Abdrabbah ir T. Nasuf.

10      Atsižvelgusi į 2013 m. spalio 8 d. Sankcijų komiteto sprendimą, Komisija priėmė 2013 m. spalio 17 d. Įgyvendinimo reglamentą (ES) Nr. 996/2013, kuriuo 205‑ąjį kartą iš dalies keičiamas Tarybos reglamentas (EB) Nr. 881/2002 (OL L 277, 2013, p. 1), ir iš ginčijamo sąrašo taip pat išbraukė Sanabel Relief Agency.
 Skundžiamas sprendimas

11      2011 m. kovo 3 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo A M. Al‑Faqih, G. Abdrabbah, T. Nasuf ir Sanabel Relief Agency ieškinį, kuriuo prašoma panaikinti reglamentus Nr. 1138/2010 ir 1139/2010 tiek, kiek jie susiję su apeliantais.

12      Grįsdami savo ieškinį, apeliantai rėmėsi keturiais pagrindais: vienas dėl Komisijos vykdytos peržiūros procedūros, susijusios su Sanabel Relief Agency, ir kiti trys dėl tokios procedūros, susijusios su A. M. Al‑Faqih, G. Abdrabbah ir T. Nasuf.

13      Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 46 punkte padarė išvadą, kad nereikia nagrinėti ieškinio, pareikšto dėl Reglamento Nr. 1138/2010, kuriuo Sanabel Relief Agency buvo pakartotinai įrašyta į ginčijamą sąrašą, nes, kaip buvo nurodyta 2013 m. rugsėjo 26 d. Jungtinės Karalystės laiške, teisiniu požiūriu ji nebeegzistuoja, todėl nebeturi procesinio veiksnumo.

14      Tačiau ieškinį dėl Reglamento Nr. 1139/2010, kuriuo kiti trys apeliantai – A. M. Al‑Faqih, G. Abdrabbah, T. Nasuf – buvo pakartotinai įrašyti į ginčijamą sąrašą, panaikinimo jis pripažino priimtinu. Skundžiamo sprendimo 47–51 punktuose Bendrasis Teismas nurodė, kad jie vis dar turi suinteresuotumą imtis veiksmų dėl minėto reglamento panaikinimo, nors iš minėto sąrašo jie buvo išbraukti Įgyvendinimo reglamentu Nr. 640/2011. Vis dėlto jis atmetė su jais susijusius tris pagrindus, atitinkamai dėl to, kad Komisija, vykdydama peržiūros procedūrą, padarė pažeidimų, dėl SESV 296 straipsnyje nustatytos pareigos motyvuoti pažeidimo, taip pat dėl teisės į nuosavybę ir teisės į privataus gyvenimo gerbimą pažeidimo.
 Šalių reikalavimai

15      Apeliantai Teisingumo Teismo prašo:
–        panaikinti skundžiamą sprendimą,
–        panaikinti ginčijamus aktus ir
–        priteisti iš Tarybos ir Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

16      Taryba Teisingumo Teismo prašo:
–        atmesti apeliacinį skundą ir
–        priteisti iš apeliantų bylinėjimosi išlaidas.

17      Komisija Teisingumo Teismo prašo:
–        atmesti apeliacinį skundą ir
–        priteisti iš apeliantų bylinėjimosi išlaidas.
 Dėl apeliacinio skundo

18      Grįsdami apeliacinį skundą apeliantai remiasi keturiais pagrindais.

19      Pirmaisiais trimis pagrindais jie ginčija tai, kaip Bendrasis Teismas aiškino vieną iš pagrindų, kuriais jie rėmėsi pirmojoje instancijoje, taip pat tai, kaip jis tikrino jų pakartotinio įrašymo į ginčijamą sąrašą teisėtumą, t. y. Komisijos atliktą aplinkybių, pateisinančių šį įrašymą, atsižvelgiant į 2013 m. liepos 18 d. Teisingumo Teismo sprendime Komisija ir kt. / Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P, EU:C:2013:518) nustatytus principus, vertinimą.

20      Ketvirtuoju pagrindu apeliantai iš esmės ginčija Bendrojo Teismo išvadą, kad Sanabel Relief Agency teisiniu požiūriu neegzistuoja ir neturi procesinio veiksnumo. Šiuo atžvilgiu jie iš esmės tvirtina, kad atsižvelgiant į tai, kad Sanabel Relief Agency buvo įrašyta į ginčijamą sąrašą, turi būti pripažinta jos teisė pareikšti ieškinį dėl šio įrašymo, net jeigu vėliau ji buvo išbraukta iš minėto sąrašo.

21      Pirmiausia reikia išnagrinėti ketvirtąjį pagrindą.
 Dėl ketvirtojo pagrindo

 Šalių argumentai

22      Ketvirtuoju pagrindu apeliantai teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą priėjęs prie išvados, kad nebereikia spręsti dėl ieškinio, kiek jis susijęs su Sanabel Relief Agency, nes ši teisiškai nebeegzistavo, kaip tai suprantama pagal priimant Bendrojo Teismo sprendimą galiojusios redakcijos Bendrojo Teismo procedūros reglamento 78 straipsnio 3 dalį, todėl prarado procesinį veiksnumą.

23      Jų manymu, Bendrasis Teismas šiuo klausimu negalėjo remtis savo procedūros reglamento 78 straipsniu ir 2013 m. rugsėjo 26 d. Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės užsienio ir Tautų Sandraugos reikalų ministerijos laišku, kuriame nurodyta, kad Sanabel Relief Agency nuo 2007 m. nebėra įtraukta į Jungtinės Karalystės įmonių registrą (Companies House Register), o nuo 2012 m. sausio 28 d. išbraukta iš Jungtinės Karalystės labdaros komisijos registro (Charity Commission Register), todėl ji teisiškai nebeegzistuoja.

24      Viena vertus, Bendrojo Teismo procedūros reglamento 78 straipsnis nereikšmingas, nes šioje nuostatoje reglamentuojama tik ieškinio pareiškimo procedūra.

25      Kita vertus, iš esmės organizacijos juridinio asmens statusas nėra suteikiamas ar prarandamas atitinkamai dėl šios organizacijos įrašymo į įmonių registrą arba Jungtinės Karalystės labdaros komisijos registrą ar išbraukimo iš jo. Jeigu taip būtų, Sanabel Relief Agency jau nuo 2007 m. nebūtų turėjusi juridinio asmens statuso tam, kad paprašytų išbraukti ją iš ginčijamo sąrašo. Bet kuriuos atveju jie tvirtina, kad nei aplinkybių, dėl kurių Jungtinės Karalystės labdaros komisija išbraukė Sanabel Relief Agency iš savo registro, nei šio išbraukimo motyvų negalima rasti 2012 m. sausio 28 d. sprendime dėl išbraukimo.

26      Beje, jie nurodo, kad Jungtinių Tautų sistema, pagal kurią asmenys, grupės ir organizacijos, kuriems taikomas lėšų ir ekonominių išteklių įšaldymas, įrašomi į taikant Rezoliuciją 1390 (2002) parengtą sąrašą, pagrįsta jai būdingais kriterijais, kurie nepriklauso nuo nacionalinės teisės klasifikavimo, būtent dėl to Teisingumo Teismas 2007 m. sausio 18 d. Sprendime PKK ir KNK / Taryba (C‑229/05 P, EU:C:2007:32) padarė išvadą, kad netinkama laikytis formalaus požiūrio ir kad į sąrašą įrašyta organizacija gali prašyti ją iš jo išbraukti.

27      Jie taip pat pažymi, kad atsižvelgiant į tai, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 45 punkte nurodė, jog nuo 2013 m. spalio 17 d. Sanabel Relief Agency nebetaikytos ribojamosios priemonės, regis, sprendimą nepripažinti, kad Sanabel Relief Agency turi procesinį veiksnumą, šis teismas grindžia visiškai skirtingu teisiniu pagrindu. Taigi jis nusprendė, kad 2007 m. sausio 18 d. Sprendime PKK ir KNK / Taryba (C‑229/05 P, EU:C:2007:32) suformuota jurisprudencija, pagal kurią turi būti pripažinta, kad organizacija teisiškai egzistuoja, jeigu jai taikomos ribojamosios priemonės, netaikoma labdaros organizacijai, kaip antai Sanabel Relief Agency, nes ribojamosios priemonės jai nebetaikomos nuo 2013 m. spalio 17 d. Jų manymu, Bendrasis Teismas turėjo paprašyti Sanabel Relief Agency įrodyti savo suinteresuotumą pareikšti ieškinį, nes to jis pareikalavo iš fizinių asmenų.

28      Galiausiai apeliantai Bendrąjį Teismą kritikuoja dėl to, kad jis neatsižvelgė į jų pastabas, pateiktas dėl Tarybos įstojimo į bylą paaiškinimo, kuriose jie teigė, kad 2013 m. gegužės 28 d. Sprendime Abdulrahim / Taryba ir Komisija (C‑239/12 P, EU:C:2013:331) padaryta išvada taip pat turėjo būti taikyta šioje byloje.

29      Taryba ir Komisija tvirtina, kad Bendrasis Teismas teisingai konstatavo, kad Sanabel Relief Agency teisiškai nebeegzistavo ir prarado savo procesinį veiksnumą, todėl teisingai nusprendė, kad dėl jos nereikia priimti sprendimo. Beje, jos mano, kad Sanabel Relief Agency negali remtis 2007 m. sausio 18 d. Sprendimu PKK ir KNK / Taryba (C‑229/05 P, EU:C:2007:32), nes atsižvelgiant į tai, kad ji nėra neteisėta organizacija, jos padėtis yra visiškai kitokia nei Kurdistan Workers’ Party (PKK).
 Teisingumo Teismo vertinimas

30      Skundžiamo sprendimo 42 ir 46 punktuose Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad nebereikia nagrinėti ieškinio tiek, kiek jis susijęs su Sanabel Relief Agency, nes ji teisiškai nebeegzistavo, kaip tai suprantama pagal jo procedūros reglamento 78 straipsnio 3 dalies redakciją, galiojusią sprendimo priėmimo metu, taigi ji nebeturėjo procesinio veiksnumo Bendrajame Teisme.

31      Todėl skundžiamo sprendimo 41 punkte jis konstatavo, kad iš 2013 m. rugsėjo 26 d. Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės užsienio ir Tautų Sandraugos reikalų ministerijos laiško matyti, kad nuo 2007 m. Sanabel Relief Agency nebebuvo Jungtinės Karalystės įmonių registre ir kad 2012 m. ji buvo išbraukta iš Jungtinės Karalystės labdaros komisijos registro.

32      Šiuo klausimu primintina, kad Bendrojo Teismo procedūros reglamento 78 straipsnio 3 dalies redakcijoje, galiojusioje jam priimant sprendimą, buvo nustatyta, kad privatinės teisės reglamentuojami juridiniai asmenys turi įrodyti teisinį egzistavimą – kartu su savo ieškiniu pateikti šio egzistavimo įrodymų, kaip antai registro, kuriame jis įregistruotas, išrašą arba asociacijų registro išrašą arba bet kurį kitą oficialų dokumentą. Šis reikalavimas taip pat taikytinas juridiniams asmenims, kurie pareiškia ieškinį dėl Sąjungos akto, kuriuo jiems nustatomos ribojamosios priemonės, panaikinimo.

33      Šiuo atveju iš bylos medžiagos matyti, kad, nors Bendrojo Teismo paprašyta Sanabel Relief Agency įrodė savo teisinį egzistavimą pateikusi Jungtinės Karalystės labdaros komisijos registro dokumentą, vis dėlto vykstant procesui šis įrodymas buvo paneigtas Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės užsienio ir Tautų Sandraugos reikalų ministerijos laišku, kuriuo Bendrasis Teismas buvo informuotas apie jos išbraukimą tiek iš įmonių registro, tiek iš Jungtinės Karalystės labdaros komisijos registro.

34      Apeliaciniame skunde apeliantai tik nurodo, kad negalima padaryti išvados, kad Sanabel Relief Agency teisiškai nebeegzistavo, remiantis vien tuo, kad ji buvo išbraukta iš šių dviejų registrų. Tačiau jie visiškai neteigia, kad Bendrasis Teismas savo vertinimą dėl Sanabel Relief Agency teisinio egzistavimo pagrindė iš esmės neteisingais faktais ar kad jis iškraipė jam pateiktus įrodymus.

35      Šiomis sąlygomis laikytina įrodyta, kad Sanabel Relief Agency teisiškai nebeegzistavo ir todėl neturėjo procesinio veiksnumo Bendrajame Teisme tuo metu, kai jis priėmė savo sprendimą.

36      Žinoma, Teisingumo Teismas nusprendė, kad turėtų būti pripažinta, jog asmuo, kurio pavardė buvo įrašyta į asmenų, kuriems taikomos ribojamosios priemonės, sąrašą, atsižvelgiant į pasekmes jo reputacijai, turi bent jau neturtinį suinteresuotumą dėl šio įrašymo panaikinimo, net ir tada, kai jo pavardė išbraukta iš minėto sąrašo (žr. 2013 m. gegužės 28 d. Sprendimo Abdulrahim / Taryba ir Komisija, C‑239/12 P, EU:C:2013:331, 70–72 punktus ir 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Iranian Offshore Engineering & Construction / Taryba, C‑459/15 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2016:646, 12 punktą).

37      Vis dėlto privatinės teisės reglamentuojamo juridinio asmens atveju būtina, kad jis teisiškai egzistuotų arba kad ieškinį pareikštų jo teisių perėmėjai.

38      Tačiau, viena vertus, kaip matyti iš šio sprendimo 35 punkto, yra nustatyta, kad tuo momentu, kai Bendrasis Teismas priėmė Sprendimą, Sanabel Relief Agency teisiškai nebeegzistavo. Kita vertus, apeliantai niekada neteigė, kad jų ieškinį, kiek jis susijęs su Sanabel Relief Agency, pareiškė kiti fiziniai ar juridiniai asmenys, veikiantys kaip jos teisių perėmėjai, visų pirma jos steigėjai ir buvę vadovai, kaip antai G. Abdrabbah ir T. Nasuf, atitinkamai antrasis ir trečiasis apeliantai (žr., be kita ko, 1983 m. spalio 20 d. Sprendimo Gutmann / Komisija, 92/82, EU:C:1983:286, 2 punktą ir 1986 m. balandžio 23 d. Sprendimo Les Verts / Parlamentas, 294/83, EU:C:1986:166, 15–18 punktus).

39      Kadangi nustatyta, kad Bendrajam Teismui priimant Sprendimą Sanabel Relief Agency teisiškai nebeegzistavo, ji negali remtis išvada, kurią 2007 m. sausio 18 d. padarė Teisingumo Teismas Sprendime PKK ir KNK / Taryba (C‑229/05 P, EU:C:2007:32).

40      Tiesa, Teisingumo Teismas šio sprendimo 112 punkte padarė išvadą, kad jeigu Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas nusprendė, jog organizacijos, dėl kurios egzistavimo kyla abejonių, egzistavimas yra pakankamas, kad būtų taikomos ribojamosios priemonės, dėl darnumo ir teisingumo reikalavimų būtina pripažinti, kad šis susivienijimas ir toliau išsaugo pakankamą egzistavimą, jog ginčytų šią priemonę. Iš tiesų bet kokia kita išvada reikštų, kad tam tikra organizacija gali būti įtraukiama į ginčijamą sąrašą be galimybės pareikšti ieškinį dėl šio įtraukimo.

41      Vis dėlto Sanabel Relief Agency padėtis yra visiškai kitokia nei PKK, nes Teisingumo Teismas šio sprendimo 53 punkte nusprendė, kad nutartyje, dėl kurios pateiktas apeliacinis skundas, Bendrojo Teismo konstatavimas, kad PKK buvo likviduota, buvo neteisingas ir laikytinas jo turėtų įrodymų iškraipymu.

42      Todėl Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos, kai nusprendė, jog nereikia spręsti dėl ieškinio tiek, kiek jis susijęs su Sanabel Relief Agency.

43      Taigi ketvirtąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip visiškai nepagrįstą.
 Dėl pirmojo pagrindo

 Šalių argumentai

44      Pirmajame pagrinde apeliantai kaltina Bendrąjį Teismą neteisingai išaiškinus jų nurodytą trečiąjį ieškinio pagrindą, susijusį su nuosavybės teisės ir teisės į privataus gyvenimo gerbimą pažeidimu. Jų teigimu, skundžiamo sprendimo 81–90 punktuose Bendrasis Teismas, remdamasis savo procedūros reglamento 44 straipsniu, atmetė minėtą pagrindą neišnagrinėjęs iš esmės jų pateiktų aplinkybių. Taip pasielgęs Bendrasis Teismas neatsižvelgė į jų rašytines ir žodines pastabas ir (arba) nepaisė 2015 m. balandžio 14 d. Sprendime Ayadi / Komisija (T‑527/09 RENV, nepaskelbtas Rink., EU:T:2015:205) suformuluotų principų.

45      Apeliantai tvirtina, kad trečiajame ieškinio pagrinde jie tiksliai nurodė, kad Taryba ir Komisija neproporcingai apribojo jų nuosavybės teisę ir teisę į privataus gyvenimo gerbimą. Jie mano, kad dėl to Bendrasis Teismas turėjo įvertinti faktines aplinkybes, kurias jie buvo nurodę dėl institucijų jų nenaudai surinktų įrodymų. Apeliantai pažymi, kad šiuo klausimu jie rėmėsi lemiama aplinkybe, t. y. kad jų įrašymo į ginčijamą sąrašą momentu Jungtinė Karalystė – valstybė narė, kurios siūlymu jie buvo įrašyti į asmenų, kuriems taikomas lėšų įšaldymas, sąrašą, – laikė, kad jie nebetenkino įrašymo į šį sąrašą kriterijų. Jie patikslina, kad savo ieškinio 94 punkte buvo nurodę, jog iš šių aplinkybių matyti, kad Komisija neturėjo pakankamų įrodymų, kad jie atitinka Rezoliucijoje 1617 (2005) nustatytus kriterijus, todėl jų teisių apribojimas buvo neišvengiamai neproporcingas.

46      Beje, apeliantai mano, kad Bendrojo Teismo skundžiamame sprendime pateikta pozicija neatitinka 2015 m. balandžio 14 d. Sprendimo Ayadi / Komisija (T‑527/09 RENV, nepaskelbtas Rink., EU:T:2015:205), kuriame Bendrasis Teismas nusprendė, kad aplinkybė, jog ieškovas „aiškiai“ neginčijo Komisijos atlikto faktų vertinimo, jam netrukdė patikrinti, ar šie faktai teisingi, nes jis šį vertinimą ginčijo savo pastabose ir netiesiogiai kituose nurodytuose pagrinduose.

47      Taryba ir Komisija tvirtina, kad Bendrasis Teismas pasielgė teisingai atmetęs apeliantų nurodytą trečiąjį pagrindą, nes jų ieškinys neatitiko reikalaujamų aiškumo ir tikslumo kriterijų.
 Teisingumo Teismo vertinimas

48      Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 81–90 punktuose nusprendė, kad apeliantų nurodytas trečiasis pagrindas neatitinka jo iš dalies pakeisto 1991 m. gegužės 2 d. procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalyje numatytų reikalavimų ir todėl turi būti atmestas.

49      Šiuo klausimu jis visų pirma priminė, kad šie reikalavimai reiškia, kad esminės faktinės ir teisinės aplinkybės, kuriomis pagrįstas ieškinys, turi būti nuosekliai išdėstytos ir suprantamos iš paties ieškinio teksto ir todėl jame turi būti paaiškinta, kas sudaro pagrindą, kuriuo paremtas ieškinys, todėl abstrakčiai jį nurodžius netenkinami minėti reikalavimai.

50      Tada jis konstatavo, kad nebuvo detalizuoti apeliantų argumentai, susiję su nuosavybės teisės pažeidimu, ieškinyje tik remtasi baudžiamojoje srityje nustatytais reikalavimais dėl įrodymų. Be to, jis nurodė, kad per teismo posėdį ieškovų klausė dėl jų pateikto pagrindo apimties, šie paaiškino, kad juo ginčija motyvų, kuriais Komisija parėmė savo sprendimą iš naujo įrašyti į ginčijamą sąrašą, pagrįstumą, šiuo atžvilgiu darydami nuorodą į savo ieškinio 65, 94 ir 95 punktus ir jau pareiškus ieškinį 2013 m. rugsėjo 9 d. pateiktas pastabas dėl 2013 m. liepos 18 d. Sprendimo Komisija ir kt. / Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P, EU:C:2013:518) pasekmių.

51      Galiausiai Bendrasis Teismas konstatavo, kad, viena vertus, nuorodos į ieškinio 94 ir 95 punktus buvo visiškai abstrakčios ir nesusijusios nė su vienu argumentu, išdėstytu motyvuose, kuriais Komisija pagrindė savo sprendimą iš naujo įrašyti į ginčijamą sąrašą. Kita vertus, jis pažymėjo: to, kad ieškinyje išdėstyti pagrindai yra nesuprantami, negalima atitaisyti padarius nuorodą į ieškinio priedus, kaip buvo siūlyta ieškinio 65 punkte.

52      Šiomis aplinkybėmis nematyti, kad motyvai, dėl kurių Bendrasis Teismas atmetė ieškovų pateiktą trečiąjį ieškinio pagrindą, yra teisiškai klaidingi ir kad jis iškraipė šį trečiąjį pagrindą.

53      Iš tiesų pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnį, Bendrajam Teismui taikomą pagal to paties statuto 53 straipsnio pirmą pastraipą, ir pagal iš dalies pakeisto 1991 m. gegužės 2 d. Bendrojo Teismo procedūros reglamento 44 straipsnį ieškinyje turi būti nurodytas ginčo dalykas, reikalavimai ir pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka.

54      Šiuo klausimu primintina, jog, viena vertus, tam, kad ieškinys Bendrajame Teisme būtų priimtinas, reikia, kad svarbiausios faktinės ir teisinės aplinkybės, kuriomis jis grindžiamas, būtų bent jau trumpai, bet nuosekliai ir suprantamai nurodytos pačiame ieškinio tekste. Nors ieškinio turinys konkrečiais klausimais gali būti pagrįstas ir papildytas pateikiant nuorodas į prie jo pridėtų dokumentų ištraukas, bendra nuoroda į kitus dokumentus, netgi ieškinio priedus, negali kompensuoti pagrindinių teisinių argumentų, kurie turi būti nurodyti pačiame ieškinyje, nebuvimo (2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo MasterCard ir kt. / Komisija, C‑382/12 P, EU:C:2014:2201, 40 punktas ir 2015 m. kovo 19 d. Sprendimas Dole Food ir Dole Fresh Fruit Europe / Komisija, C‑286/13 P, EU:C:2015:184, 50 punktas).

55      Kita vertus, pagrindų santrauka, kuri, remiantis šiais straipsniais, turi būti nurodyta visuose ieškiniuose, reiškia, kad ieškinyje turi būti nurodyta pagrindo, kuriuo grindžiamas ieškinys, esmė (2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo MasterCard ir kt. / Komisija, C‑382/12 P, EU:C:2014:2201, 39 punktas).

56      Tačiau, išnagrinėjus ieškovų pirmojoje instancijoje pareikštą ieškinį, matyti, kad, nors atsižvelgiant į paties trečiojo pagrindo pavadinimą jis formaliai susijęs su nuosavybės teisės ir teisės į privataus gyvenimo gerbimą pažeidimu, jame pateiktais labai glaustais paaiškinimais iš esmės ginčijamas tik Komisijos atliktas įrodymų, pagrindžiančių jų įrašymą į ginčijamą sąrašą, vertinimas.

57      Iš tiesų ieškovai tvirtina, kad Komisija neatsižvelgė į Jungtinės Karalystės vyriausybės nuomonę, kad jau ilgą laiką jie neatitiko įrašymo į šį sąrašą kriterijų, nustatytų Rezoliucijoje 1617 (2005). Taigi jų argumentai iš esmės buvo susiję ne su nuosavybės teise, bet su baudžiamojoje srityje reikalaujamų įrodymų apimtimi.

58      Todėl Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad apeliantų nurodytas trečiasis pagrindas neatitiko reikalavimų, įtvirtintų iš dalies pakeisto 1991 m. gegužės 2 d. procedūros reglamento 44 straipsnyje.

59      Be to, negalima pripažinti, kad Bendrasis Teismas iškraipė minėtą ieškinio pagrindą, nes apeliantai savo ieškinyje nenurodė nė mažiausios sąsajos tarp reikalavimų dėl įrodymų, kurių jie reikalavo, ir jų nuosavybės teisės ir teisės į privataus gyvenimo gerbimą pažeidimo.

60      Tuo remiantis darytina išvada, kad Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos, kai skundžiamo sprendimo 90 punkte atmetė apeliantų trečiąjį ieškinio pagrindą.

61      Todėl pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti.
 Dėl antrojo pagrindo

 Šalių argumentai

62      Antrajame pagrinde, susijusiame su skundžiamo sprendimo 78 ir 79 punktais, apeliantai tvirtina, kad Bendrasis Teismas nevykdė teisminės kontrolės, kuri jam privaloma vadovaujantis 2013 m. liepos 18 d. Sprendimu Komisija ir kt. / Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 120 ir 121 punktai). Jis nei pareikalavo patvirtinti Komisijos nurodytas faktines aplinkybes, nei patikrino, ar su jais susiję kaltinimai nėra per seni. Be to, jis neatsižvelgė į išsamias pastabas, kurias jie adresavo Komisijai ir Bendrajam Teismui, ginčydami kaltinimų jiems pagrįstumą.

63      Taryba pirmiausia tvirtina, kad apeliantų antrasis pagrindas yra netikslus ir jie painioja argumentus, susijusius su ginčijamų aktų išoriniu teisėtumu, ypač pareiga motyvuoti, t. y. esminiu procedūriniu reikalavimu, su argumentais, susijusiais su jų turinio teisėtumu, kuriais ginčijamas būtent įrašymo į ginčijamą sąrašą motyvų pagrįstumas. Taigi šis pagrindas neatitinka Teisingumo Teismo procedūros reglamento 169 straipsnio 2 dalyje įtvirtintų formos reikalavimų, todėl jį reikia atmesti kaip akivaizdžiai nepriimtiną. Papildomai ji teigia, kad minėtame pagrinde apeliantai tik performuluoja pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą, kuriame ginčijama motyvų, kuriais rėmėsi Komisija tam, kad įrašytų apeliantus į ginčijamą sąrašą, esmė ir kuris bet kuriuo atveju turi būti atmestas dėl tų pačių priežasčių, kaip nurodytos nagrinėjant pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą.

64      Komisijos manymu, šis pagrindas, susijęs su skundžiamo sprendimo 78 ir 79 punktais, kuriuose Bendrasis Teismas konstatavo, kad, kiek tai susiję su Reglamentu Nr. 1139/2010, pareiga motyvuoti nebuvo pažeista, yra akivaizdžiai netinkamai pagrįstas. Bendrasis Teismas konkrečiai taikė 2013 m. liepos 18 d. Sprendime Komisija ir kt. / Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 118 punktas) nustatytus kriterijus, pagal kuriuos reikalaujama, kad šiais motyvais būtų nurodytos individualios, specifinės ir konkrečios priežastys, dėl kurių kompetentingos institucijos mano, kad atitinkamam asmeniui taikytinos ribojamosios priemonės. Ji priduria, kad pastarojo sprendimo 120 ir 121 punktai susiję su nurodytų motyvų vertinimu iš esmės, o ne su pareiga motyvuoti, todėl „apeliantai kritikuoja ne tą dalyką“.
 Teisingumo Teismo vertinimas

65      Skundžiamo sprendimo 80 punkte Bendrasis Teismas atmetė kaip nepagrįstą apeliantų nurodytą antrąjį ieškinio pagrindą, susijusį su Komisijos pažeista pareiga motyvuoti ginčijamus aktus. Šiame pagrinde jie kritikuoja tai, kad motyvai, kuriais rėmėsi Komisija, įrašydama juos į ginčijamą sąrašą, buvo neaiškūs ir nepakankami.

66      Skundžiamo sprendimo 74–76 punktuose priminęs reikalavimus, susijusius su institucijoms pagal SESV 296 straipsnį tenkančia pareiga motyvuoti aktus, Bendrasis Teismas, be kita ko, pabrėžė, kad, vadovaujantis 2013 m. liepos 18 d. Sprendimo Komisija ir kt. / Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P, EU:C:2013:518) 116 punktu, ši pareiga reiškia, kad visada, įskaitant kai Sąjungos akto motyvai atitinka tuos, kuriuos jau išdėstė tarptautinis subjektas, šiais motyvais turi būti nurodytos individualios, specifinės ir konkrečios priežastys, dėl kurių kompetentingos institucijos mano, kad atitinkamam asmeniui taikytinos ribojamosios priemonės.

67      Tuo remdamasis, skundžiamo sprendimo 77 punkte Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad „galima pasiremti tik motyvų, kuriais remiantis suinteresuotieji asmenys įrašyti į ginčijamą sąrašą, pareiškimu, jeigu jame yra pateiktos individualios, specifinės ir konkrečios priežastys, kurios tebegalioja atsižvelgus į asmenų, įtrauktų į sąrašą, pateiktas pastabas.“

68      Kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 78 ir 79 punktų, Bendrasis Teismas, viena vertus, pažymėjo, jog Reglamente Nr. 1139/2010 nurodyta, kad ieškovams buvo pateikti motyvų pareiškimai ir kad šiuo klausimu jie galėjo pareikšti pastabas, ir, kita vertus, jis įvertino šių pareiškimų motyvus ir nusprendė, kad šiuo atveju jie atitiko reikalavimus, išplaukiančius iš 2013 m. liepos 18 d. Sprendimo Komisija ir kt. / Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 116 punktas), nes juose buvo nurodytos individualios, specifinės ir konkrečios ieškovų įrašymo į ginčijamą sąrašą priežastys.

69      Todėl negalima teigti, kad minėtuose punktuose nurodytais motyvais, kuriais Bendrasis Teismas įvertino apeliantų įrašymo iš naujo į ginčijamą sąrašą motyvus, tas teismas nepatikrino, ar Komisija įvykdė savo pareigą motyvuoti ginčijamus aktus.

70      Taigi, kadangi apeliantai netvirtino, kad Bendrasis Teismas iškraipė antrąjį jų ieškinio pagrindą, antrąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
 Dėl trečiojo pagrindo

 Šalių argumentai

71      Trečiajame pagrinde apeliantai teigia, kad Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, jog Komisija atidžiai, nešališkai ir savarankiškai išnagrinėjo faktines aplinkybes, nurodytas ginčijamų aktų motyvų pareiškime, taip pat jų pateiktus kaltę paneigiančius įrodymus ir pastabas. Šiuo atžvilgiu jie pabrėžia, kad, atrodo, Bendrasis Teismas neatsižvelgė į nagrinėjant bylą jų pateiktas rašytines ir žodines pastabas, nes neatsakė nė į vieną nurodytą argumentą.

72      Apeliantų manymu, ginčijamų aktų priėmimo momentu Komisija tik paprasčiausiai sudarė įspūdį, kad tikrina bylos medžiagą. Iš esmės ji vien formaliai paisė apeliantų teisės į gynybą, visiškai neketindama atsižvelgti į jų pastabas ir abejoti Sankcijų komiteto vertinimu; tokį elgesį Bendrasis Teismas jau pasmerkė 2010 m. rugsėjo 30 d. Sprendime Kadi / Komisija (T‑85/09, EU:T:2010:418, 71 punktas), o vėliau 2014 m. kovo 21 d. Sprendime Yusef / Komisija (T‑306/10, EU:T:2014:141, 103 ir 104 punktai) ir 2015 m. balandžio 14 d. Sprendime Ayadi / Komisija (T‑527/09 RENV, nepaskelbtas Rink., EU:T:2015:205, 72 ir 73 punktai). Aplinkybė, kad Komisija visiškai nesusisiekė su Jungtine Karalyste, valstybe nare, kurios siūlymu jie buvo įrašyti į asmenų, kurių lėšos įšaldomos, sąrašus ir kuri ginčijamų aktų priėmimo momentu nebepritarė jų įrašymui iš naujo, patvirtina tokį elgesį.

73      Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 66 ir 67 punktuose tik konstatavo, kad Komisija 2010 m. balandžio 16 d. „peržiūrėjo“ įrašymo motyvus ir 2010 m. gegužės 27 d., rugsėjo 14 d. ir spalio 26 d. apsikeitė informacija su Sankcijų komitetu. Vis dėlto niekas neleidžia nustatyti, kad Komisija iš tiesų įvertino kaltę paneigiančius įrodymus ir nurodytų motyvų pagrįstumą. Vien tai, kad 2010 m. gegužės 27 d. ji perdavė Sankcijų komitetui apeliantų pastabas ir paprašė paaiškinti priežastis, dėl kurių apeliantai nebuvo išbraukti iš ginčijamo sąrašo, neleidžia nustatyti, kad Komisija pati įvertino iš Jungtinės Karalystės valdžios institucijų gautus duomenis. Taip skundžiamo sprendimo 66–70 punktuose Bendrasis Teismas patvirtino „neracionalų“ faktinių aplinkybių vertinimą.

74      Taryba mano, kad apeliantų trečiasis pagrindas susijęs su Bendrojo Teismo konstatuotais faktais, todėl jį reikia atmesti kaip nepriimtiną. Ji tvirtina, kad, remdamasis Komisijos atlikta peržiūros procedūra, Bendrasis Teismas neiškraipė nė vienos faktinės aplinkybės, susijusios su pirmuoju ir antruoju ieškinio pagrindais, kuriuos apeliantai nurodė bylą nagrinėjant pirmojoje instancijoje. Jie apeliacinėje instancijoje nepateikė pakankamai argumentų, kurie galėtų patvirtinti, kad Bendrasis Teismas akivaizdžiai iškraipė įrodymus, susijusius su Komisijos vykdytos procedūros faktinėmis aplinkybėmis, ji laikėsi 2013 m. liepos 18 d. Sprendime Komisija ir kt. / Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P, EU:C:2013:518) nustatytų principų.

75      Komisija taip pat tvirtina, kad apeliantai, kurie iš esmės Teisingumo Teismo prašo peržiūrėti jų įrašymo į ginčijamą sąrašą įrodymus ir faktines aplinkybes, nenurodė nė vieno konkretaus dokumento, įrodančio, kad Bendrojo Teismo vertinimai yra faktiškai neteisingi, ar įrodančio, kad jis iškraipė jam pateiktus įrodymus, todėl trečiasis jų apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas kaip nepriimtinas.

76      Be to, ji mano, kad ieškovų nurodyti trys labai bendri argumentai, skirti jų kaltinimui, kad Bendrasis Teismas neracionaliai įvertino faktines aplinkybes, pagrįsti, neturi pagrindo. Visų pirma negalima sutikti su tvirtinimu, kad skundžiamo sprendimo 70 punkte esantis motyvas nepagrįstas, nes Bendrasis Teismas teisingai konstatavo, kad, viena vertus, Komisija kruopščiai, savarankiškai ir kritiškai išnagrinėjo apeliantų pastabas ir jų įrašymą į asmenų, kuriems taikytinos ribojamosios priemonės, dėl kurių nusprendė Sankcijų komitetas, sąrašą, ir, kita vertus, šio komiteto išvadų ji neperrašė automatiškai. Be to, apeliantų argumentai, kad skundžiamo sprendimo 66–70 punktuose išdėstyti motyvai nesuderinami su 2013 m. liepos 18 d. Sprendimu Komisija ir kt. / Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P, EU:C:2013:518), 2014 m. kovo 21 d. Sprendimu Yusef / Komisija (T‑306/10, EU:T:2014:141) ir 2015 m. balandžio 14 d. Sprendimu Ayadi / Komisija (T‑527/09 RENV, nepaskelbtas Rink., EU:T:2015:205), neturi pagrindo, nes tai, ar buvo pažeistos teisės į gynybą ir teisė į veiksmingą teisminę gynybą, reikia vertinti atsižvelgiant į konkrečias kiekvieno atvejo aplinkybes. Galiausiai argumentas, kad skundžiamo sprendimo 66–70 punktuose padaryta teisės klaida, nes nebuvo susisiekta su Jungtine Karalyste, yra nepagrįstas. Iš tiesų pagal šią jurisprudenciją visiškai nereikalaujama įpareigoti Komisiją užmegzti kontaktą su Jungtine Karalyste. Bet kuriuo atveju Komisija konsultavosi su Sąjungos vadybos komitetu, kuriame atstovaujama visoms valstybėms narėms.
 Teisingumo Teismo vertinimas

77      Skundžiamo sprendimo 59–70 punktuose išnagrinėjęs pirmąjį ieškinio pagrindą, susijusį su Komisijos atliktos peržiūros procedūros pažeidimais, Bendrasis Teismas jį atmetė.

78      Pirmiausia skundžiamo sprendimo 59–65 punktuose jis priminė, kaip Teisingumo Teismas 2013 m. liepos 18 d. Sprendime Komisija ir kt. / Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P, EU:C:2013:518) suformulavo institucijoms tenkančias pareigas dėl teisės į gynybą ir teisės į veiksmingą teisminę gynybą paisymo, kai jos priima sprendimą dėl asmens įtraukimo į asmenų, kuriems taikytinos ribojamosios priemonės, sąrašą.

79      Tada skundžiamo sprendimo 66–70 punktuose jis išnagrinėjo Komisijos procedūros, skirtos Reglamentui Nr. 1139/2010, kuriame iš naujo apeliantai įrašomi į ginčijamą sąrašą, priimti, skirtingus etapus.

80      Tuo remdamasis jis padarė išvadą, kad Komisija paisė trijų procedūrinių garantijų, kurias Teisingumo Teismas nurodė 2013 m. liepos 18 d. Sprendime Komisija ir kt. / Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P, EU:C:2013:518), nes ji kruopščiai, savarankiškai ir kritiškai išnagrinėjo šalių pastabas ir Sankcijų komiteto sprendimą dėl įrašymo į sąrašą, taip pat išsamiai ir asmeniškai išanalizavo jo pastabas. Todėl skundžiamo sprendimo 71 punkte jis nusprendė, kad apeliantų pirmąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.

81      Tačiau trečiajame savo apeliacinio skundo pagrinde apeliantai nenurodė nieko, kas įrodytų, kad Bendrojo Teismo vertinimai buvo pagrįsti iš esmės neteisingais faktais ar kad jis iškraipė jam pateiktus įrodymus.

82      Iš tiesų jie tik tvirtina, kad Bendrasis Teismas klaidingai konstatavo, kad Komisija atidžiai, nešališkai ir savarankiškai išnagrinėjo jų atvejį. Šiuo atžvilgiu jie remiasi aplinkybe, kad Jungtinė Karalystė, kurios siūlymu jie buvo įrašyti į Jungtinių Tautų sąrašą, 2009 m. lapkričio mėn. radikaliai pakeitė savo poziciją dėl jų, ir Komisijos ir Sankcijų komiteto susirašinėjimu, vykusiu nuo 2009 m. rugsėjo mėn.

83      Vis dėlto konstatuotina, kad, nors tokia aplinkybė galėtų pateisinti jų išbraukimą iš ginčijamo sąrašo, kaip galiausiai ir atsitiko priėmus Reglamentą Nr. 640/2011, Bendrasis Teismas negali vien remdamasis šia aplinkybe nuspręsti, kad Komisija neįvykdė jai tenkančių įsipareigojimų ir, priėmusi Reglamentą Nr. 1139/2010, pažeidė apeliantų teisę į gynybą.

84      Iš tiesų pirmiausia primintina, kad ieškovai į ginčijamą sąrašą pirmąkart buvo įtraukti Reglamentu Nr. 246/2006, 2006 m. vasario 7 d. Sankcijų komitetui nusprendus įrašyti juos į asmenų ir subjektų, kuriems taikomos ribojamosios priemonės, sąrašą, parengtą vadovaujantis Rezoliucija 1390 (2002). Vėliau Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnis, kiek jis susijęs su apeliantais, buvo panaikintas 2010 m. rugsėjo 29 d. Sprendimu Al‑Faqih ir kt. / Taryba (T‑135/06–T‑138/06, nepaskelbtas Rink., EU:T:2010:412), nurodytu šio sprendimo 6 punkte. Tada jie buvo iš naujo įrašyti į ginčijamą sąrašą Reglamentu Nr. 1139/2010, dėl kurio panaikinimo pareikštas ieškinys atmestas Bendrojo Teismo priimtu skundžiamu sprendimu. Galiausiai iš ginčijamo sąrašo jie buvo išbraukti Įgyvendinimo reglamentu Nr. 640/2011, priimtu priėmus 2011 m. birželio 22 d. Sankcijų komiteto sprendimą išbraukti juos iš Jungtinių Tautų sąrašo.

85      Kaip matyti iš Reglamento Nr. 1139/2010 2–6 konstatuojamųjų dalių, jis galiojo atgaline data ir iš esmės buvo skirtas Reglamentui Nr. 881/2002, iš dalies pakeistam Reglamentu Nr. 246/2006, pakeisti, kiek tai susiję su apeliantais. Reglamento Nr. 1139/2010 2 straipsnio antroje pastraipoje aiškiai nurodyta, kad jis taikytinas nuo 2006 m. vasario 11 d.

86      Todėl apeliantų argumentai laikytini nereikšmingais.

87      Tuo remiantis darytina išvada, kad trečiąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti.
 Dėl bylinėjimosi išlaidų

88      Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas. Pagal to paties reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliaciniame procese pagal jo 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo.

89      Kadangi Taryba ir Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš apeliantų, o pastarieji pralaimėjo bylą, Al‑Bashir Mohammed Al‑Faqih, Ghunia Abdrabbah ir Taher Nasuf turi jas padengti.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendžia:
1.      Atmesti apeliacinį skundą.

2.      Al‑Bashir Mohammed Al‑Faqih, Ghunia Abdrabbah ir Taher Nasuf padengia bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.

*      Proceso kalba: anglų.


1999 m. vasario 10 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas. # André Hecq ir Syndicat des fonctionnaires internationaux et européens (SFIE) prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Priimtinumas. # Byla T-35/98.


2000 m. rugsėjo 19 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Gisela Stodtmeister prieš Europos Sąjungos Tarybą. # Pareigūnai - Ieškinys dėl panaikinimo - Ieškinys dėl žalos atlyginimo. # Sujungtos bylos T-101/98 ir T-200/98.


2017 m. balandžio 5 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Renfe-Operadora, Entidad Pública Empresarial prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą.#Europos Sąjungos prekių ženklas – Registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra – Vaizdinis Europos Sąjungos prekių ženklas AVE – Registracijos pripažinimas negaliojančia iš dalies – Apeliacinei tarybai pateikta apeliacija kita nei procedūros kalba – Apeliacinei tarybai pateiktos apeliacijos nepriimtinumas – Restitutio in integrum prašymas – Rūpestingumo pareiga.#Byla T-367/15.