title: 2010 m. kovo 9 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA, Polimeri Europa SpA ir Syndial SpA prieš Ministero dello Sviluppo economico ir kt..#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunale amministrativo regionale della Sicilia - Italija.#Principas "teršėjas moka" - Direktyva 2004/35/EB - Atsakomybė už aplinkos apsaugą - Taikymas ratione temporis - Tarša, atsiradusi iki šiai direktyvai perkelti nustatytos datos ir besitęsianti po jos - Nacionalinės teisės aktai, su šia tarša susijusias žalos atlyginimo išlaidas priskiriantys daugeliui įmonių - Kaltės arba neatsargumo reikalavimas - Priežastinio ryšio reikalavimas - Viešojo darbų pirkimo sutartys.#Byla C-378/08.

text:
      Byla C‑378/08
      Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA ir kt.
      prieš
      Ministero dello Sviluppo economico ir kt.
      (Tribunale amministrativo regionale della Sicilia prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Principas „teršėjas moka“ – Direktyva 2004/35/EB – Atsakomybė už aplinkos apsaugą – Taikymas ratione temporis – Tarša, atsiradusi iki šiai direktyvai perkelti nustatytos datos ir besitęsianti po jos – Nacionalinės teisės aktai, su šia tarša susijusias žalos ištaisymo išlaidas priskiriantys daugeliui įmonių – Kaltės arba neatsargumo reikalavimas – Priežastinio ryšio reikalavimas – Viešojo darbų pirkimo sutartys“
      Sprendimo santrauka
      Aplinka – Žalos aplinkai prevencija ir jos ištaisymas – Atsakomybė už aplinkos apsaugą – Direktyva 2004/35 – Principas „teršėjas
            moka“
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/35 3 straipsnio 1 dalis, 4 straipsnio 5 dalis, 11 straipsnio 2 dalis ir 16 straipsnio
            1 dalis)
      Kai susidūrus su žala aplinkai netenkinamos sąlygos Direktyvai 2004/35/EB dėl atsakomybės už aplinkos apsaugą siekiant išvengti
         žalos aplinkai ir ją ištaisyti (atlyginti) taikyti ratione temporis ir (arba) ratione materiae, tokią situaciją reglamentuos nacionalinė teisė, laikantis Sutarties nuostatų ir nepažeidžiant kitų antrinės teisės aktų.

      Direktyva 2004/35 nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriais kompetentingai institucijai, besivadovaujančiai šia direktyva,
         leidžiama preziumuoti, kad yra priežastinis ryšys, įskaitant išplitusios taršos atvejus, tarp subjektų ir nustatytos žalos
         dėl to, kad jų įrenginiai yra netoli užterštos teritorijos. Tačiau remiantis principu „teršėjas moka“ norėdama preziumuoti
         tokį priežastinį ryšį ši institucija turi turėti patikimų duomenų savo prezumpcijai pagrįsti, kaip antai, kad šių subjektų
         įrenginiai yra netoli užterštos teritorijos ir kad sutampa rasti teršalai ir šio subjekto savo veikloje naudojamos medžiagos.

      Direktyvos 2004/35 3 straipsnio 1 dalį, 4 straipsnio 5 dalį ir 11 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad kompetentingai
         institucijai nusprendus taikyti žalos ištaisymo priemones subjektams, kurių veikla patenka į šios direktyvos III priedą, ji
         neprivalo nustatyti nei šių subjektų, dėl kurių veiklos padaryta žala aplinkai, kaltės, nei nerūpestingumo ar juo labiau tyčios.
         Tačiau ši institucija privalo pirmiausia nustatyti konstatuotos taršos šaltinį, kadangi šiuo klausimu ji turi didelę diskreciją
         pasirinkti, kokias procedūras ir būdus taikyti ir kiek laiko toks tyrimas truks. Kita vertus, ši institucija, remdamasi nacionalinėmis
         įrodinėjimą reglamentuojančiomis taisyklėmis, turi nustatyti priežastinį ryšį tarp subjektų, kuriems nustatytos žalos ištaisymo
         priemonės, veiklos ir šios taršos.

      Be to, kadangi Direktyvos 2004/35 16 straipsnio 1 dalyje pagal EB 176 straipsnį aiškiai numatyta, kad direktyva netrukdo valstybėms
         narėms išsaugoti arba priimti griežtesnes nuostatas, susijusias su žalos aplinkai prevencija ir ištaisymu, valstybė narė,
         be kita ko, gali nuspręsti, kad kitą nei išvardyta minėtos direktyvos III priede profesinę veiklą vykdantys subjektai objektyviai
         gali būti laikomi atsakingi už žalą aplinkai, t. y. šios direktyvos 2 straipsnio 1 punkto a–c papunkčių prasme – ne tik už
         žalą saugomoms rūšims ir buveinėms, bet taip pat vandeniui ir dirvožemiui.

      (žr. 44, 57, 65, 68–70 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2010 m. kovo 9 d.(*)

      „Principas „teršėjas moka“ – Direktyva 2004/35/EB – Atsakomybė už aplinkos apsaugą – Taikymas ratione temporis – Tarša, atsiradusi iki šiai direktyvai perkelti nustatytos datos ir besitęsianti po jos – Nacionalinės teisės aktai, su šia tarša susijusias žalos ištaisymo išlaidas priskiriantys daugeliui įmonių – Kaltės arba neatsargumo reikalavimas – Priežastinio ryšio reikalavimas – Viešojo darbų pirkimo sutartys“
      Byloje C‑378/08
      dėl Tribunale amministrativo regionale della Sicilia (Italija) 2008 m. birželio 5 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2008 m. rugpjūčio 21 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA,

      Polimeri Europa SpA,

      Syndial SpA
      prieš
      Ministero dello Sviluppo economico,

      Ministero della Salute,

      Ministero Ambiente e Tutela del Territorio e del Mare,

      Ministero delle Infrastrutture,

      Ministero dei Trasporti,

      Presidenza del Consiglio dei Ministri,

      Ministero dell’Interno,

      Regione siciliana,

      Assessorato regionale Territorio ed Ambiente (Sicilia),

      Assessorato regionale Industria (Sicilia),

      Prefettura di Siracusa,

      Istituto superiore di Sanità,

      Commissario Delegato per Emergenza Rifiuti e Tutela Acque (Sicilia),

      Vice Commissario Delegato per Emergenza Rifiuti e Tutela Acque (Sicilia),

      Agenzia Protezione Ambiente e Servizi tecnici (APAT),

      Agenzia regionale Protezione Ambiente (ARPA Sicilia),

      Istituto centrale Ricerca scientifica e tecnologica applicata al Mare,

      Subcommissario per la Bonifica dei Siti contaminati,

      Provincia regionale di Siracusa,

      Consorzio ASI Sicilia orientale Zona Sud,

      Comune di Siracusa,

      Comune di Augusta,

      Comune di Melilli,

      Comune di Priolo Gargallo,

      Azienda Unità sanitaria locale N. 8,

      Sviluppo Italia Aree Produttive SpA,

      Invitalia (Agenzia nazionale per l’attrazione degli investimenti e lo sviluppo d’impresa) SpA, buvusi – Sviluppo Italia SpA,

      dalyvaujant
      ENI Divisione Exploration and Production SpA,

      ENI SpA,

      Edison SpA,

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot, R. Silva de Lapuerta,
         P. Lindh ir C. Toader (pranešėja), teisėjai C. W. A. Timmermans, K. Schiemann, P. Kūris, E. Juhász, A. Arabadjiev ir J.‑J. Kasel,

      generalinė advokatė J. Kokott,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. rugsėjo 15 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Raffinerie Mediterranee SpA (ERG), atstovaujamos avvocati D. De Luca, M. Caldarera, L. Acquarone ir G. Acquarone,

      –        Polimeri Europa SpA ir Syndial SpA, atstovaujamų avvocati P. Amara, S. Grassi, G. M. Roberti ir I. Perego,

      –        Sviluppo Italia Aree Produttive SpA ir Invitalia (Agenzia nazionale per l’attrazione degli investimenti e lo sviluppo d’impresa)
            SpA, buvusi – Sviluppo Italia SpA, atstovaujamų avvocato F. Sciaudone,

      –        ENI SpA, atstovaujamos avvocati G. M. Roberti, I. Perego, S. Grassi ir C. Giuliano,

      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato D. Del Gaizo,

      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos A. Samoni-Rantou ir G. Karipsiadis,
      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. Wissels, B. Koopman ir D. J. M. de Grave,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos C. Zadra ir D. Recchia,
      susipažinęs su 2009 m. spalio 22 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl principo „teršėjas moka“, dėl 2004 m. balandžio 21 d. Europos Parlamento
         ir Tarybos direktyvos 2004/35/EB dėl atsakomybės už aplinkos apsaugą siekiant išvengti žalos aplinkai ir ją ištaisyti (atlyginti)
         (OL L 143, p. 56; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 8 t., p. 357) ir kartu dėl 2004 m. kovo 31 d. Europos
         Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/18/EB dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo
         (OL L 134, p. 114; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 7 t., p. 132) išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčus tarp bendrovių Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA, Polimeri Europa SpA ir Syndial SpA ir įvairių Italijos nacionalinės, regionų ir savivaldybės valdžios institucijų dėl žalos aplinkai ištaisymo priemonių, kurias
         nustatė šios institucijos Augustos (Augusta) reide (Italija), aplink kurį yra šių bendrovių įrenginiai ir (arba) žemės sklypai.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisė
      3        Šiai bylai reikšmingose Direktyvos 2004/35 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:

      „(1)      Šiuo metu Bendrijoje yra daug užterštų vietovių, keliančių didelį pavojų sveikatai, ir per paskutinius dešimtmečius labai
         paspartėjo biologinės įvairovės nykimas. Nesiimant priemonių ateityje padidės vietovių užterštumas ir dar sumažės biologinė
         įvairovė. <...>

      (2)      <...> Šios direktyvos pagrindinis principas turėtų būti tai, kad subjektas, kurio veikla sukėlė žalą arba neišvengiamą (realią)
         tokios žalos grėsmę aplinkai, turi būti finansiškai atsakingas <...>.

      <...>
      (8)      Žalos aplinkai atžvilgiu ši direktyva turėtų būti taikoma profesinėms veikloms, keliančioms pavojų žmogaus sveikatai arba
         aplinkai. Šios veiklos iš esmės turėtų būti nustatomos darant nuorodą į atitinkamus Bendrijos teisės aktus, nustatančius reikalavimus,
         susijusius su tam tikromis veiklomis arba technologijomis, kurios laikomos keliančiomis galimą arba tikrą pavojų žmonių sveikatai
         arba aplinkai.

      (9)      Dėl žalos saugomoms rūšims ir natūralioms buveinėms ši direktyva taip pat turėtų būti taikoma visoms kitoms profesinėms veikloms
         nei tos, kurios darant nuorodą į Bendrijos teisės aktus jau tiesiogiai arba netiesiogiai nustatytos kaip keliančios realų
         arba galimą pavojų žmogaus sveikatai arba aplinkai. Tokiais atvejais subjektas turėtų būti atsakingas pagal šią direktyvą
         tik tada, jei jis yra kaltas arba neatsargus.

      <...>
      (13)      Ne visa žala aplinkai gali būti atlyginta taikant atsakomybės mechanizmą. Norint veiksmingai taikyti šį mechanizmą, turi būti
         nustatytas vienas arba keli teršėjai, žala turėtų būti konkreti ir apskaičiuojama, ir turėtų būti nustatytas priežastinis
         ryšys tarp žalos ir nustatyto teršėjo arba teršėjų. Todėl atsakomybė nėra tinkama priemonė kovoti su plačiai paplitusia, pasklidąja
         tarša, kai neigiamo poveikio aplinkai neįmanoma susieti su tam tikrų atskirų subjektų veiksmais arba neveikimu.

      <...>
      (24)      Būtina užtikrinti, kad būtų sukurtos veiksmingos įgyvendinimo ir vykdymo užtikrinimo priemonės, užtikrinant, kad atitinkamai
         būtų apsaugoti susijusių subjektų ir kitų suinteresuotų šalių teisėti interesai. Kompetentingos institucijos turėtų būti atsakingos
         už konkrečias užduotis, kurioms reikia atitinkamos administravimo nuožiūros [atitinkamų administravimo įgaliojimų], būtent
         joms turėtų tekti pareiga įvertinti žalos reikšmingumą (dydį) ir nustatyti, kokių žalos ištaisymo (atlyginimo) priemonių turėtų
         būti imtasi.

      <...>
      (30)      Šios direktyvos nuostatos neturėtų būti taikomos žalai, padarytai prieš šios direktyvos įgyvendinimo termino pabaigą.
      <...>“
      4        Pagal Direktyvos 2004/35 3 straipsnio „Taikymo sritis“ 1 dalį ši direktyva taikoma:

      „<...>
      a)      aplinkos žalai, kilusiai dėl bet kurios III priede išvardytos profesinės veiklos, ir neišvengiamai tokios žalos grėsmei, kilusiai
         dėl tokių veiklų;

      b)      žalai saugomoms rūšims ir natūralioms buveinėms, kilusiai dėl bet kurios kitos nei išvardyta III priede, profesinės veiklos,
         ir neišvengiamai (realiai) tokios žalos grėsmei, kuri iškyla dėl tokių veiklų, kai tik subjektas buvo kaltas ar neatsargus.“

      5        Šios direktyvos 4 straipsnio 5 dalyje numatyta, kad direktyva „taikoma tik tai aplinkos žalai arba neišvengiamai tokios žalos
         grėsmei, kurią sukelia išplitusi tarša, tik tada, jei įmanoma nustatyti priežastinį ryšį [tarp] šios žalos ir konkrečių subjektų
         veiklos“.

      6        Tos pačios direktyvos 6 straipsnyje „Žalos ištaisymo (atlyginimo) veikla“ numatyta:

      „1.      Jei padaryta žala aplinkai, subjektas nedelsdamas praneša kompetentingai institucijai visus svarbius situacijos aspektus ir
         imasi:

      <...>
      b)      būtinų žalos ištaisymo priemonių pagal 7 straipsnį.
      2.      Kompetentinga institucija bet kuriuo metu gali:
      <...>
      c)      reikalauti, kad subjektas imtųsi būtinų žalos ištaisymo priemonių;
      d)      duoti subjektui privalomus vykdyti nurodymus, dėl taikytinų būtinų žalos ištaisymo priemonių; arba
      e)      pati imtis būtinų žalos ištaisymo priemonių.
      3.      Kompetentinga institucija reikalauja, kad subjektas imtųsi žalos ištaisymo priemonių. Jei subjektas nevykdo straipsnio 1 dalyje
         arba 2 dalies <...> c arba d punktuose nustatytų įpareigojimų, negali būti nustatytas arba nereikalaujama, kad jis atlygintų
         išlaidas pagal šią direktyvą, kompetentinga institucija gali, jeigu nėra kitos išeities, imtis šių priemonių pati.“

      7        Dėl žalos prevencijos ir ištaisymo (atlyginimo) išlaidų Direktyvos 2004/35 8 straipsnyje numatyta:

      „1.      Subjektas padengia pagal šią direktyvą taikytų žalos prevencijos ir ištaisymo (atlyginimo) veiksmų išlaidas.
      2.      Pagal straipsnio 3 ir 4 dalis [Nepažeisdama šio straipsnio 3 ir 4 dalių] kompetentinga institucija, inter alia, pasinaudodama turto užstatu arba subjekto, sukėlusio žalą arba neišvengiamą (realią) žalos grėsmę, kitomis atitinkamomis
         garantijomis, susigrąžina išlaidas, kurias ji patyrė dėl žalos prevencijos ar ištaisymo veiksmų, taikytų pagal šią direktyvą.

      Tačiau kompetentinga institucija gali nuspręsti nesusigrąžinti visų išlaidų, jei su tokiu susigrąžinimu susijusios reikalingos
         išlaidos viršytų susigrąžintiną sumą arba jei subjektas negali būti nustatytas.

      3.      Subjekto nereikalaujama padengti pagal šią direktyvą taikytų žalos prevencijos arba ištaisymo veiksmų išlaidų, jei jis gali
         įrodyti, kad žalą aplinkai arba neišvengiamą (realią) tokios žalos grėsmę sukėlė:

      a)      trečioji šalis, ir ji atsirado nepaisant to, kad buvo taikytos reikiamos saugumo priemonės;
      <...>
      Tokiais atvejais valstybės narės imasi būtinų priemonių, kad sudarytų subjektui galimybę susigrąžinti patirtas išlaidas.
      <...>“
      8        Šios direktyvos 9 straipsnyje „Išlaidų paskirstymas, jei už žalos sukėlimą atsako kelios šalys“ įtvirtinta:

      „Ši direktyva nepažeidžia nacionalinių teisės aktų nuostatų dėl išlaidų paskirstymo tada, kai už žalos sukėlimą atsako kelios
         šalys, ypač dėl atsakomybės paskirstymo produkto gamintojui ir vartotojui.“

      9        Tos pačios direktyvos 11 straipsnyje „Kompetentinga institucija“ numatyta:

      „1.      Valstybės narės paskiria kompetentingą instituciją arba institucijas, atsakingas už šioje direktyvoje numatytų pareigų vykdymą.
      2.      Kompetentingos institucijos pareiga – nustatyti žalą arba žalos neišvengiamą (realią) grėsmę sukėlusį subjektą, įvertinti
         žalos reikšmingumą ir nustatyti, kokių žalos ištaisymo priemonių reikėtų imtis pagal II priedą. Todėl kompetentinga institucija
         turi teisę reikalauti, kad atitinkamas subjektas pats atliktų vertinimą ir pateiktų būtiną informaciją ir duomenis.

      <...>
      4.      Bet kokiame pagal šią direktyvą priimtame sprendime, nustatančiame žalos prevencijos arba jos ištaisymo priemones, nurodomos
         tikslius [nurodomas tikslus] pagrindas, kuriuo jis yra grindžiamas. Apie tokį sprendimą nedelsiant pranešama atitinkamam subjektui,
         kuris tuo pačiu metu informuojamas apie jam priklausančius teisinius teisės gynimo būdus [jo turimas teisių gynimo priemones]
         pagal atitinkamoje valstybėje narėje galiojančius įstatymus ir apie terminus, taikomus tokiems gynimo būdams [terminus, per
         kuriuos galima tokias priemones įgyvendinti].“

      10      Direktyvos 2004/35 16 straipsnio „Ryšys su nacionaline teise“ 1 dalyje numatyta, kad ši direktyva „netrukdo valstybėms narėms
         išsaugoti arba priimti griežtesnes nuostatas, susijusias su žalos aplinkai prevencija ir ištaisymu, įskaitant ir nustatymą
         papildomų veiklų, kurioms būtų taikomi šios direktyvos žalos prevencijos ir ištaisymo reikalavimai, ir nustatymą papildomų
         atsakingų šalis [šalių]“.

      11      Tos pačios direktyvos 17 straipsnyje „Laikinas taikymas [Taikymas laiko atžvilgiu]“ numatyta, kad ši direktyva netaikoma:

      „<...>
      –      žalai, kilusiai dėl emisijos arba įvykio, įvykusio iki 19 straipsnio 1 dalyje nurodytos datos;
      –        žalai, kilusiai dėl emisijos arba įvykio, įvykusio po 19 straipsnio 1 dalyje nurodytos datos, jei tokie įvykiai įvyksta dėl
         konkrečios veiklos, kuri vyko ir pasibaigė iki minėtos datos;

      –        žalai, jei nuo emisijos arba įvykio, sukėlusio žalą, praėjo daugiau kaip 30 metų.“
      12      Šios direktyvos 19 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje nurodyta, kad valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės
         aktus, kurie įsigaliotų ir įgyvendintų šią direktyvą ne vėliau kaip 2007 m. balandžio 30 dieną.

      13      Direktyvos 2004/35 III priedo 1 punkte, be kita ko, kalbama apie įrenginių naudojimą pagal leidimą laikantis 1996 m. rugsėjo
         24 d. Tarybos direktyvos 96/61/EB dėl taršos integruotos prevencijos ir kontrolės (OL L 257, p. 26; 2004 m. specialusis leidimas
         lietuvių k., 15 sk., 3 t., p. 80).

      14      Pagal Direktyvos 96/61 1 straipsnį jos tikslas – pasiekti integruotą taršos, kurią sukelia I priede išvardytos veiklos rūšys,
         prevenciją ir kontrolę. Šio priedo 2.1 ir 2.4 punktai atitinkamai susiję su „energetikos pramone“ ir „chemijos pramone“.

       Nacionalinė teisė
      15      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi 1997 m. vasario 5 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 22, perkeliančiu
         [1991 m. kovo 18 d. Tarybos] Direktyvą 91/156/EEB [iš dalies keičiančią Direktyvą 75/442/EEB dėl atliekų] (OL L 178, p. 32;
         2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 3), [1991 m. gruodžio 12 d. Tarybos] Direktyvą 91/689/EEB dėl pavojingų
         atliekų (OL L 377, p. 20; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 78) ir [1994 m. gruodžio 20 d. Europos
         Parlamento ir Tarybos] Direktyvą 94/62/EB dėl pakuočių ir pakuočių atliekų (OL L 365, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas
         lietuvių k., 13 sk., 13 t., p. 349) (GURI paprastasis priedas, Nr. 38, 1997 m. vasario 15 d., toliau – Įstatyminis dekretas
         Nr. 22/1997). Šis įstatyminis dekretas panaikintas ir pakeistas 2006 m. balandžio 3 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 152 dėl aplinkos
         apsaugos normų (GURI paprastasis priedas, Nr. 88, 2006 m. balandžio 14 d., toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 152/2006), kurio
         299–318 straipsniais Direktyva 2004/35 perkelta į Italijos teisės sistemą.

      16      Įstatyminio dekreto Nr. 22/1997 17 straipsnyje buvo numatyta, kad „<...> bet kuris asmuo, viršijęs, net ir atsitiktinai, 1 dalies
         a punkte numatytas ribas arba sudaręs konkretų ir realų pavojų jas viršyti, savo lėšomis turi imtis užterštų teritorijų ir
         įrenginių, keliančių taršos pavojų, apsaugos, valymo ir aplinkos atkūrimo priemonių <...>“.

      17      1999 m. spalio 25 d. Ministro dekreto Nr. 471 dėl užterštų teritorijų apsaugos, valymo ir aplinkos atkūrimo kriterijų, procedūrų
         ir tvarkos pagal iš dalies pakeisto ir papildyto 1997 m. vasario 5 d. Įstatyminio dekreto Nr. 22 17 straipsnį (GURI paprastasis
         priedas, Nr. 293, 1999 m. gruodžio 15 d.) 9 straipsnyje nustatyta:

      „Teritorijos savininkas ar bet kuris kitas subjektas, kuris <...> savo iniciatyva nori imtis procedūrų dėl skubių apsaugos,
         valymo ar aplinkos atkūrimo priemonių pagal Įstatyminio dekreto [Nr. 22/1997] 17 straipsnio 13bis pastraipą, turi pateikti
         regionui, provincijai ir savivaldybei informaciją apie nustatytą taršą ir būtinas skubios apsaugos priemones, priimtas ir
         įgyvendinamas sveikatos ir aplinkos apsaugai užtikrinti. Prie pranešimo turi būti pridėti tinkami techniniai dokumentai, pagal
         kuriuos būtų galima nustatyti šių priemonių pobūdį. <...> Savivaldybė arba, jei tarša apima kelių savivaldybių teritoriją,
         regionas patikrina priimtų skubios apsaugos priemonių veiksmingumą ir gali nustatyti papildomus reikalavimus ir priemones,
         pirmiausia susijusius su monitoringu, kurio reikia imtis siekiant nustatyti taršos sąlygas, ir kontrole, siekiant patikrinti,
         ar veiksmingos priemonės, kurių imtasi visuomenės sveikatos ir supančios aplinkos apsaugai užtikrinti <...>“

      18      2006 m. balandžio 3 d. Įstatyminio dekreto Nr. 152 311 straipsnio 2 dalyje numatyta:

      „Bet kuris asmuo, kuris ėmęsis neteisėtų veiksmų arba nesiėmęs būtinų veiksmų ar priemonių, pažeisdamas įstatymus ar kitus
         teisės aktus ar administracinius aktus dėl neatsargumo, nepatyrimo, nerūpestingumo ar techninių taisyklių pažeidimo sukėlė
         žalą aplinkai, visą ją ar jos dalį pablogindamas, sugadindamas ar sunaikindamas, turi atkurti ankstesnę padėtį, o to nepadaręs,
         sumokėti valstybei atitinkamą kompensaciją.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      19      Pagrindinė byla susijusi su Priolo Gargallo regionu (Sicilija), pripažintu „nacionalinės svarbos teritorija valymo darbams
         atlikti“, ir visų pirma su Augustos reidu. Šiame reide kartojasi aplinkos taršos atvejai, siekiantys net septintąjį dešimtmetį,
         kai šioje vietoje buvo įrengtas Augusta-Priolo-Melilli naftos terminalas. Nuo tada šiame regione steigėsi ir (arba) viena
         kitą keitė daug įmonių, veikiančių angliavandenilių ir naftos chemijos sektoriuje.

      20      Šioje teritorijoje atliekamas tyrimas, siekiant nustatyti dirvos, požeminių vandenų, jūros pakrantės ir dugno būklę. Kaip
         numatyta 1999 m. spalio 25 d. Ministro dekreto Nr. 471 9 straipsnyje, naftos chemijos terminale įsisteigusios įmonės, būdamos
         nacionalinės svarbos teritorijoje esančių pramoninių zonų žemyninėje dalyje savininkės, pateikė požeminių vandenų skubios
         apsaugos ir valymo projektus, kurie buvo patvirtinti tarpžinybiniu dekretu.

      21      Kompetentinga viešosios valdžios institucija dėl vėlavimo įgyvendinti numatytus darbus, kuriuo ji kaltino šias įmones, įvairiomis
         vėlesnėmis priemonėmis nurodė joms atlikti Augustos reido jūros dugno valymo ir atkūrimo darbus, pirmiausia – pašalinti dviejų
         metrų gylyje esančias užterštas nuosėdas, o šioms to nepadarius, numatė, kad šie darbai bus atlikti jos iniciatyva šių įmonių
         lėšomis. Per 2006 m. liepos 21 d. Parengiamąjį susirinkimą taip pat nuspręsta papildyti anksčiau patvirtintas priemones, pastatant
         požeminių vandenų fizinius barjerus.

      22      Šios įmonės, tvirtindamos, kad tokių darbų atlikti buvo neįmanoma, ir nurodydamos neproporcingas išlaidas, prašymą priimti
         prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme pareiškė ieškinius dėl šių administracinių sprendimų. 2007 m. liepos 21 d. Sprendimu
         Nr. 1254/2007 šis teismas ieškinius priėmė nurodydamas, kad valymo pareiga buvo neteisėta, nes įpareigojant atlikti valymą
         nebuvo atsižvelgta į principą „teršėjas moka“, į valymo procedūras reglamentuojančias nacionalines taisykles ir į rungimosi
         principą. Be to, su šiomis įmonėmis nesurengtas joks pasitarimas dėl tokio valymo atlikimo sąlygų.

      23      Tokį sprendimą administracinės valdžios institucijos apskundė Consiglio di Giustizia amministrativa della Regione Sicilia, kuris 2008 m. balandžio 2 d. nutartimi dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo nusprendė, kad nustatytas apeliacinio skundo
         fumus boni juris ir, atsižvelgdamas į žalingas pasekmes, susijusias su vėlavimu įgyvendinti šių valdžios institucijų nurodytas priemones,
         nurodė sustabdyti Sprendimo Nr. 1254/2007 vykdymą.

      24      Vėliau administracinės valdžios institucijos nusprendė, kad anksčiau patvirtintomis priemonėmis nebuvo galima išvalyti Augustos
         reido nuo jame esančios taršos. Kadangi įmonių ieškovių nepavyko priversti paklusti, 2007 m. gruodžio 20 d. Sprendžiamajame
         susirinkime dėl paslaugų nurodyta joms imtis kitų priemonių, tarp kurių buvo nurodymas pastatyti barjerą, kurį suprojektuoti
         ir pastatyti patikėta bendrovei Sviluppo Italia Aree produttive SpA (toliau – Sviluppo). Šios priemonės patvirtintos 2008 m. kovo 6 d. ir balandžio 16 d. Sprendžiamajame susirinkime dėl paslaugų. Galiausiai 2008 m.
         vasario 21 d. priimtas Dekretas Nr. 4378 dėl „galutinio akto, <...> patvirtinančio 2007 m. gruodžio 20 d. Sprendžiamojo susirinkimo
         dėl paslaugų, susijusio su nacionalinės svarbos Priolo teritorija, sprendimus“ (toliau – 2008 m. vasario 21 d. dekretas).

      25      Ieškovės pagrindinėje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme pareiškė naują ieškinį dėl šio dekreto
         ir kitų su juo susijusių administracinių aktų. Šiame ieškinyje jos teigė, be kita ko, kad patvirtintu projektu, kurį parengė
         bendrovė Sviluppo ir kurį įgyvendinti jai patikėta nesurengiant viešojo pirkimo konkurso procedūros, buvo siekiama ne aplinkosauginio tikslo,
         bet veikiau sukurti viešo naudojimo infrastruktūrą, t. y. Augustos reide supilti dirbtinę salą naudojant užterštas nuosėdas.

      26      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad su tuo pačiu ginču susijusiuose ankstesniuose Sprendimuose
         Consiglio di Giustizia amministrativa della Regione Sicilia, kaip apeliacinės instancijos teismas, nusprendė, kad „nėra svarbus joks nagrinėjimas <...>, kuriuo siekiama nustatyti, koks
         dabartinių pramoninių zonų savininkų ar koncesininkų vaidmuo, nei joks vertinimas, kuriuo siekiama patikrinti, ar kyla viešosios
         valdžios institucijos, anksčiau leidusios vykdyti taršą sukeliančią veiklą, atsakomybė“. Iš tikrųjų, šio teismo teigimu, „įvairių
         konstitucinės reikšmės sveikatos ir aplinkos apsaugos interesų bei privačios komercinės veiklos interesų pusiausvyra <...>
         atitinka įmonės objektyvios atsakomybės kriterijų, kuriuo remiantis ūkio subjektai, duodantys ar gaunantys naudos vykdydami
         pavojingą veiklą, kai jie patys teršia arba naudoja užterštas ar teršiančias medžiagas, turi padengti visas išlaidas, būtinas
         užtikrinti aplinkos ir visuomenės sveikatos apsaugą, nustatant priežastinį ryšį su absoliučiai visais taršos veiksniais, susijusiais
         su“ pramonine veikla.

      27      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad, vadinasi, kompetentingos viešosios valdžios institucijos
         laikosi praktikos, kurią patvirtino apeliacinis teismas, Augustos reide veikiančioms įmonėms priskirti atsakomybę už esamą
         aplinkos taršą, neskiriant ankstesnės ir dabartinės taršos ir nenagrinėjant tiesioginės atsakomybės už esamą žalą, tenkančios
         kiekvienai iš atitinkamų įmonių.

      28      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, siekdamas, kad jo praktika atitiktų apeliacinio teismo praktiką, pažymi,
         kad Augustos reide susidarė ypatinga taršos situacija. Pirmiausia šis teismas nurodo, kad šioje teritorijoje viena kitą keitė
         daug naftos chemijos įmonių, ir dėl to ne tik neįmanoma, bet ir nereikia nustatyti atitinkamai kiekvienai jų tenkančios atsakomybės,
         visų pirma laikantis nuomonės, jog to, kad užterštoje teritorijoje šios įmonės vykdo pavojingą veiklą, užtenka, kad kiltų
         jų atsakomybė.

      29      Šiomis aplinkybėmis Tribunale amministrativo regionale della Sicilia nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar principu „teršėjas moka“ (<...> EB 174 straipsnis <...>) ir <...> [Direktyvos 2004/35] <...> nuostatomis draudžiami nacionalinės
         teisės aktai, kuriais viešosios administracijos įstaigai suteikiama teisė įpareigoti privačius verslininkus imtis žalos ištaisymo
         priemonių, neatlikus jokio tyrimo, siekiant nustatyti už taršą atsakingą asmenį, vien todėl, kad šiuo metu savo veiklą jie
         vykdo seniai užterštoje teritorijoje, arba teritorijoje, kuri ribojasi su seniai užteršta teritorija?

      2.      Ar principu „teršėjas moka“ (<...> EB 174 straipsnis <...>) ir <...> Direktyvos 2004/35 <...> nuostatomis draudžiami nacionalinės
         teisės aktai, kuriais viešosios administracijos įstaigai suteikiama teisė nustatyti pareigą atlyginti žalą aplinkai specifine
         forma subjektui, užterštoje teritorijoje turinčiam daiktinių teisių ir (arba) užsiimančiam komercine veikla, nesant būtinybės
         iš anksto nustatyti priežastinio ryšio tarp subjekto veiksmų ir taršą sukėlusio įvykio, remiantis vien jo „padėtimi“ (t. y.
         jis yra teritorijoje veiklą vykdantis subjektas)?

      3.      Ar <...> EB 174 straipsnyje <...> ir <...> [Direktyvoje 2004/35] <...> įtvirtintomis nuostatomis draudžiami nacionalinės teisės
         aktai, kuriais pažeidžiant principą „teršėjas moka“ viešosios administracijos įstaigai suteikiama teisė nustatyti pareigą
         atlyginti žalą aplinkai specialia forma subjektui, užterštoje teritorijoje turinčiam daiktinių teisių ir (arba) užsiimančiam
         komercine veikla, nesant būtinybės iš anksto nustatyti ne tik priežastinio ryšio tarp subjekto veiksmų ir taršą sukėlusio
         įvykio, bet ir to, ar tenkinamas subjektyvus tyčios ir kaltės reikalavimas?

      4.      Ar Europos Bendrijų steigimo sutartyje ir <...> Direktyvose <...> [2004/18], [1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyvoje 93/97/EEB
         dėl viešojo darbų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 199, p. 54; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk.,
         2 t., p. 163)] ir [1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvoje] 89/665/EEB [dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su
         peržiūros procedūrų taikymu sudarant viešojo prekių pirkimo ir viešojo darbų pirkimo sutartis, derinimo (OL L 395, p. 33;
         2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 246)] numatyti Bendrijos principai konkurencijos apsaugos srityje
         draudžia nacionalinės teisės aktus, kuriais viešosios administracijos įstaigai suteikiama teisė pavesti privatiems subjektams
         (Società Sviluppo S.p.A. ir [Sviluppo]) atlikti tyrimą, planuoti valymo darbus ir juos vykdyti, t. y. tiesiogiai, iš pradžių neatlikus būtinų viešojo pirkimo procedūrų
         vykdyti viešuosius darbus valstybei priklausančiose teritorijose?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl priimtinumo
      30      Italijos vyriausybė tvirtina, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra nepriimtinas, nes, pirma, dėl pateiktų klausimų
         Teisingumo Teismas turėtų aiškinti nacionalinės teisės aktus, ir, antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio
         teismo tikslas yra ne išspręsti jam pateiktą bylą, o veikiau užginčyti apeliacinio teismo praktiką.

      31      Šiuo klausimu pakanka priminti, kad nors nagrinėdamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas ir negali spręsti
         dėl nacionalinės priemonės atitikties Sąjungos teisei, jis vis dėlto gali pateikti šios teisės aiškinimo gaires, kurios nacionaliniam
         teismui padėtų įvertinti šią atitiktį, kad jis galėtų priimti sprendimą nagrinėjamoje byloje (2008 m. gegužės 22 d. Sprendimo
         citiworks, C‑439/06, Rink. p. I‑3913, 21 punktas ir nurodyta teismų praktika).

      32      Be to, teismas, kurio sprendimas nėra galutinis, turi turėti galimybę pateikti Teisingumo Teismui jam rūpimus klausimus, jei
         mano, jog dėl aukštesnio teismo atlikto teisės klausimų vertinimo turi priimti Sąjungos teisės neatitinkantį sprendimą (šiuo
         klausimu žr. 1974 m. sausio 16 d. Sprendimo Rheinmühlen-Düsseldorf, 166/73, Rink. p. 33, 4 punktą).

      33      Atsižvelgiant į tokias pastabas šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas ir dėl to reikia išnagrinėti Tribunale amministrativo regionale della Sicilia pateiktus prejudicinius klausimus.

       Dėl pirmųjų trijų klausimų
      34      Pirmaisiais trimis klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės
         siekia sužinoti, ar principu „teršėjas moka“, įtvirtintu EB 174 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje ir Direktyvos 2004/35,
         kuria siekiama sukonkretinti šį principą atsakomybės už aplinkos apsaugą srityje, nuostatomis draudžiami nacionalinės teisės
         aktai, kuriais kompetentingai institucijai leidžiama nustatyti subjektams žalos aplinkai ištaisymo priemones dėl to, kad jų
         įrenginiai yra netoli užterštos teritorijos, prieš tai neištyrus, koks įvykis sukėlė taršą, ir nenustačius priežastinio ryšio
         tarp tos žalos ir šių subjektų nei juo labiau šių subjektų tyčios ar kaltės.

      35      Atsižvelgiant į faktines pagrindinės bylos aplinkybes, kurias nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
         ir kurias aptarė Italijos, Graikijos ir Nyderlandų vyriausybės bei Europos Bendrijų Komisija, prieš atsakant į užduotus klausimus
         reikia nustatyti Direktyvos 2004/35 taikymo ratione temporis šiomis aplinkybėmis sąlygas.

       Dėl Direktyvos 2004/35 taikymo ratione temporis
      –       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      36      Italijos ir Nyderlandų vyriausybės bei Komisija abejoja, ar galima taikyti ratione temporis Direktyvą 2004/35 pagrindinės bylos aplinkybėmis, nes žala aplinkai atsirado iki 2007 m. balandžio 30 d. ir (arba) ją bet
         kuriuo atveju sukėlė ankstesnė veikla, kuri buvo užbaigta iki tos datos. Tačiau Komisija leidžia suprasti, kad ši direktyva
         gali būti taikoma žalai, atsiradusiai po 2007 m. balandžio 30 d., kuri kilo dėl dabartinės atitinkamų subjektų veiklos. Vis
         dėlto jos negalima taikyti ankstesnei nei ši data taršai, kurią sukėlė kiti subjektai nei tie, kurie dabar vykdo veiklą Augustos
         reide, ir kurios atsiradimu juos bandoma apkaltinti.

      37      Tačiau Graikijos vyriausybė mano, kad Direktyva 2004/35 yra taikoma pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms. Iš tikrųjų, skaitydama
         šios direktyvos 17 straipsnio antrą įtrauką a contrario, ši vyriausybė mano, kad ji taikoma net ir tuo atveju, kai veikla, dėl kurios atsirado žala, buvo pradėta vykdyti iki 2007 m.
         balandžio 30 d., jeigu ji nebuvo baigta iki šios datos ir po jos tebevykdoma.

      –       Teisingumo Teismo atsakymas
      38      Kaip matyti iš Direktyvos 2004/35 30 konstatuojamosios dalies, Sąjungos teisės aktų leidėjas manė, kad nuostatos dėl šia direktyva
         įtvirtintos atsakomybės už aplinkos apsaugą mechanizmo „neturėtų būti taikomos žalai, padarytai prieš [jos] įgyvendinimo termino
         pabaigą“, t. y. iki 2007 m. balandžio 30 dienos.

      39      Šis teisės aktų leidėjas Direktyvos 2004/35 17 straipsnyje aiškiai nurodė situacijas, kurioms ji netaikoma. Kadangi šitaip
         buvo nustatyta, kurios situacijos nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį ratione temporis, darytina išvada, kad bet kuriai kitai situacijai laiko požiūriu iš principo taikomas šioje direktyvoje įtvirtintas atsakomybės
         už aplinkos apsaugą mechanizmas.

      40      Iš Direktyvos 2004/35 17 straipsnio pirmos ir antros įtraukų matyti, kad ji netaikoma žalai, kilusiai dėl emisijos arba įvykio
         iki 2007 m. balandžio 30 d., nei tai, kuri kilo po šios datos, jei tokie įvykiai įvyksta dėl konkrečios veiklos, kuri buvo
         vykdoma ir užbaigta iki minėtos datos.

      41      Iš to reikia daryti išvadą, kad ši direktyva taikoma žalai, kilusiai dėl emisijos arba įvykio po 2007 m. balandžio 30 d.,
         jei ši žala kilo arba dėl po šios datos vykdytos veiklos, arba iki šios datos, tačiau kuri iki jos nebuvo užbaigta.

      42      Pagal SESV 267 straipsnį, kuris pagrįstas aiškiu nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo funkcijų atskyrimu, Teisingumo Teismas
         turi teisę aiškinti Sąjungos teisės aktą ar spręsti dėl jo galiojimo tik remdamasis nacionalinio teismo nurodytomis faktinėmis
         aplinkybėmis. Todėl pagal šiame straipsnyje numatytą procedūrą ne Teisingumo Teismas, o nacionalinis teismas turi taikyti
         Sąjungos teisės normas, kurias išaiškino Teisingumo Teismas, nacionalinėms priemonėms ar situacijoms (žr. 2008 m. rugsėjo
         11 d. Sprendimo CEPSA, C‑279/06, Rink. p. I‑6681, 28 punktą).

      43      Todėl būtent prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, remdamasis faktinėmis aplinkybėmis, kurias jis vienintelis
         gali vertinti, turi patikrinti, ar pagrindinėje byloje žala, dėl kurios kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos
         patvirtino žalos aplinkai ištaisymo priemones, patenka į kurią nors iš šio sprendimo 41 punkte nurodytų situacijų.

      44      Jeigu šis teismas nuspręstų, kad Direktyva 2004/35 netaikoma jam pateiktoje nagrinėti byloje, tokiu atveju tokią situaciją
         reglamentuos nacionalinė teisė, laikantis Sutarties nuostatų ir nepažeidžiant kitų antrinės teisės aktų.

      45      Šiuo klausimu EB 174 straipsnyje nurodyta, kad Bendrijos politika aplinkos srityje siekiama aukšto apsaugos lygio ir kad ji
         grindžiama principu „teršėjas moka“. Šitaip šia nuostata siekiama nustatyti tik bendruosius Bendrijos teisės principus aplinkos
         srityje, kadangi remiantis EB 175 straipsniu sprendimą dėl veiksmų, kurių reikia imtis, turi priimti Europos Sąjungos Taryba,
         prireikus pagal bendro sprendimo priėmimo procedūrą su Europos Parlamentu (šiuo klausimu žr. 1994 m. liepos 14 d. Sprendimo
         Peralta, C‑379/92, Rink. p. I‑3453, 57 ir 58 punktus).

      46      Kaip teisingai nurodė Nyderlandų vyriausybė, kadangi EB 174 straipsnis, kuriame įtvirtintas principas „teršėjas moka“, susijęs
         su Bendrijos veiksmais, šia nuostata negali remtis privatūs asmenys, siekdami, kad nebūtų taikomi tokie, kokie nagrinėjami
         pagrindinėje byloje, nacionalinės teisės aktai, susiję su į aplinkos politiką patenkančia sritimi, kai netaikomas joks Bendrijos
         teisės aktas, priimtas EB 175 straipsnio pagrindu, kuris konkrečiai reglamentuoja nagrinėjamą situaciją.

      47      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui padarius išvadą, kad Direktyva 2004/35 yra taikoma ratione temporis pagrindinėje byloje, reikia nagrinėti prejudicinius klausimus tokia tvarka.

       Dėl Direktyvoje 2004/35 numatytos atsakomybės už aplinkos apsaugą mechanizmo
      –       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      48      Italijos ir Graikijos vyriausybės tvirtina, kad pagal Direktyvos 2004/35 3 straipsnio 1 dalies a punktą, kai kalbama apie
         į jos III priedą patenkančią veiklą, preziumuojama, kad subjektai yra atsakingi už nustatytą taršą, nesant reikalo nustatyti
         jų kaltės ar priežastinio ryšio tarp atitinkamos jų veiklos ir aplinkai sukeltos žalos.

      49      Graikijos vyriausybės nuomone, tik tada, kai subjektų veikla nepatenka į Direktyvos 2004/35 III priedą, kompetentinga valdžios
         institucija atsakomybės už aplinkos apsaugą priemonių nustatymo jiems šios direktyvos prasme tikslais pagal jos 3 straipsnio
         1 dalies b punktą turi konstatuoti, kad šie subjektai buvo kalti ar neatsargūs. Be to, ši institucija taip pat neįpareigota
         įrodyti jų dalyvavimo lygio, nes šios direktyvos 8 straipsnio 3 dalyje numatyta, jog įrodyti priežastinį ryšį tarp žalos ir
         tikrojo teršėjo realiai turi subjektas, norintis, kad jam netektų patirti išlaidų už žalą, kai jis gali įrodyti, jog ją sukėlė
         trečiasis asmuo. Vadinasi, galimybė atitinkamoms įmonėms pareikšti – galbūt viena kitai – atgręžtinius reikalavimus dėl pagal
         nacionalinės teisės reglamentuojamos atsakomybės gali pasiūlyti praktinių išeičių.

      50      Italijos vyriausybė pabrėžia, kad bet kuriuo atveju pagrindinėje byloje priežastinis ryšys atsiranda savaime, nesant reikalo
         jo nustatyti, nes susijusios įmonės pačios prisipažino atsakingomis, be to, akivaizdžiai sutampa jų gaminamos medžiagos ir
         rasti teršalai. Be to, Direktyvos 2004/35 16 straipsnio 1 dalimi leidžiama valstybėms narėms priimti griežtesnes nuostatas
         nei numatytos šioje direktyvoje.

      51      Komisija mano, kad Direktyva 2004/35 netaikoma, kai neįmanoma tiksliai nustatyti subjekto, kurio veikla sukėlė žalą aplinkai.
         Vis dėlto remdamasi šios direktyvos 16 straipsnio 1 dalimi ji laikosi nuomonės, kad ši direktyva nedraudžia taikyti griežtesnį
         mechanizmą nei taikytas pagrindinėje byloje, kalbant apie valstybės narės teisę nustatyti tiek kitas veiklos sritis, siekiant,
         kad joms būtų taikomi šios direktyvos reikalavimai, tiek kitas atsakingas šalis, nes bet kuriuo atveju tokiu mechanizmu būtų
         siekiama sustiprinti šioje direktyvoje nustatytus įpareigojimus.

      –       Teisingumo Teismo atsakymas
      52      Kaip nurodyta Direktyvos 2004/35 13 konstatuojamojoje dalyje, ne visa žala aplinkai gali būti atlyginta taikant atsakomybės
         mechanizmą, ir tam, kad šis mechanizmas veiktų, turi būti nustatytas, be kita ko, priežastinis ryšys tarp konkrečios ir apskaičiuojamos
         žalos ir vieno ar kelių teršėjų.

      53      Iš Direktyvos 2004/35 4 straipsnio 5 dalies ir 11 straipsnio 2 dalies matyti, jog nors nustatyti šį priežastinį ryšį turi
         kompetentinga institucija, kad galėtų taikyti jiems žalos ištaisymo priemones, kad ir koks būtų nagrinėjamos taršos tipas,
         toks reikalavimas taip pat yra sąlyga taikyti direktyvą esant išplitusiai ir pasklidajai taršai.

      54      Tokį priežastinį ryšį galima lengvai nustatyti, kai kompetentinga institucija konstatuoja taršą konkrečioje teritorijoje konkrečiu
         metu, atsiradusią dėl nedidelio skaičiaus ūkio subjektų. Tačiau taip nėra tuo atveju, kai susiduriama su išplitusios taršos
         atvejais, kadangi Sąjungos teisės aktų leidėjas laikėsi nuomonės, jog esant tokiai taršai atsakomybės mechanizmas nėra tinkama
         priemonė, kai negalima nustatyti tokio priežastinio ryšio. Todėl remiantis Direktyvos 2004/35 4 straipsnio 5 dalimi ši direktyva
         tokiai taršai taikoma tik tada, kai galima nustatyti priežastinį ryšį tarp žalos ir atskirų subjektų veiklos.

      55      Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Direktyvoje 2004/35 nenurodyta, kaip reikia nustatyti šį priežastinį ryšį. Esant pasidalijamajai
         Sąjungos ir jos valstybių narių kompetencijai aplinkos apsaugos srityje, nenustačius būtinos priemonės direktyvai, priimtai remiantis
         EB 175 straipsniu, įgyvendinti, tą padaryti turi šios valstybės, ir šiuo klausimu jos turi didelę diskreciją, laikydamosi
         Sutarties nuostatų, priimti nacionalinės teisės aktus, kuriais įtvirtinamas ar sukonkretinamas principas „teršėjas moka“ (šiuo
         klausimu žr. 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo Futura Immobiliare ir kt., C‑254/08, Rink. p. I‑0000, 48, 52 ir 55 punktus).

      56      Vadovaujantis tokiu požiūriu, valstybės narės teisės aktuose galima numatyti, kad kompetentinga valdžios institucija turi
         teisę priimti žalos aplinkai ištaisymo priemones preziumuodama priežastinį ryšį tarp nustatytos taršos ir vieno ar kelių subjektų
         veiklos, ir tai daryti dėl to, kad šių subjektų įrenginiai yra netoli užterštos teritorijos.

      57      Tačiau kadangi remiantis principu „teršėjas moka“ pareiga atlyginti žalą tenka subjektams tik dėl jų prisidėjimo prie šios
         taršos susidarymo ar taršos grėsmės (pagal analogiją žr. 2008 m. birželio 24 d. Sprendimo Commune de Mesquer, C‑188/07, Rink. p. I‑4501, 77 punktą), norėdama preziumuoti tokį priežastinį ryšį, kompetentinga valdžios institucija turi
         turėti patikimų duomenų savo prezumpcijai pagrįsti, kaip antai, kad šių subjektų įrenginiai yra netoli užterštos teritorijos
         ir kad sutampa rasti teršalai ir šio subjekto veikloje naudojamos medžiagos.

      58      Tada, kai kompetentingos valdžios institucijos turi tokių duomenų, jos gali nustatyti priežastinį ryšį tarp subjektų veiklos
         ir konstatuotos išplitusios taršos. Tada pagal Direktyvos 2004/35 4 straipsnio 5 dalį tokia situacija pateks į šios direktyvos
         taikymo sritį, nebent šie subjektai galės paneigti tokią prezumpciją.

      59      Iš to aišku, kad jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nuspręs, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama tarša
         yra išplitusi, o priežastinio ryšio nustatyti negalima, tokia situacija pateks ne į Direktyvos 2004/35 taikymo sritį ratione materiae, o į nacionalinės teisės taikymo sritį šio sprendimo 44 punkte apibrėžtomis sąlygomis.

      60      Tačiau kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas padarė išvadą, kad minėta direktyva taikoma jo nagrinėjamoje
         byloje, toliau reikia pateikti tokius samprotavimus.

      61      Iš Direktyvos 2004/35 3 straipsnio 1 dalies b punkto matyti, kad kai žala saugomoms rūšims ir buveinėms kilo dėl bet kurios
         kitos nei išvardyta šios direktyvos III priede profesinės veiklos, ši direktyva taikoma su sąlyga, kad buvo konstatuota, jog
         subjektas buvo kaltas ar neatsargus. Tačiau to nereikalaujama, kai žala aplinkai atsirado dėl vienos iš šiame priede išvardytų
         profesinės veiklos, t. y. pagal direktyvos 2 straipsnio 1 punkto a–c papunkčius – žala saugomoms rūšims ir buveinėms bei vandeniui
         ir dirvožemiui.

      62      Neiškraipant faktinių aplinkybių, kurias turi nustatyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kai žalą aplinkai
         sukėlė subjektai, veikiantys energetikos ir chemijos pramonės sektoriuose Direktyvos 96/61 2.1 ir 2.4 punktų prasme, t. y.
         veikla, patenkanti į Direktyvos 2004/35 III priedą, šiems subjektams turi būti nustatytos prevencijos ar žalos ištaisymo priemonės,
         kompetentingai institucijai neturint konstatuoti jų kaltės ar neatsargumo.

      63      Iš tikrųjų į Direktyvos 2004/35 III priedą patenkančios profesinės veiklos vykdymo atveju atsakomybė už aplinkos apsaugą šiose
         veiklos srityse veikiantiems subjektams tenka pagal objektyvius kriterijus.

      64      Vis dėlto, kaip teisingai pažymėjo ieškovės pagrindinėje byloje, iš Direktyvos 2004/35 11 straipsnio 2 dalies kartu su šios
         direktyvos 13 konstatuojamąja dalimi matyti, kad norėdama taikyti žalos ištaisymo priemones kompetentinga institucija, remdamasi
         nacionalinėmis įrodinėjimą reglamentuojančiomis taisyklėmis, turi nustatyti, kuris subjektas sukėlė žalą aplinkai. Iš to matyti,
         kad to siekdama ši institucija iš pradžių turi išsiaiškinti taršos šaltinį ir, kaip konstatuota šio sprendimo 53 punkte, ji
         negali taikyti žalos ištaisymo priemonių prieš tai nenustačiusi priežastinio ryšio tarp konstatuotos žalos ir ūkio subjekto,
         kurį ji laiko atsakingu už šią žalą, veiklos.

      65      Vadinasi, Direktyvos 2004/35 3 straipsnio 1 dalį, 4 straipsnio 5 dalį ir 11 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad kompetentingai
         institucijai nusprendus taikyti žalos ištaisymo priemones subjektams, kurių veikla patenka į šios direktyvos III priedą, ji
         neprivalo nustatyti nei šių subjektų, dėl kurių veiklos padaryta žala aplinkai, kaltės, nei nerūpestingumo ar juo labiau tyčios.
         Tačiau ši institucija privalo pirmiausia nustatyti konstatuotos taršos šaltinį, kadangi šiuo klausimu ji turi didelę diskreciją
         pasirinkti, kokias procedūras ir būdus taikyti ir kiek laiko toks tyrimas truks. Kita vertus, ši institucija, remdamasi nacionalinėmis
         įrodinėjimą reglamentuojančiomis taisyklėmis, turi nustatyti priežastinį ryšį tarp subjektų, kuriems nustatytos žalos ištaisymo
         priemonės, veiklos ir šios taršos.

      66      Ieškovės pagrindinėje byloje nurodo, kad tarša Augustos reide atsirado dėl bendrovės Montedison SpA ir prekybinės bei karinės laivybos. Todėl kompetentinga institucija, jų teigimu, negali joms nustatyti žalos ištaisymo priemonių,
         kokios numatytos 2008 m. vasario 21 d. dekrete.

      67      Šiuo klausimu reikia priminti, viena vertus, kad pagal Direktyvos 2004/35 11 straipsnio 4 dalį subjektai turi teisių gynimo
         priemones remiantis šia direktyva priimtoms žalos ištaisymo priemonėms bei nustatytam priežastiniam ryšiui tarp jų veiklos
         ir konstatuotos taršos užginčyti. Kita vertus, pagal šios direktyvos 8 straipsnio 3 dalį šie subjektai neturi padengti su
         ieškiniais dėl atsakomybės susijusių išlaidų, kai gali įrodyti, kad nagrinėjamą žalą sukėlė tretieji asmenys, nepaisant tinkamų
         apsaugos priemonių, kadangi pagal principą „teršėjas moka“ nereikalaujama, kad subjektai padengtų išlaidas, susijusias su
         veiklos, prie kurios jie neprisidėjo, sukeltos žalos ištaisymu (pagal analogiją žr. 1999 m. balandžio 29 d. Sprendimo Standley ir kt., C‑293/97, Rink. p. I‑2603, 51 punktą).

      68      Taip pat reikia pridurti, kad Direktyvos 2004/35 16 straipsnio 1 dalyje pagal EB 176 straipsnį aiškiai numatyta, kad direktyva
         netrukdo valstybėms narėms išsaugoti arba priimti griežtesnes nuostatas, susijusias su žalos aplinkai prevencija ir ištaisymu.
         Šioje nuostatoje taip pat numatyta, kad šios priemonės visų pirma gali apimti nustatymą, pirma, papildomų veiklos rūšių, kurioms
         būtų taikomi šios direktyvos reikalavimai, ir, antra, papildomų atsakingų šalių.

      69      Iš to aišku, kad valstybė narė, be kita ko, gali nuspręsti, kad kitą, nei išvardyta Direktyvos 2004/35 III priede, profesinę
         veiklą vykdantys subjektai objektyviai gali būti laikomi atsakingi už žalą aplinkai, t. y. šios direktyvos 2 straipsnio 1 punkto
         a–c papunkčių prasme, ne tik už žalą saugomoms rūšims ir buveinėms, bet taip pat vandeniui ir dirvožemiui.

      70      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmuosius tris klausimus reikia atsakyti, kad:

      –        kai susidūrus su žala aplinkai netenkinamos sąlygos Direktyvai 2004/35 taikyti ratione temporis ir (arba) ratione materiae, tokią situaciją reglamentuos nacionalinė teisė, laikantis Sutarties nuostatų ir nepažeidžiant kitų antrinės teisės aktų,

      –        Direktyva 2004/35 nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriais kompetentingai institucijai, besivadovaujančiai šia direktyva,
         leidžiama preziumuoti, kad yra priežastinis ryšys, įskaitant išplitusios taršos atvejus, tarp subjektų ir nustatytos žalos
         dėl to, kad jų įrenginiai yra netoli užterštos teritorijos. Tačiau remiantis principu „teršėjas moka“ norėdama preziumuoti
         tokį priežastinį ryšį ši institucija turi turėti patikimų duomenų savo prezumpcijai pagrįsti, kaip antai kad šių subjektų
         įrenginiai yra netoli užterštos teritorijos ir kad sutampa rasti teršalai ir šio subjekto savo veikloje naudojamos medžiagos,

      –        Direktyvos 2004/35 3 straipsnio 1 dalį, 4 straipsnio 5 dalį ir 11 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad kompetentingai
         institucijai nusprendus taikyti žalos ištaisymo priemones subjektams, kurių veikla patenka į šios direktyvos III priedą, ji
         neprivalo nustatyti nei šių subjektų, dėl kurių veiklos padaryta žala aplinkai, kaltės, nei nerūpestingumo ar juo labiau tyčios.
         Tačiau ši institucija privalo pirmiausia nustatyti konstatuotos taršos šaltinį, kadangi šiuo klausimu ji turi didelę diskreciją
         pasirinkti, kokias procedūras ir būdus taikyti ir kiek laiko toks tyrimas truks. Kita vertus, ši institucija, remdamasi nacionalinėmis
         įrodinėjimą reglamentuojančiomis taisyklėmis, turi nustatyti priežastinį ryšį tarp subjektų, kuriems nustatytos žalos ištaisymo
         priemonės, veiklos ir šios taršos.

       Dėl ketvirtojo klausimo
      71      Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo iš esmės klausia, ar direktyvomis
         viešųjų pirkimų srityje, visų pirma – Direktyva 2004/18, draudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriais kompetentingai institucijai
         leidžiama tiesiogiai pagal privatinę teisę įsteigtai įmonei leisti įgyvendinti ir planuoti viešuosius darbus, taip pat užterštos
         teritorijos valymo ir atkūrimo darbus.

      72      Pagal nusistovėjusią teismo praktiką SESV 267 straipsniu įtvirtinta procedūra yra Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų
         bendradarbiavimo priemonė, kuria naudodamasis Teisingumo Teismas pateikia nacionaliniams teismams Sąjungos teisės aiškinimą,
         kurio jiems reikia bylai išspręsti (visų pirma žr. 1992 m. liepos 16 d. Sprendimo Meilicke, C‑83/91, Rink. p. I‑4871, 22 punktą ir 2008 m. spalio 16 d. Sprendimo Kirtruna ir Vigano, C‑313/07, Rink. p. I‑7907, 25 punktą).

      73      Šitaip teismams bendradarbiaujant tik nacionalinis teismas, nagrinėjantis bylą ir turintis priimti būsimą sprendimą, atsižvelgdamas
         į konkrečias aplinkybes, turi įvertinti tiek prejudicinio sprendimo reikalingumą savo sprendimui priimti, tiek Teisingumo
         Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Todėl jeigu pateikti klausimai susiję su Sąjungos teisės aiškinimu, Teisingumo Teismas
         iš esmės privalo priimti sprendimą (2007 m. balandžio 19 d. Sprendimo Asemfo, C‑295/05, Rink. p. I‑2999, 30 punktas ir nurodyta teismų praktika).

      74      Tačiau kai Teisingumo Teismui nežinomos faktinės aplinkybės ar teisiniai pagrindai, kad jis galėtų naudingai atsakyti į jam
         pateiktus klausimus, jis gali atmesti nacionalinio teismo pateiktą prašymą priimti prejudicinį sprendimą (šiuo klausimu žr.
         minėto Sprendimo Commune de Mesquer 30 punktą).

      75      Kalbant apie šį prejudicinį klausimą, matyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodė nei viešosios
         teisės reglamentuojamo subjekto, kuris patikėjo atlikti šiame klausime nurodytus darbus, nei šių darbų vertės, nei juo labiau
         akto, kuriuo šie darbai buvo patikėti šiame klausime nurodytoms dviem bendrovėms.

      76      Tribunale amministrativo regionale della Sicilia tiesiog kalba apie „esminę reikšmę aplinkai ir didelę ekonominę vertę“ turinčius darbus, kuriuos kompetentinga vadžios institucija
         patikėjo šioms bendrovėms, nesurengiant konkurso su kitomis pagal privatinę teisę įsteigtomis bendrovėmis.

      77      Be to, nepaisant Teisingumo Teismo raštu užduoto klausimo Italijos vyriausybei ir žodinio bylos nagrinėjimo, nepaaiškėjo sąlygos,
         kuriomis nagrinėjami darbai buvo patikėti šioms bendrovėms. Bendrovė Invitalia (Agenzia nazionale per l’attrazione degli investimenti e lo sviluppo d’impresa) SpA net tvirtino, kad jai patikėti paprasčiausi planavimo darbai ir kad kompetentinga valdžios institucija atsisakė ketvirtajame
         klausime nurodytų infrastruktūros įrengimo darbų.

      78      Tokiomis sąlygomis Teisingumo Teismas nemano, kad jam pateikta pakankamai paaiškinimų dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikusio teismo užduoto ketvirtojo klausimo faktinių aplinkybių, todėl šį klausimą reikia pripažinti nepriimtinu.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      79      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      Kai susidūrus su žala aplinkai netenkinamos sąlygos 2004 m. balandžio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvai 2004/35/EB
            dėl atsakomybės už aplinkos apsaugą siekiant išvengti žalos aplinkai ir ją ištaisyti (atlyginti) taikyti ratione temporis ir (arba) ratione materiae, tokią situaciją reglamentuos nacionalinė teisė, laikantis Sutarties nuostatų ir nepažeidžiant kitų antrinės teisės aktų.
      Direktyva 2004/35 nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriais kompetentingai institucijai, besivadovaujančiai šia direktyva,
            leidžiama preziumuoti, kad yra priežastinis ryšys, įskaitant išplitusios taršos atvejus, tarp subjektų ir nustatytos žalos
            dėl to, kad jų įrenginiai yra netoli užterštos teritorijos. Tačiau remiantis principu „teršėjas moka“ norėdama preziumuoti
            tokį priežastinį ryšį ši institucija turi turėti patikimų duomenų savo prezumpcijai pagrįsti, kaip antai, kad šių subjektų
            įrenginiai yra netoli užterštos teritorijos ir kad sutampa rasti teršalai ir šio subjekto savo veikloje naudojamos medžiagos.

      Direktyvos 2004/35 3 straipsnio 1 dalį, 4 straipsnio 5 dalį ir 11 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad kompetentingai
            institucijai nusprendus taikyti žalos ištaisymo priemones subjektams, kurių veikla patenka į šios direktyvos III priedą, ji
            neprivalo nustatyti nei šių subjektų, dėl kurių veiklos padaryta žala aplinkai, kaltės, nei nerūpestingumo ar juo labiau tyčios.
            Tačiau ši institucija privalo pirmiausia nustatyti konstatuotos taršos šaltinį, kadangi šiuo klausimu ji turi didelę diskreciją
            pasirinkti, kokias procedūras ir būdus taikyti ir kiek laiko toks tyrimas truks. Kita vertus, ši institucija, remdamasi nacionalinėmis
            įrodinėjimą reglamentuojančiomis taisyklėmis, turi nustatyti priežastinį ryšį tarp subjektų, kuriems nustatytos žalos ištaisymo
            priemonės, veiklos ir šios taršos.
      Parašai.
      * Proceso kalba: italų.


1962 m. liepos 13 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Mannesmann AG prieš Europos anglių ir plieno bendrijos Aukščiausiąją valdžios instituciją. # Byla 19/61.


title: 2010 m. sausio 21 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Europos Komisija prieš Vokietijos Federacinę Respubliką.#Paslaugų viešojo pirkimo konkursas - Organinių atliekų ir žaliųjų atliekų sunaikinimo paslaugos - Sutarčių sudarymas be atviro viešojo pirkimo konkurso.#Byla C-17/09.

text:
      2010 m. sausio 21 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas Komisija prieš Vokietiją
      (Byla C‑17/09)
      „Viešieji paslaugų pirkimai – Biologiškai skaidomų ir augalinių atliekų šalinimo paslaugos – Sutarčių sudarymas be atviro viešojo pirkimo konkurso“
      1.                     Teisės aktų derinimas – Viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarka – Direktyva 92/50 – Įsipareigojimų neįvykdymas (Tarybos
            direktyva 92/50) (žr. 15–18 punktus)
      2.                     Teisės aktų derinimas – Peržiūros procedūros sudarant viešojo prekių pirkimo ir viešojo darbų pirkimo sutartis – Direktyva 89/665
            (EB 226 straipsnis; Tarybos direktyva 89/665) (žr. 22–23 punktus)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 92/50/EEB dėl viešojo paslaugų pirkimo sutarčių
                  sudarymo tvarkos derinimo (OL L 209, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 322) 8 straipsnio, siejamo
                  su III ir VI dalių nuostatomis, pažeidimas – Formalaus viešojo pirkimo konkurso Europos mastu neorganizavimas prieš Bonos
                  miestui ir privačiai įmonei sudarant sutartį dėl biologiškai skaidomų ir augalinių atliekų šalinimo.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Pripažinti, kad Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 92/50/EEB
                     dėl viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo 8 straipsnį, siejamą su III ir VI dalių nuostatomis, nes Bonos
                     miestas ir Müllverwertungsanlage Bonn GmbH skyrė paslaugų viešojo pirkimo sutartį dėl biologiškai skaidomų ir augalinių atliekų
                     šalinimo be viešojo pirkimo konkurso ir nepaskelbė skelbimo apie pirkimą Europos mastu.

                  2.

                  	Priteisti iš Vokietijos Federacinės Respublikos bylinėjimosi išlaidas.


2016 m. gruodžio 14 d. Bendrojo Teismo (apeliacinių skundų kolegija) sprendimas.#Viara Todorova Androva prieš Europos Sąjungos Tarybą.#Apeliacinis skundas – Viešoji tarnyba – Pareigūnai – Pareigų paaukštinimas – 2011 m. pareigų paaukštinimo procedūra – Neįrašymas į pareigūnų, kurių pareigos paaukštinamos, sąrašą – Ieškinio atmetimas pirmosios instancijos teisme – Pareigūnų tarnybos nuostatų 45 straipsnis – CES, UNICE ir CEEP bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis 4 punktas – Vienodas požiūris – Pareiga motyvuoti – Įrodinėjimo pareiga – Bylą iš esmės nagrinėjančio teismo pareiga pradėti tyrimą – Neteisėtumu grindžiamas prieštaravimas – Skundo ir Sąjungos teisme pareikšto ieškinio atitikties taisyklė.#Byla T-366/15 P.


title: 1999 m. kovo 9 d. Teisingumo Teismo sprendimas.#Centros Ltd prieš Erhvervs- og Selskabsstyrelsen.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Højesteret - Danija.#Įsisteigimo laisvė.#Byla C-212/97.

text:
      TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS
      1999 m. kovo 9 d.(*)

      „Įsisteigimo laisvė ─ Realios veiklos nevykdančios bendrovės filialo įsteigimas ─ Nacionalinių įstatymų apėjimas ─ Atsisakymas įregistruoti“
      Byloje C‑212/97
      dėl Højesteret (Danija) pagal EB Sutarties 177 straipsnį Teisingumo Teismui pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą dėl EB sutarties
         52, 56 ir 58 straipsnių išaiškinimo byloje tarp

      Centros Ltd
      ir
      Erhvervs- og Selskabsstyrelsen,

      TEISINGUMO TEISMAS,
      kurį sudaro pirmininkas G. C. Rodríguez Iglesias, kolegijų pirmininkai P. J. G. Kapteyn, J.‑P. Puissochet, G. Hirsch ir P. Jann,
         teisėjai G. F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeida, C. Gulmann, J. L. Murray, D. A. O. Edward, H. Ragnemalm, L. Sevón, M. Wathelet
         (pranešėjas), R. Schintgen ir K. M. Ioannou,

      generalinis advokatas A. La Pergola,
      posėdžio sekretorius H. von Holstein, kanclerio pavaduotojas,
      išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:
      –        Erhvervs- og Selskabsstyrelsen, atstovaujamos Kammeradvokaten advokato Karsten Hagel-Sørensen, Kopenhaga,

      –        Danijos vyriausybės, atstovaujamos Užsienio reikalų ministerijos skyriaus vadovo Peter Biering,
      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos Užsienio reikalų ministerijos teisės direktorato direktoriaus pavaduotojos K. Rispal-Bellanger
         ir šio direktorato sekretoriaus užsienio reikalams Gautier Mignot,

      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos Užsienio reikalų ministerijos teisės patarėjo Adriana Bos,
      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos Stephanie Ridley iš Treasury Solicitor’s Department, padedant QC Derrick Wyatt,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos teisės patarėjo Antonio Caeiro ir Komisijos teisės tarnybos darbuotojo Hans Støvlbæk,

      susipažinęs su teismo posėdžio pranešimu,
      1998 m. gegužės 19 d. posėdyje išklausęs de Erhvervs- og Selskabsstyrelsen, atstovaujamos Karsten Hagel-Sørensen, Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos Gautier Mignot, Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos
         Užsienio reikalų ministerijos teisės patarėjo Marc Fierstra, Švedijos vyriausybės, atstovaujamos Užsienio reikalų ministerijos
         teisės tarnybos Departementsråd Erik Brattgård, Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos Derrick Wyatt, ir Komisijos, atstovaujamos Antonio Caeiro
         ir Hans Støvlbæk, pareikštas žodines pastabas,

      susipažinęs su 1998 m. liepos 16 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        1997 m. birželio 3 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 1997 m. birželio 5 d., Højesteret pagal EB sutarties 177 straipsnį pateikė prejudicinį klausimą dėl Sutarties 52, 56 ir 58 straipsnių išaiškinimo.

      2        Šis klausimas buvo iškeltas byloje tarp Centros Ltd (toliau – Centros), private limited company, įregistruotos 1992 m. gegužės 18 d. Anglijoje ir Velse, ir Erhvervs- og Selskabsstyrelsen (Prekybos ir bendrovių generalinės valdybos) prie Danijos prekybos ministerijos dėl šios įstaigos atsisakymo įregistruoti
         Centros filialą Danijoje.

      3        Iš pagrindinės bylos dokumentų matyti, kad Centros nevykdė jokios veiklos nuo pat jos sukūrimo. Kadangi pagal Jungtinės Karalystės teisę nereikalaujama, kad ribotos atsakomybės
         bendrovė turėtų ir apmokėtų minimalų akcinį kapitalą, Centros akcinis kapitalas, kuris siekia 100 GBP, nebuvo apmokėtas ir bendrovė negalėjo juo naudotis. Akcinis kapitalas padalytas
         į dvi akcijas, kurios priklauso ponui ir poniai Bryde, Danijos piliečiams, gyvenantiems Danijoje. Ponia Bryde yra Centros, kurios registruota buveinė yra Jungtinėje Karalystėje, pono Bryde draugo namuose, direktorė.

      4        Pagal Danijos teisę Centros, kaip private limited company, yra laikoma užsienio ribotos atsakomybės bendrove. Taisyklės, pagal kurias registruojami tokių bendrovių filialai (filialer), yra nustatytos anpartsselskabslov (Uždarųjų akcinių bendrovių įstatymas).

      5        Šio įstatymo 117 straipsnis numato, kad:

      „1. Uždarosios akcinės bendrovės ir analogiškos teisinės formos užsienio bendrovės, turinčios savo buveinę vienoje Europos
         Bendrijų valstybėje narėje, gali vykdyti veiklą Danijoje per filialą.“

      6        1992 m. vasarą ponia Bryde kreipėsi į Erhvervs- og Selskabsstyrelsen, kad ši įregistruotų Centros filialą Danijoje.

      7        Erhvervs- og Selskabsstyrelsen atsisakė įregistruoti filialą, be kita ko, remdamasi faktu, kad Centros, kuri nevykdo jokios komercinės veiklos Didžiojoje Britanijoje, iš tikrųjų siekė įsteigti Danijoje ne filialą, bet pagrindinę
         buveinę, apeidama nacionalines normas dėl minimalaus 200 000 DKK kapitalo, nustatyto 1991 m. gruodžio 21 d. Įstatymu Nr. 886,
         apmokėjimo.

      8        Centros pareiškė ieškinį ØstreØstre Landsret dėl Erhvervs- og Selskabsstyrelsen atsisakymo įregistruoti filialą.

      9        ØstreØstreLandsret palaikė Erhvervs- og Selskabsstyrelsen argumentus 1995 m. rugsėjo 8 d. Sprendimu, kurį Centros apskundė Højesteret.

      10      Šioje byloje Centros teigia, kad ji tenkina Uždarųjų akcinių bendrovių įstatymo nustatytus reikalavimus užsienio bendrovės filialui įregistruoti.
         Kadangi ji buvo teisėtai įsteigta Jungtinėje Karalystėje, ji turi teisę įsteigti filialą Danijoje, vadovaujantis Sutarties
         52 straipsniu, skaitomu kartu su 58 straipsniu.

      11      Centros nuomone, tas faktas, kad ji nevykdė jokios veiklos nuo pat įsisteigimo Jungtinėje Karalystėje, neturi jokios reikšmės jos
         įsisteigimo laisvei. Teisingumo Teismas 1986 m. liepos 10 d. Sprendime Segers (79/85, Rink. p. 2375) nusprendė, kad Sutarties 52 ir 58 straipsniai draudžia valstybės narės kompetentingoms įstaigoms atsisakyti taikyti
         bendrovės direktoriui nacionalinę sveikatos draudimo sistemą tik todėl, kad bendrovė turi registruotą buveinę kitoje valstybėje
         narėje, net jei ji ten nevykdo jokios komercinės veiklos.

      12      Erhvervs- og Selskabsstyrelsen teigia, kad jos atsisakymas įregistruoti filialą neprieštarauja Sutarties 52 ir 58 straipsniams, nes filialo įsteigimas Danijoje
         iš tikrųjų yra tik būdas apeiti nacionalines normas  dėl akcinio kapitalo turėjimo ir jo apmokėjimo. Be to, atsisakymą įregistruoti
         pateisina būtinumas apginti privačius ir viešuosius kreditorius bei kontrahentus, taip pat siekiant užkirsti kelią tyčiniams
         bankrotams.

      13      Šiomis aplinkybėmis Højesteret nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir patiekti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar su EB sutarties 52, 56 ir 58 straipsniais yra suderinamas atsisakymas įregistruoti filialą bendrovės, kuri turi registruotą
         buveinę kitoje valstybėje narėje ir kuri buvo teisėtai įsteigta su 100 GBP (apie 1 000 DKK) akciniu kapitalu bei veikia pagal
         tos valstybės narės įstatymus, jeigu ši bendrovė pati nevykdo jokios komercinės veiklos, tačiau nori įsteigti filialą, kad
         galėtų vykdyti visą savo veiklą šalyje, kurioje įsteigtas filialas, ir galima įtarti, kad tuo siekiama išvengti bendrovės
         įsteigimo šioje valstybėje narėje bei ne mažesnio kaip 200 000 DKK (šiuo metu – 125 000 DKK) akcinio kapitalo apmokėjimo?“

      14      Šiuo klausimu nacionalinis teismas iš esmės siekia sužinoti, ar valstybės narės atsisakymas įregistruoti bendrovės, įsteigtos
         pagal kitos valstybės narės, kurioje ji turi registruotą buveinę, tačiau nevykdo jokios komercinės veiklos, filialą yra suderinamas
         su EB sutarties 52 ir 58 straipsniais, jeigu šis filialas steigiamas tam, kad bendrovė galėtų vykdyti visą savo veiklą valstybėje,
         kurioje būtų įsteigtas filialas, neįsteigiant bendrovės toje valstybėje ir taip išvengiant joje galiojančių bendrovių steigimo
         taisyklių, kurios yra griežtesnės minimalaus akcinio kapitalo apmokėjimo atžvilgiu, taikymo.

      15      Pirmiausia pažymėtina, kad Erhvervs- og Selskabsstyrelsen neneigia, jog akcinė bendrovė arba uždaroji akcinė bendrovė, turinti registruotą buveinę kitoje valstybėje narėje, gali vykdyti
         veiklą Danijoje per filialą. Todėl apskritai ji sutinka įregistruoti Danijoje bendrovės, kuri įsteigta pagal kitos valstybės
         narės įstatymus, filialą. Ji pridūrė, kad jei Centros būtų vykdžiusi veiklą Anglijoje ir Velse, ji būtų sutikusi įregistruoti jos filialą Danijoje.

      16      Danijos vyriausybės nuomone, Sutarties 52 straipsnis pagrindinei bylai netaikytinas, nes iškilusi situacija yra tiktai Danijos
         vidaus reikalas. Ponas ir ponia Bryde, Danijos piliečiai, įsteigė bendrovę Jungtinėje Karalystėje, kuri ten nevykdo jokios
         realios veiklos, turėdami vienintelį tikslą vykdyti veiklą Danijoje per filialą ir taip išvengti Danijos įstatymų, reglamentuojančių
         uždarųjų akcinių bendrovių steigimą, taikymo. Šiomis aplinkybėmis vienos valstybės narės piliečių įsteigimas bendrovės kitoje
         valstybėje narėje nesudaro Bendrijos teisės, būtent – įsisteigimo laisvės požiūriu svarbaus užsienio elemento.

      17      Šiuo klausimu reikėtų pažymėti, kad situacija, kai bendrovė, įsteigta pagal valstybės narės, kurioje yra jos registruota buveinė,
         įstatymus, nori įsteigti filialą kitoje valstybėje narėje, priklauso Bendrijos teisės taikymo sričiai. Šiuo požiūriu nesvarbu,
         kad bendrovė buvo įsteigta pirmojoje valstybėje narėje tik turėdama tikslą įsisteigti antrojoje valstybėje narėje, kurioje
         ji ketina vykdyti savo pagrindinę ar net visą ekonominę veiklą (žr. minėto sprendimo Segers 16 punktą).

      18      Aplinkybė, kad sutuoktiniai Bryde įsteigė bendrovę Centros Jungtinėje Karalystėje, siekdami išvengti Danijos įstatymų, reikalaujančių apmokėti minimalų akcinį kapitalą, taikymo, kuri
         nebuvo ginčijama nei rašytinėse pastabose, nei teismo posėdyje, taip pat nereiškia, kad šios Didžiosios Britanijos bendrovės
         filialo steigimui Danijoje netaikoma įsisteigimo laisvė pagal Sutarties 52 ir 58 straipsnius. Sutarties 52 ir 58 straipsnių
         taikymo klausimas skiriasi nuo klausimo, ar valstybė narė gali imtis priemonių, siekdama užkirsti kelią kai kurių savo piliečių
         bandymams išvengti šalies vidaus įstatymų taikymo piktnaudžiaujant Sutarties suteikiamomis galimybėmis.

      19      Kalbant apie klausimą, ar atsisakymas, kaip tvirtina sutuoktiniai Bryde, įregistruoti Danijoje jų bendrovės, įsteigtos pagal
         kitos valstybės narės, kurioje ji turi registruotą buveinę, įstatymus, filialą sudaro kliūtį įsisteigimo laisvei, primintina,
         kad Sutarties 52 straipsnio Bendrijos piliečiams suteikta įsisteigimo laisvė apima jų teisę imtis savarankiškai dirbančių
         asmenų veiklos bei ja verstis, taip pat steigti ir valdyti įmones tomis pačiomis sąlygomis, kurios įsisteigimo valstybės narės
         teisės aktuose yra nustatytos jos pačios subjektams. Be to, pagal Sutarties 58 straipsnį bendrovės, įsteigtos pagal valstybės
         narės teisę ir Bendrijoje turinčios savo registruotas buveines, centrinę administraciją ar pagrindinę verslo vietą, prilyginamos
         tos valstybės narės pilietybę turintiems fiziniams asmenims.

      20      Iš to tiesiogiai išplaukia, kad tokios bendrovės turi teisę vykdyti savo veiklą kitoje valstybėje narėje per atstovybę, filialą
         ar dukterinę bendrovę, naudojant jų registruotos buveinės, centrinės administracijos buvimo vietą arba pagrindinę verslo vietą,
         panašiai kaip fizinio asmens pilietybę, ryšiui su tos valstybės teisine sistema nustatyti (šiuo klausimu žr. sprendimo Segers 13 punktą; 1986 m. sausio 28 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, 270/83, Rink. p. 273, 18 punktą; 1993 m. liepos 13 d. Sprendimo Commerzbank, C‑330/91, Rink. p. I‑4017, 13 punktą ir 1998 m. liepos 16 d. Sprendimo ICI, C‑264/96, Rink. p. I‑4695, 20 punktą).

      21      Valstybės narės praktika, pagal kurią tam tikromis aplinkybėmis atsisakoma registruoti bendrovės, turinčios registruotą buveinę
         kitoje valstybėje narėje, filialą, trukdo bendrovėms, įsteigtoms pagal šios kitos valstybės narės įstatymus, pasinaudoti Sutarties
         52 ir 58 straipsniais joms suteikta įsisteigimo teise.

      22      Todėl tokia praktika neleidžia pasinaudoti šių nuostatų garantuojamomis laisvėmis.

      23      Tačiau Danijos valdžios institucijų nuomone, sutuoktiniai Bryde negali remtis šiomis nuostatomis, nes vienintelis jų numatomo
         bendrovės steigimo tikslas – apeiti nacionalinius įstatymus, reglamentuojančius uždarųjų akcinių bendrovių steigimą, ir todėl
         tai yra piktnaudžiavimas įsisteigimo teise. Tad Danijos Karalystė turi teisę imtis priemonių, kad užkirstų kelią tokiam piktnaudžiavimui,
         atsisakydama įregistruoti filialą.

      24      Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad valstybė narė turi teisę imtis priemonių, užkertančių kelią tam tikrų savo piliečių
         mėginimui, prisidengiant Sutarties teikiamomis teisėmis, apeiti nacionalinius įstatymus arba neleidžiančių piktybiškai ar
         apgaulės būdu pasinaudoti Bendrijos teisės nuostatomis (dėl laisvės teikti paslaugas žr. 1974 m. gruodžio 3 d. Sprendimo Van Binsbergen, 33/74, Rink. p. 1299, 13 punktą; 1993 m. vasario 3 d. Sprendimo Veronica Omroep Organisatie, C‑148/91 Rink. p. I‑487, 12 punktą ir 1994 m. spalio 5 d. Sprendimo TV 10, C‑23/93, Rink. p. I‑4795, 21 punktą; dėl įsisteigimo laisvės – 1979 m. vasario 7 d. Sprendimo Knoors, 115/78, Rink.  p. 399, 25 punktą ir 1990 m. spalio 3 d. Sprendimo Bouchoucha, C‑61/89, Rink. p. I‑3551, 14 punktą; dėl laisvo prekių judėjimo – 1985 m. sausio 10 d. Sprendimo Leclerc ir kt., 229/83, Rink. p. 1, 27 punktą; dėl socialinės apsaugos – 1996 m. gegužės 2 d. Sprendimo Paletta, C‑206/94, Rink. p. I‑2357, 24 punktą; dėl darbuotojų judėjimo laisvės – 1988 m. birželio 21 d. Sprendimo Lair, 39/86, Rink. p. 3161, 43 punktą; dėl bendros žemės ūkio politikos – 1993 m. kovo 3 d. Sprendimo General Milk Products, C‑8/92, Rink. p. I‑779, 21 punktą ir dėl bendrovių teisės – 1998 m. gegužės 12 d. Sprendimo Kefalas ir kt., C‑367/96, Rink. p. I‑2843, 20 punktą).

      25      Tačiau, nors tokiomis aplinkybėmis nacionaliniai teismai gali kiekvienu atskiru atveju, remdamiesi objektyviais įrodymais,
         atsižvelgti į atitinkamų asmenų piktnaudžiavimą ar sukčiavimą, siekdami prireikus neleisti jiems pasinaudoti Bendrijos teisės
         nuostatomis, kuriomis remiasi,  jie vis dėlto privalo vertinti tokį elgesį atsižvelgdami į tikslus, kurių siekiama šiomis
         nuostatomis (minėto sprendimo Paletta 25 punktas).

      26      Pažymėtina, kad pagrindinėje byloje nacionalinės teisės nuostatos, kurių taikymo suinteresuotieji asmenys stengėsi išvengti,
         yra normos, reglamentuojančios bendrovių steigimą, o ne normos, susijusios su tam tikros profesinės veiklos vykdymu. Tačiau
         Sutarties nuostatų dėl įsisteigimo laisvės tikslas – suteikti teisę bendrovėms, įsteigtoms pagal vienos valstybės narės įstatymus
         ir turinčioms registruotą buveinę, centrinę administraciją arba pagrindinę verslo vietą Bendrijoje, vykdyti veiklą kitose
         valstybėse narėse per atstovybę, filialą ar dukterinę bendrovę.

      27      Tokiomis aplinkybėmis faktas, kad valstybės narės pilietis, norintis įsteigti bendrovę, nusprendžia įsteigti ją valstybėje
         narėje, kurios bendrovių teisės normos jam atrodo mažiausiai suvaržančios, ir įsteigti filialus kitose valstybėse narėse,
         negali pats savaime būti laikomas piktnaudžiavimu įsisteigimo teise. Teisė įsteigti bendrovę pagal vienos valstybės narės
         teisę ir steigti filialus kitose valstybėse narėse bendrosios rinkos sąlygomis yra neatskiriama naudojimosi Sutarties garantuojama
         įsisteigimo laisve dalis.

      28      Atsižvelgiant į tai, faktas, kad bendrovių teisė yra dar nevisiškai suderinta Bendrijoje, neturi didelės reikšmės. Be to,
         Taryba visada turi galimybę, remdamasi įgaliojimais, kuriuos jai suteikia EB sutarties 54 straipsnio 3 dalies g punktas, užbaigti
         šį derinimą.

      29      Taip pat iš sprendimo Segers 16 punkto aišku, jog faktas, kad bendrovė nevykdo jokios veiklos valstybėje narėje, kurioje ji turi registruotą buveinę,
         o vykdo veiklą tik valstybėje narėje, kurioje įsteigtas jos filialas, yra nepakankamas pagrindas piktnaudžiavimui ar apgaulei
         įrodyti, kad pastarajai valstybei narei būtų suteikta teisė neleisti bendrovei pasinaudoti Bendrijos teisės normomis, susijusiomis
         su įsisteigimo teise.

      30      Tokiomis aplinkybėmis valstybės narės atsisakymas įregistruoti filialą bendrovės, įsteigtos pagal kitos valstybės narės, kurioje
         yra jos registruota buveinė, teisę, remiantis tuo, kad filialas steigiamas siekiant visą ūkinę veiklą vykdyti priimančioje
         valstybėje narėje ir pasinaudojus antriniu įsisteigimu būtų išvengta nacionalinių normų dėl minimalaus kapitalo turėjimo ir
         apmokėjimo taikymo, nėra suderinamas su Sutarties 52 ir 58 straipsniais, nes taip sudaroma kliūtis antrinio įsisteigimo laisvei,
         kurios apsaugą siekia garantuoti 52 ir 58 straipsniai.

      31      Galiausiai reikia apsvarstyti, ar nagrinėjama nacionalinė praktika galėtų būti pateisinama Danijos valdžios institucijų nurodytomis
         priežastimis.

      32      Remdamasi tiek Sutarties 56 straipsniu, tiek ir Teisingumo Teismo praktika dėl privalomų viešojo intereso reikalavimų, Erhvervs- og Selskabsstyrelsen įrodinėja, jog reikalavimu uždarosioms akcinėms bendrovėms turėti ir apmokėti minimalų akcinį kapitalą siekiama dviejų tikslų:
         pirma, sustiprinti tų bendrovių finansinį patikimumą, siekiant apsaugoti viešuosius kreditorius nuo rizikos, kad skolos jiems
         gali tapti nebeatgaunamos, nes, skirtingai nei privatūs kreditoriai, jie negali pasinaudoti tokių skolų grąžinimo užtikrinimo
         priemonėmis; antra, platesne prasme, apsaugoti visus viešuosius ir privačius kreditorius nuo tyčinio bankroto rizikos dėl
         bendrovių, kurių pradinis kapitalas yra nepakankamas, nemokumo.

      33      Erhvervs- og Selskabsstyrelsen priduria, kad šio dvigubo tikslo negalima pasiekti švelnesnėmis priemonėmis. Kitas būdas apsaugoti kreditorių interesus,
         būtent įvedant taisykles, leidžiančias tam tikromis sąlygomis taikyti akcininkų asmeninę atsakomybę, – būtų dar griežtesnis
         negu reikalavimas turėti ir apmokėti minimalų akcinį kapitalą.

      34      Pirmiausia reikėtų pastebėti, kad nurodytos priežastys nepatenka į Sutarties 56 straipsnio taikymo sritį. Antra, primintina,
         kad pagal Teisingumo Teismo praktiką nacionalinės priemonės, kurios gali trukdyti ar neskatinti naudotis Sutarties užtikrinamomis
         pagrindinėmis laisvėmis, privalo tenkinti keturias sąlygas: jos turi būti taikomos be diskriminacijos, būti pagrįstos privalomais
         viešojo intereso reikalavimais, būti tinkamos jomis siekiamo tikslo įgyvendinimui užtikrinti ir neviršyti to, kas būtina šiam
         tikslui pasiekti (žr. 1993 m. kovo 31 d. Sprendimo Kraus, C‑199/92, Rink. p. I‑1663, 32 punktą ir 1995 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Gebhard, C‑55/94, Rink. p. I‑4165, 37 punktą).

      35      Šios sąlygos pagrindinėje byloje nėra tenkinamos. Pirma, nagrinėjama praktika nepasiektų savo deklaruojamo tikslo apsaugoti
         kreditorius, nes jeigu svarstoma bendrovė vykdytų veiklą Jungtinėje Karalystėje, jos filialas būtų įregistruotas Danijoje,
         nors rizika Danijos kreditoriams būtų tokia pati.

      36      Kadangi pagrindinėje byloje nagrinėjama bendrovė laiko save bendrove, kuriai galioja Anglijos ir Velso, o ne Danijos teisė,
         jos kreditoriai žino, kad jai negalioja Danijos įstatymai dėl uždarųjų akcinių bendrovių steigimo ir jie gali pasinaudoti
         kai kuriomis juos ginančiomis Bendrijos teisės normomis, kaip antai 1978 m. liepos 25 d. Ketvirtoji Tarybos direktyva 78/660/EEB,
         grindžiama Sutarties 54 straipsnio 3 dalies g punktu, dėl tam tikrų tipų bendrovių metinių atskaitomybių (OL L 222, p. 11)
         ir 1989 m. gruodžio 21 d. Vienuoliktoji Tarybos direktyva 89/666/EEB dėl atskleidimo reikalavimų filialams, įsteigtiems valstybėse
         narėse tam tikrų tipų bendrovių, kurioms taikomi kitos valstybės įstatymai (OL L 395, p. 36).

      37      Be to, priešingai Danijos valdžios institucijų argumentams, galima būtų imtis priemonių, kurios yra mažiau suvaržančios arba
         kurios mažiau kenktų pagrindinėms laisvėms, pavyzdžiui, įstatymuose numatant galimybę viešiesiems kreditoriams pasinaudoti
         būtinomis garantijomis.

      38      Galiausiai faktas, kad valstybė narė negali atsisakyti įregistruoti filialą bendrovės, įsteigtos pagal kitos valstybės narės,
         kurioje ji turi registruotą buveinę, įstatymus, nekliudo pirmajai valstybei imtis visų būtinų priemonių, užkertančių kelią
         sukčiavimui arba baudžiančių už jį, tiek pačios bendrovės, prireikus bendradarbiaujant su valstybe nare, kurioje ji buvo įsteigta,
         tiek jos narių atžvilgiu, nustačius, kad įsteigdami bendrovę jie iš esmės siekia išvengti įsipareigojimų privatiems ar viešiesiems
         kreditoriams, įsisteigusiems suinteresuotosios valstybės narės teritorijoje. Bet kuriuo atveju kova su sukčiavimu negalima
         pateisinti praktikos, pagal kurią atsisakoma įregistruoti bendrovės, turinčios registruotą buveinę kitoje valstybėje narėje,
         filialą.

      39      Todėl į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Sutarties 52 ir 58 straipsniai draudžia valstybei narei atsisakyti įregistruoti
         filialą bendrovės, kuri įsteigta pagal kitos valstybės narės, kur ji turi registruotą buveinę, bet nevykdo ūkinės-komercinės
         veiklos, įstatymus, kai filialas steigiamas tam, kad ta bendrovė galėtų vykdyti visą savo veiklą valstybėje, kurioje norima
         įsteigti filialą, neįsteigiant bendrovės toje valstybėje ir taip išvengiant joje galiojančių bendrovių steigimo taisyklių,
         kurios yra griežtesnės minimalaus akcinio kapitalo apmokėjimo atžvilgiu, taikymo. Tačiau toks išaiškinimas neužkerta kelio
         suinteresuotosios  valstybės valdžios institucijoms imtis visų būtinų priemonių, užkertančių kelią sukčiavimui arba baudžiančių
         už jį, tiek pačios bendrovės, prireikus bendradarbiaujant su valstybe nare, kurioje ji buvo įsteigta, tiek jos narių atžvilgiu,
         nustačius, kad įsteigdami bendrovę jie iš esmės siekia išvengti įsipareigojimų privatiems ar viešiesiems kreditoriams, įsisteigusiems
         suinteresuotosios valstybės narės teritorijoje.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      40      Danijos, Prancūzijos, Nyderlandų, Švedijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybių bei Komisijos, kurios pateikė Teisingumo Teismui
         savo pastabas, išlaidos nėra atlygintinos. Kadangi šis procesas pagrindinės byloms šalims yra vienas iš etapų nacionalinio
         teismo nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas.

      Remdamasis šiais motyvais,
      TEISINGUMO TEISMAS,
      atsakydamas į Højesteret 1997 m. birželio 3 d. Nutartimi pateiktą klausimą, nusprendžia:

      EB Sutarties 52 ir 58 straipsniai draudžia valstybei narei atsisakyti įregistruoti filialą bendrovės, kuri įsteigta pagal
            kitos valstybės narės, kur ji turi registruotą buveinę, bet nevykdo ūkinės-komercinės veiklos, įstatymus, kai filialas steigiamas
            tam, kad ta bendrovė galėtų vykdyti visą savo veiklą valstybėje, kurioje norima įsteigti filialą, neįsteigiant bendrovės toje
            valstybėje ir taip išvengiant joje galiojančių bendrovių steigimo taisyklių, kurios yra griežtesnės minimalaus akcinio kapitalo
            apmokėjimo atžvilgiu, taikymo. Tačiau toks išaiškinimas neužkerta kelio suinteresuotosios valstybės valdžios institucijoms
            imtis visų būtinų priemonių, užkertančių kelią sukčiavimui arba baudžiančių už jį, tiek pačios bendrovės, prireikus bendradarbiaujant
            su valstybe nare, kurioje ji buvo įsteigta, tiek jos narių atžvilgiu, nustačius, kad įsteigdami bendrovę jie iš esmės siekia
            išvengti įsipareigojimų privatiems ar viešiesiems kreditoriams, įsisteigusiems suinteresuotosios valstybės narės teritorijoje.

               Rodríguez Iglesias

               Kapteyn

               Puissochet

               Hirsch

               Jann

               Mancini

               Moitinho de Almeida

               Gulmann

               Murray

               Edward

               Ragnemalm

               Sevón

               Wathelet

               Schintgen

               Ioannou

         Paskelbta 1999 m. kovo 9 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                     Pirmininkas

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Proceso kalba: danų.