title: 2017 m. liepos 26 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Čekijos Respublika prieš Europos Komisiją.#Apeliacinis skundas – Transportas – Direktyva 2010/40/ES – Kelių transporto intelektinių transporto sistemų diegimas – 7 straipsnis – Įgaliojimų suteikimas Europos Komisijai – Ribos – Deleguotasis reglamentas (ES) Nr. 885/2013 – Informavimo apie saugias sunkvežimių ir komercinių transporto priemonių stovėjimo vietas paslaugų teikimas – Deleguotasis reglamentas (ES) Nr. 886/2013 – Duomenys ir procedūros, skirtos naudotojams nemokamai su kelių sauga susijusiai minimaliai universaliai eismo informacijai teikti – SESV 290 straipsnis – Aiškus įgaliojimų delegavimo tikslų, turinio, taikymo srities ir trukmės apibrėžimas – Atitinkamos srities esminė nuostata – Kontrolės įstaigos įsteigimas.#Byla C-696/15 P.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2017 m. liepos 26 d. (
            *1
         )
      „Apeliacinis skundas – Transportas – Direktyva 2010/40/ES – Kelių transporto intelektinių transporto sistemų diegimas – 7 straipsnis – Įgaliojimų suteikimas Europos Komisijai – Ribos – Deleguotasis reglamentas (ES) Nr. 885/2013 – Informavimo apie saugias sunkvežimių ir komercinių transporto priemonių stovėjimo vietas paslaugų teikimas – Deleguotasis reglamentas (ES) Nr. 886/2013 – Duomenys ir procedūros, skirtos naudotojams nemokamai su kelių sauga susijusiai minimaliai universaliai eismo informacijai teikti – SESV 290 straipsnis – Aiškus įgaliojimų delegavimo tikslų, turinio, taikymo srities ir trukmės apibrėžimas – Atitinkamos srities esminė nuostata – Kontrolės įstaigos įsteigimas“
      Byloje C‑696/15 P
      dėl 2015 m. gruodžio 23 d. pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo

         Čekijos Respublika, atstovaujama M. Smolek, J. Vláčil, T. Müller ir J. Pavliš,
      apeliantė,
      dalyvaujant kitai proceso šaliai

         Europos Komisijai, atstovaujamai A. Bouchet, P. J. O. Van Nuffel, J. Hottiaux ir Z. Malůšková, nurodžiusiai adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
      atsakovei pirmojoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas T. von Danwitz (pranešėjas), teisėjai E. Juhász, C. Vajda, K. Jürimäe ir C. Lycourgos,
      generalinis advokatas H. Saugmandsgaard Øe,
      posėdžio sekretorius M. Aleksejev, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2016 m. spalio 19 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2016 m. gruodžio 21 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą

               1

               Savo apeliaciniu skundu Čekijos Respublika prašo Teisingumo Teismo panaikinti 2015 m. spalio 8 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Čekijos Respublika / Komisija (T‑659/13 ir T‑660/13, nepaskelbtas Rink., EU:T:2015:771, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo jis atmetė jos du ieškinius, kuriais, kiek tai susiję su byla T‑659/13, buvo prašoma panaikinti 2013 m. gegužės 15 d. Komisijos deleguotąjį reglamentą (ES) Nr. 885/2013, kuriuo papildomos Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2010/40 (ITS direktyva) nuostatos dėl informavimo apie saugias sunkvežimių ir komercinių transporto priemonių stovėjimo vietas paslaugų teikimo (OL L 247, 2013, p. 1), ir subsidiariai panaikinti Deleguotojo reglamento Nr. 885/2013 3 straipsnio 1 dalį, 8 straipsnį ir 9 straipsnio 1 dalies a punktą, o kiek tai susiję su byla T‑660/13, prašoma panaikinti 2013 m. gegužės 15 d. Komisijos deleguotąjį reglamentą (ES) Nr. 886/2013, kuriuo Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2010/40/ES papildoma nuostatomis dėl duomenų, kurių reikia, kad vartotojams, kai įmanoma, nemokamai galima būtų teikti su eismo sauga susijusią būtinąją universalią eismo informaciją, ir tos informacijos teikimo procedūrų (OL L 247, 2013, p. 6), ir subsidiariai panaikinti Deleguotojo reglamento Nr. 886/2013 5 straipsnio 1 dalį, 9 straipsnį ir 10 straipsnio 1 dalies a punktą.

         Teisinis pagrindas
      Direktyva 2010/40/ES

               2

               Iš 2010 m. liepos 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2010/40/ES dėl kelių transporto ir jo sąsajų su kitų rūšių transportu srities intelektinių transporto sistemų diegimo sistemos (OL L 207, 2010, p. 1) 1 straipsnio 1 ir 2 dalių matyti, kad joje nustatoma sistema, skirta intelektinių transporto sistemų (ITS) koordinuotam diegimui ir naudojimui Europos Sąjungoje paremti, visų pirma tarp valstybių narių, nustatomos šiuo tikslu būtinos bendrosios sąlygos ir numatomas specifikacijų parengimas siekiant imtis veiksmų jos 2 straipsnyje nurodytose prioritetinėse srityse ir atitinkamai parengti būtinas normas.

               3

               Šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje sukonkretinamos prioritetinės sritys siekiant parengti ir naudoti specifikacijas ir standartus.

               4

               Minėtos direktyvos 3 straipsnyje „Prioritetiniai veiksmai“ numatyta:
               „Prioritetinių sričių rengiant ir naudojant specifikacijas bei standartus, kaip nustatyta I priede, prioritetiniai veiksmai:
               <…>

                        c)

                        duomenys ir procedūros, skirtos naudotojams nemokamai teikti, kai įmanoma, su kelių sauga susijusiai minimaliai universaliai eismo informacijai;

                  <…>

                        e)

                        informavimo apie saugias sunkvežimių ir komercinių transporto priemonių stovėjimo vietas paslaugų teikimas;

                  <…>“

               5

               Tos pačios direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje ITS apibrėžiamos kaip sistemos, kuriose taikomos informacinės ir ryšių technologijos, kurios taikomos kelių transportui, įskaitant infrastruktūrą, transporto priemones ir naudotojus, ir eismo valdymui bei judumo valdymui, taip pat sąsajoms su kitų rūšių transportu.

               6

               Direktyvos 2010/40 4 straipsnio 17 punkte „specifikacija“ apibrėžiama kaip „privaloma priemonė, kuria nustatomos nuostatos, apimančios reikalavimus, procedūras ir kitas atitinkamas taisykles“.

               7

               Šios direktyvos 5 straipsnio „ITS diegimas“ 1 dalyje nustatyta:
               „Valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad diegiant ITS prietaikas ir paslaugas joms, laikantis II priede nustatytų principų, būtų taikomos Komisijos pagal 6 straipsnį patvirtintos specifikacijos. Tai neturi įtakos kiekvienos valstybės narės teisei spręsti dėl tokių prietaikų ir paslaugų įdiegimo jos teritorijoje. Dėl šios teisės nėra pažeidžiami bet kurie įstatymo galią turintys teisės aktai, priimti pagal 6 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą.“

               8

               Šios direktyvos 6 straipsnyje „Specifikacijos“ nustatyta:
               „1.   Pirmiausia Komisija priima specifikacijas, būtinas ITS diegimo ir operacinio naudojimo suderinamumui, sąveikai ir tęstinumui užtikrinti vykdant prioritetinius veiksmus.
               <…>
               4.   Atitinkamais atvejais ir priklausomai nuo specifikacijos srities į specifikaciją įtraukiama viena ar kelios šių rūšių nuostatos:

                        a)

                        funkcinės nuostatos, kurios apibūdina įvairių suinteresuotųjų subjektų vaidmenį ir informacijos srautą tarp jų;

                        b)

                        techninės nuostatos, kurios numato technines priemones funkcinėms nuostatoms įvykdyti;

                        c)

                        organizacinės nuostatos, kurios apibūdina įvairių suinteresuotųjų subjektų procedūrinius įsipareigojimus;

                        d)

                        paslaugų teikimo nuostatos, kurios apibūdina įvairius paslaugų lygius ir jų turinį, susijusį su ITS prietaikomis ir paslaugomis.

                  5.   Nepažeidžiant procedūrų pagal Direktyvą 98/34/EB, specifikacijose atitinkamais atvejais nustatomos sąlygos, kuriomis valstybės narės, pranešusios Komisijai, gali nustatyti papildomas ITS paslaugų teikimo taisykles visoje savo teritorijoje ar jos dalyje, jeigu tos taisyklės netrukdo sąveikai.
               6.   Atitinkamais atvejais specifikacijos grindžiamos 8 straipsnyje nurodytais standartais.
               Specifikacijose atitinkamais atvejais numatomas atitikties įvertinimas, laikantis Sprendimo Nr. 768/2008/EB.
               Specifikacijos turi atitikti II priede pateiktus principus.
               <…>“

               9

               Tos pačios direktyvos 7 straipsnio „Deleguoti [teisės] aktai“ 1 ir 2 dalyse numatyta:
               „1.   Komisija pagal Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 290 straipsnį gali priimti deleguotus teisės aktus, susijusius su specifikacijomis. Priimdama tokius deleguotus teisės aktus, Komisija veikia, laikydamasi atitinkamų šios direktyvos nuostatų, visų pirma 6 straipsnio ir II priedo.
               2.   Dėl kiekvieno prioritetinio veiksmo priimamas atskiras deleguotas teisės aktas.“

         Deleguotasis reglamentas Nr. 885/2013

               10

               Kaip nurodyta jo 1 straipsnyje, Deleguotuoju reglamentu Nr. 885/2013 „nustatomos specifikacijos, kurių reikia, kad būtų užtikrintas suderinamumas, sąveika ir tęstinumas Sąjungos lygmeniu diegiant ir naudojant informavimo apie saugias sunkvežimių ir komercinių transporto priemonių stovėjimo vietas paslaugas“ pagal Direktyvą 2010/40 ir „jis taikomas transeuropiniame kelių tinkle teikiamoms informavimo paslaugoms“.

               11

               Šio reglamento 3 straipsnyje, susijusiame su reikalavimais dėl informavimo paslaugų teikimo, nustatyta:
               „1.   Valstybės narės nurodo vietoves, kuriose dėl eismo ir saugumo sąlygų reikia įdiegti informavimo apie saugias stovėjimo aikšteles paslaugas.
               Jos taip pat nustato prioritetines zonas, kuriose bus teikiama dinaminė informacija.
               2.   Informavimo paslauga teikiama laikantis 4–7 straipsniuose nustatytų reikalavimų.“

               12

               Šio reglamento 8 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Valstybės narės paskiria nacionalinę įstaigą, kuri vertina, ar paslaugų teikėjai, stovėjimo aikštelių operatoriai ir kelių valdytojai laikosi 4–7 straipsniuose nustatytų reikalavimų. Ta įstaiga yra nešališka ir nuo jų nepriklausoma.
               Dvi arba daugiau valstybių narių gali paskirti bendrą šių reikalavimų laikymosi vertinimo jų teritorijose kompetentingą regioninę įstaigą.
               Apie paskirtąsias įstaigas valstybės narės praneša Komisijai.
               2.   Visi paslaugų teikėjai paskirtosioms įstaigoms pateikia deklaraciją, kurioje nurodo, kad laikosi 4–7 straipsniuose nustatytų reikalavimų.
               Deklaracijoje nurodoma tokia informacija:

                        a)

                        duomenys, kurie pagal 4 straipsnį surinkti apie saugias sunkvežimių ir komercinių transporto priemonių stovėjimo vietas, įskaitant informavimo paslaugos aprėpiamų stovėjimo vietų procentinę dalį;

                        b)

                        informavimo paslaugų teikimo naudotojams būdai;

                        c)

                        dinaminės informavimo apie saugias stovėjimo vietas paslaugų aprėptis;

                        d)

                        suteiktos informacijos kokybė ir prieinamumas, prieigos prie informacijos punktas ir informacijos teikimo formatas.

                  3.   Paskirtosios įstaigos atsitiktine tvarka patikrina tam tikro skaičiaus viešųjų ir privačiųjų stovėjimo aikštelių operatorių deklaracijų tikslumą ir paprašo pateikti atitikties 4–7 straipsniuose nustatytiems reikalavimams įrodymą.
               Paslaugos kokybė taip pat gali būti vertinama naudojant naudotojų pateiktus atsiliepimus.
               Paskirtosios įstaigos atitinkamoms nacionalinėms institucijoms kasmet pateikia pateiktų deklaracijų ir atsitiktine tvarka atliktų patikrinimų rezultatų ataskaitą.“

         Deleguotasis reglamentas Nr. 886/2013

               13

               Deleguotuoju reglamentu Nr. 886/2013, kaip nurodyta jo 1 straipsnyje, „nustatomos specifikacijos, būtinos suderinamumui, sąveikumui ir tęstinumui užtikrinti diegiant ir naudojant duomenis ir procedūras, kurių reikia, kad pagal Direktyvą 2010/40/ES Sąjungos lygiu vartotojams, kai įmanoma, nemokamai galima būtų teikti su eismo sauga susijusią būtinąją universalią eismo informaciją. Jis taikomas teikiant su eismo sauga susijusios būtinosios universalios eismo informacijos paslaugas transeuropiniame kelių tinkle“.

               14

               Šio reglamento 5 straipsnyje, kuriame reglamentuojamas informavimo paslaugos teikimas, nustatyta:
               „1.   Valstybės narės nustato transeuropinio kelių tinklo ruožus, kuriuose, atsižvelgiant į eismo ir saugos sąlygas, reikia diegti su eismo sauga susijusios būtinosios universalios eismo informacijos paslaugą.
               Apie šiuos kelių ruožus jos informuoja Komisiją.
               2.   Informacijos paslauga teikiama laikantis 6–8 straipsniuose nustatytų reikalavimų.“

               15

               Minėto reglamento 9 straipsnis suformuluotas taip:
               „1.   Valstybės narės paskiria nešališką ir nepriklausomą nacionalinę įstaigą, kuri vertina, ar viešieji ir privatūs kelių valdytojai, paslaugų teikėjai ir eismo informacijos transliuotojai laikosi 3–8 straipsniuose nustatytų reikalavimų. Dvi arba daugiau valstybių narių gali paskirti bendrą šių reikalavimų laikymosi vertinimo jų teritorijose kompetentingą įstaigą.
               Paskirtas nacionalines įstaigas valstybės narės praneša Komisijai.
               2.   Viešieji ir privatūs kelių valdytojai, paslaugų teikėjai ir eismo informacijos transliuotojai paskirtoms nacionalinėms įstaigoms pateikia savo identifikavimo duomenis, savo teikiamos informacijos paslaugos aprašą ir deklaraciją, kad laikomasi 3–8 straipsniuose nustatytų reikalavimų.
               Deklaracijoje, kai taikoma, turi būti šie elementai:

                        a)

                        su eismo sauga susijusios kategorijos, kurias apima informacijos paslauga, ir informacijos paslaugos teikimo aprėptis kelių tinkle;

                        b)

                        informacija apie savo su eismo sauga susijusių eismo duomenų prieigos punktą ir naudojimosi juo sąlygas;

                        c)

                        per savo prieigos punktą prieinamų su eismo sauga susijusių eismo duomenų formatas;

                        d)

                        teikiant paslaugą naudojamos informacijos sklaidos galutiniams naudotojams priemonės.

                  Viešieji ir privatūs kelių valdytojai, paslaugų teikėjai ir eismo informacijos transliuotojai po bet kokio savo paslaugų teikimo pakeitimo nedelsdami atnaujina savo atitikties deklaraciją.
               3.   Paskirtosios nacionalinės įstaigos atsitiktine tvarka patikrina tam tikro viešųjų ir privačių kelių valdytojų, paslaugų teikėjų ir eismo informacijos transliuotojų skaičiaus deklaracijų tikslumą ir paprašo pateikti atitikties 3–8 straipsniuose nustatytiems reikalavimams įrodymą.
               Paskirtosios nacionalinės įstaigos nacionalinėms institucijoms kasmet pateikia pateiktų deklaracijų ir atsitiktine tvarka atliktų patikrinimų rezultatų ataskaitą.“

         Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas

               16

               2013 m. gruodžio 12 d. Čekijos Respublika Bendrojo Teismo kanceliarijai pateikė du ieškinius dėl deleguotųjų reglamentų Nr. 885/2013 ir 886/2013 panaikinimo (toliau kartu – ginčijami reglamentai).

               17

               Grįsdama savo ieškinius Čekijos Respublika nurodo tris pagrindus, susijusius, pirma, su Direktyvos 2010/40 7 straipsnio 1 dalies, siejamos su šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalimi ir 6 straipsniu, pažeidimu tiek, kiek priimdama ginčijamus reglamentus Komisija viršijo šioje nuostatoje nustatytas įgaliojimų ribas, antra, su SESV 290 straipsnio pažeidimu tiek, kiek Komisija, priimdama ginčijamus reglamentus, viršijo savo įgaliojimus ne pagal teisėkūros procedūrą priimti šiame straipsnyje numatytus deleguojamuosius teisės aktus, ir, trečia, su ESS 13 straipsnio 2 dalies pažeidimu tiek, kiek priimdama ginčijamus reglamentus Komisija viršijo sutartimis suteiktus įgaliojimus.

               18

               Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas atmetė visus šiuos pagrindus, taigi ir abu ieškinius.

         Šalių reikalavimai Teisingumo Teisme

               19

               Visų pirma Čekijos Respublika Teisingumo Teismo prašo:

                        –

                        panaikinti skundžiamą sprendimą;

                        –

                        visiškai panaikinti ginčijamus reglamentus ir

                        –

                        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

               20

               Nepatenkinus šių reikalavimų Čekijos Respublika Teisingumo Teismo prašo:

                        –

                        panaikinti skundžiamą sprendimą;

                        –

                        panaikinti Reglamento Nr. 885/2013 3 straipsnio 1 dalį, 8 straipsnį ir 9 straipsnio 1 dalies a punktą ir Reglamento Nr. 886/2013 5 straipsnio 1 dalį, 9 straipsnį ir 10 straipsnio 1 dalies a punktą ir

                        –

                        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

               21

               Komisija Teisingumo Teismo prašo:

                        –

                        atmesti apeliacinį skundą ir

                        –

                        priteisti iš Čekijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.

         Dėl apeliacinio skundo
      Dėl pirmojo pagrindo
      Šalių argumentai

               22

               Pirmuoju pagrindu Čekijos Respublika tvirtina, kad Bendrasis Teismas, skundžiamo sprendimo 38–44 punktuose nuspręsdamas, kad ginčijamuose reglamentuose valstybėms narėms nėra nustatoma pareiga savo teritorijoje įdiegti ITS prietaikų ir paslaugų, pažeidė teisinio saugumo principą. Visų pirma šiuose reglamentuose yra įprastinė nuostata dėl visų jų nuostatų privalomumo ir jų tiesioginio taikymo visose valstybėse narėse. Be to, minėtų reglamentų motyvuojamosiose dalyse nurodyta, kad Komisija siekė nustatyti pareigą įdiegti ITS visose valstybėse narėse. Nuspręsdamas, kad ginčijami reglamentai turi būti siejami su Direktyva 2010/40, Bendrasis Teismas aiškino šiuos reglamentus priešingai teisės normoms. Dėl tokio požiūrio valstybės narės atsidūrė neaiškioje teisinėje padėtyje, kuri yra nepriimtina teisinio saugumo principo požiūriu.

               23

               Komisija mano, kad apeliacinio skundo pirmąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               24

               Apeliacinio skundo pirmuoju pagrindu Čekijos Respublika kaltina Bendrąjį Teismą nusprendus, kad ginčijamuose reglamentuose valstybėms narėms nėra nustatoma pareiga savo teritorijoje įdiegti ITS prietaikų ir paslaugų.

               25

               Šiuo klausimu iš karto reikia pažymėti, kad, priešingai, nei teigia Čekijos Respublika, šiuose reglamentuose nėra jokios nuostatos, numatančios aiškią pareigą valstybėms narėms savo teritorijoje įdiegti ITS prietaikų ir paslaugų.

               26

               Konkrečiai kalbant, tokia aiški pareiga neišplaukia nė iš vieno reglamento standartinių nuostatų, įtvirtintų jų teksto pabaigoje, pagal kurias jų tekstas privalomas visas ir tiesiogiai taikomas visose valstybėse narėse. Iš tiesų šiomis standartinėmis nuostatomis, kurios atitinka SESV 288 straipsnio antros pastraipos antrą sakinį, tik paskelbiama, kad ginčijamų reglamentų turinys yra privalomas visose valstybėse narėse, kaip matyti iš kitų šių reglamentų nuostatų, tačiau nepatikslinama, ar šis teksto turinys apima pareigą įdiegti ITS prietaikų ir paslaugų.

               27

               Dėl kitų šių reglamentų nuostatų Čekijos Respublika neteigia, kad juose numatyta aiški pareiga valstybėms narėms savo teritorijoje įdiegti ITS prietaikų ir paslaugų, ir bet kuriuo atveju taip nėra. Konkrečiai kalbant, Deleguotojo reglamento Nr. 885/2013 3 straipsnio 1 dalyje ir Reglamento Nr. 886/2013 5 straipsnio 1 dalyje šiuo klausimu nenustatyta jokia aiški pareiga.

               28

               Nesant aiškios pareigos, išplaukiančios iš tų pačių ginčijamų reglamentų formuluočių, pagal kurią visos valstybės narės privalo savo teritorijoje įdiegti ITS prietaikų ir paslaugų, Čekijos Respublikos argumentai, kad šių reglamentų aiškinimas atsižvelgiant į Direktyvą 2010/40, kuria rėmėsi Bendrasis Teismas, prieštarauja teisės normoms, negali būti priimti.

               29

               Atvirkščiai, svarbu pažymėti, kad, kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 27 ir 28 punktuose, kiekvieno iš minėtų reglamentų 1 straipsnyje numatyta, kad juo nustatomos reikalingos specifikacijos „pagal Direktyvą 2010/40“. Taigi, šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje valstybėms narėms nustatyta pareiga imtis priemonių, būtinų užtikrinti, kad būtų taikomos Komisijos patvirtintos specifikacijos „diegiant “ ITS prietaikas ir paslaugas, pažymint, kad tai „neturi įtakos kiekvienos valstybės narės teisei spręsti dėl tokių ITS prietaikų ir paslaugų įdiegimo jos teritorijoje“.

               30

               Taigi, iš kiekvieno ginčijamo reglamento 1 straipsnyje pateiktos nuorodos į Direktyvą 2010/40 aiškiai matyti, kad pastarieji neįpareigoja valstybių narių savo teritorijoje įdiegti ITS prietaikų ir paslaugų, o tik įpareigoja imtis reikiamų priemonių, kad diegiant ITS prietaikas ir paslaugas būtų taikomos minėtuose reglamentuose nurodytos specifikacijos.

               31

               Čekijos Respublikos argumentas, kad ginčijamuose reglamentuose pateiktuose atitinkamuose motyvuose aiškiai nurodytas Komisijos ketinimas visas valstybes nares įpareigoti įdiegti ITS prietaikų ir paslaugų, taip pat negali būti priimtas.

               32

               Iš tiesų, kaip teigia generalinis advokatas išvados 31 ir 32 punktuose, toks tikslas neišplaukia iš šių motyvuojamųjų dalių. Nors iš jų matyti, kad Komisija pirmenybę teikia privalomam ITS prietaikų ir paslaugų įdiegimui visose valstybėse narėse, jos neleidžia daryti išvados, kad ginčijamais reglamentais siekiama įgyvendinti tokį scenarijų.

               33

               Kiek tai susiję su Čekijos Respublikos argumentu, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nes skundžiamo sprendimo 40 punkte aiškino ginčijamus reglamentus atsižvelgdamas į Direktyvą 2010/40, pažymėtina, jog pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją antrinės Sąjungos teisės aktai, kiek įmanoma, turi būti aiškinami pagal pagrindinį teisės aktą (šiuo klausimu žr. 2012 m. liepos 19 d. Sprendimo Pie Optiek, C‑376/11, EU:C:2012:502, 34 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Taigi, kaip matyti iš šio sprendimo 27–29 punktų, tai, kaip Bendrasis Teismas aiškina ginčijamus reglamentus, atitinka tiek jų pačių tekstą, tiek Direktyvą 2010/40.

               34

               Taigi Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 42 ir 43 punktuose teisingai nusprendė, kad Deleguotojo reglamento Nr. 885/2013 3 straipsnio 1 dalyje ir Deleguotojo reglamento Nr. 886/2013 5 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos taip, kad šiuose straipsniuose numatytos pareigos nurodyti kelių tinklo zonas arba ruožus siekiant įdiegti ITS prietaikų ir paslaugų, taikomos tik tuomet, jeigu valstybė narė yra nusprendusi jas įdiegti.

               35

               Taigi pirmasis pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.

         Dėl antrojo pagrindo
      Šalių argumentai

               36

               Apeliacinio skundo antruoju pagrindu Čekijos Respublika kaltina Bendrąjį Teismą pažeidus SESV 290 straipsnį, kai jis padarė išvadą – konkrečiai skundžiamo sprendimo 58–63 punktuose, – kad Komisija neperžengė Direktyvos 2010/40 7 straipsnyje nustatyto įgaliojimų delegavimo ribų, kai įpareigojo valstybes nares įsteigti kontrolės įstaigą, kuri numatyta Deleguotojo reglamento Nr. 885/2013 8 straipsnio 1 dalyje ir atitinkamai Deleguotojo reglamento Nr. 886/2013 9 straipsnio 1 dalyje, nes šiose nuostatose numatyta, jog valstybės narės paskiria nacionalinę įstaigą, kuri vertina, ar skirtingi operatoriai laikosi šiuose reglamentuose nustatytų reikalavimų (toliau – kontrolės įstaiga).

               37

               Šiuo klausimu Bendrasis Teismas klaidingai manė, kad nebuvo būtina, jog pagrindinis aktas aiškiai apibrėžtų Komisijos įgaliojimų turinį ir taikymo sritį. Pakanka, kad Komisija, turėdama diskreciją, nustatytų, kad kontrolės įstaigos įsteigimas yra būtinas siekiant pagrindinio akto tikslų. Čekijos Respublikos teigimu, Direktyvos 2010/40 7 straipsnyje nurodyto įgaliojimų delegavimo turinį ir taikymo sritį apibrėžia nuostatos, kurios aiškiai išvardytos šios direktyvos 6 straipsnio 4 dalyje. Tokios nuostatos nesuteikia teisės įsteigti kontrolės įstaigą.

               38

               Komisija atsikerta, kad SESV 290 straipsnis suteikia Sąjungos teisės aktų leidėjui laisvę apibrėžti – bendrai arba, atvirkščiai, išsamiai – įgaliojimų delegavimo turinį, ir vienintelis apribojimas yra tas, kad jis negali būti susijęs su pagrindinio akto esminėmis nuostatomis.

               39

               Kiek tai susiję su Direktyvoje 2010/40 numatytu įgaliojimų delegavimu, jos 7 straipsniu Komisija įgaliojama priimti „specifikacijas“ laikydamasi atitinkamų šios direktyvos, atsižvelgiant į ją visą, nuostatų, visų pirma, bet ne tik 6 straipsnio ir II priedo. Taigi, jos 6 straipsnio 4 dalyje tik neišsamiai išvardijamos nuostatų, kurios gali būti nurodytos tokioje specifikacijoje, rūšys. Bet kuriuo atveju minėtos direktyvos 6 straipsnio 4 dalies c punkte tarp nuostatų rūšių, kurios gali būti nustatytos specifikacijoje, aiškiai nurodytos „organizacinės nuostatos“, o tai savaime pateisina Komisijos teisę įpareigoti valstybes nares įsteigti aptariamą kontrolės įstaigą.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               40

               Apeliacinio skundo antruoju pagrindu Čekijos Respublika iš esmės teigia, kad Bendrasis Teismas pažeidė SESV 290 straipsnio 1 dalies antros pastraipos pirmą sakinį, kai Direktyvos 2010/40 7 straipsnyje nustatytą įgaliojimų delegavimą aiškino kaip leidžiantį Komisijai įpareigoti valstybes nares įsteigti kontrolės įstaigą.

               41

               Kaip Bendrasis Teismas pažymėjo skundžiamo sprendimo 51 punkte, Direktyvos 2010/40 7 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad Komisija pagal SESV 290 straipsnį gali priimti deleguotuosius teisės aktus, „susijusius su specifikacijomis“, „laikydamasi atitinkamų šios direktyvos nuostatų, visų pirma 6 straipsnio ir II priedo“.

               42

               Šios direktyvos 4 straipsnio 17 punkte sąvoka „specifikacija“ apibrėžta kaip „privaloma priemonė, kuria nustatomos nuostatos, apimančios reikalavimus, procedūras ir kitas atitinkamas taisykles“.

               43

               Šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad Komisija priima specifikacijas, būtinas ITS diegimo ir operacinio naudojimo suderinamumui, sąveikai ir tęstinumui užtikrinti vykdant prioritetinius veiksmus.

               44

               Skundžiamo sprendimo 58–62 punktuose Bendrasis Teismas Direktyvos 2010/40 7 straipsnio 1 dalyje nustatytą įgaliojimų delegavimą aiškino taip, kad juo leidžiama Komisijai priimti specifikacijas „laikantis visų Direktyvos 2010/40 nuostatų, o ne tik jos 6 straipsnio“. Pasirėmęs Direktyvos 4 straipsnio 17 dalimi, 5 straipsnio 1 dalimi, 6 straipsnio 4 dalies c punktu ir 6 straipsniu, Bendrasis Teismas šio sprendimo 62 punkte padarė išvadą, kad šiuo įgaliojimų delegavimu Komisijai suteikiama teisė nustatyti kontrolės mechanizmą „laikantis visų Direktyvos 2010/40 nuostatų, visų pirma jos 6 straipsnio 1 dalyje ir II priede nustatytų tikslų“.

               45

               Šio sprendimo 63 punkte Bendrasis Teismas šiuo klausimu patikslino, jog „pakanka to, kad Komisija, turėdama diskreciją, nusprendė, kad tokios įstaigos paskyrimas buvo reikalingas siekiant užtikrinti suderinamumą, sąveikumą ir tęstinumą [diegiant ITS]“.

               46

               Šiame vertinime padaryta teisės klaida.

               47

               Nors pagal Direktyvos 2010/40 7 straipsnį Komisija privalėjo priimti specifikacijas siekdama laikytis ne tik šios direktyvos 6 straipsnio, bet ir jos visų kitų atitinkamų nuostatų, vis dėlto pagal SESV 290 straipsnį jos minėtame 7 straipsnyje nustatytas įgaliojimų delegavimas negali būti aiškinamas kaip leidžiantis Komisijai viršyti tai, kas nustatyta šios direktyvos 6 straipsnyje, kurio 1 dalyje aiškiai apibrėžiamas ne tik specifikacijų tikslas, bet ir jų turinys ir taikymo sritis, o jo 4 dalyje aiškiai nustatomos priemonės, kurios gali būti jų objektas.

               48

               Iš tiesų SESV 290 straipsnio 1 dalies antros pastraipos pirmame sakinyje nustatyta, kad įgaliojimų delegavimo tikslai, turinys, taikymo sritis ir trukmė aiškiai apibrėžiami įstatymo galią turinčiuose teisės aktuose.

               49

               Dėl šio reikalavimo Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, kad jis reiškia, jog suteikiami deleguotieji įgaliojimai priimti taisykles, kurios būtų įtrauktos į teisės normų sistemą, apibrėžtą pagal teisėkūros procedūrą priimtu pagrindiniu aktu (2014 m. kovo 18 d. Sprendimo Komisija / Parlamentas ir Taryba, C‑427/12, EU:C:2014:170, 38 punktas; 2015 m. liepos 16 d. Sprendimo Komisija / Parlamentas ir Taryba, C‑88/14, EU:C:2015:499, 29 punktas ir 2016 m. kovo 17 d. Sprendimo Parlamentas / Komisija, C‑286/14, EU:C:2016:183, 30 punktas). Pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją visų pirma reikalaujama, kad suteikti įgaliojimai būtų pakankamai aiškiai apibrėžti, o tai reiškia, kad turi būti aiškiai nustatytos šių įgaliojimų ribos, ir Komisijos naudojimąsi jais būtų galima griežtai kontroliuoti remiantis Sąjungos teisės aktų leidėjo nustatytais objektyviais kriterijais (šiuo klausimu žr. 1988 m. liepos 5 d. Sprendimo Central‑Import Münster, 291/86, EU:C:1988:361, 13 punktą; 2005 m. liepos 12 d. Sprendimo Alliance for Natural Health ir kt., C‑154/04 ir C‑155/04, EU:C:2005:449, 90 punktą).

               50

               Šiomis aplinkybėmis reikia iš karto atmesti tokį Komisijos SESV 290 straipsnio aiškinimą, pagal kurį vienintelis apribojimas, kuris taikomas Sąjungos teisės aktų leidėjui organizuojant įgaliojimų delegavimą, yra draudimas deleguoti teisę priimti atitinkamos srities esmines nuostatas.

               51

               Toks aiškinimas neatitinka šios nuostatos teksto ir esmės. Iš tiesų įgaliojimų delegavimas remiantis minėta nuostata suteikia Komisijai teisę vykdyti Sąjungos teisės aktų leidėjo funkcijas, nes ši nuostata jai leidžia papildyti arba pakeisti neesmines pagal teisėkūros procedūrą priimto teisės akto nuostatas. Šiuo klausimu SESV 290 straipsnio 1 dalies antros pastraipos pirmame sakinyje nustatytu reikalavimu konkrečiai siekiama užtikrinti, kad tokia teisė išplaukia iš teisės aktų leidėjo sprendimo ir kad Komisijai ja naudojantis laikomasi sistemos, kurią pagrindiniame akte nustatė pats minėtas teisės aktų leidėjas. Šiuo tikslu aktų leidėjas, laikydamasis šios nuostatos, privalo numatyti jame nurodytų Komisijos įgaliojimų ribas, t. y. tikslus, turinį, taikymo sritį ir trukmę.

               52

               Iš tiesų, kaip teigia Komisija, pagal SESV 290 straipsnio 1 dalies antros pastraipos pirmą sakinį Sąjungos teisės aktų leidėjui leidžiama deleguoti Komisijai vertinimo diskreciją jo deleguojamiems įgaliojimams įgyvendinti, kuri, atsižvelgiant į atitinkamos srities ypatumus, gali būti didesnė ar mažesnė. Vis dėlto įgaliojimų delegavimas, kaip tai suprantama pagal SESV 290 straipsnį (ir bet kokia vertinimo diskrecija, kuri jame gali būti nustatyta), turi neviršyti pagrindiniame akte nustatytų ribų (šiuo klausimu žr. 2017 m. gegužės 11 d. Sprendimo Dyson / Komisija, C‑44/16 P, EU:C:2017:357, 53 punktą).

               53

               Tokį SESV 290 straipsnio aiškinimą, be to, patvirtina 2011 m. birželio 24 d. Komisijos tarnybų gairių dėl deleguotųjų aktų (SEC(2011) 855), kurios, nors ir nėra privalomos Teisingumo Teismui, gali būti naudingas įkvėpimo šaltinis, 52 punktas (2016 m. kovo 17 d. Sprendimo Parlamentas / Komisija, C‑286/14, EU:C:2016:183, 43 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Iš tiesų Komisija jose nurodo, kad „teisės aktų leidėjas turi aiškiai ir tiksliai apibūdinti įgaliojimus, kuriuos jis nori deleguoti Komisijai“, kad „negalima pateikti neaiškių formuluočių“ ir kad „įgaliojimai neturi būti deleguojami Komisijai paprasčiausiai parengiant neišsamų priemonių, kurių gali būti imtasi, sąrašą“.

               54

               Šiomis aplinkybėmis SESV 290 straipsnio 1 dalies antros pastraipos pirmas sakinys nesuteikia Sąjungos teismui teisės šia nuostata pateisinti reikalaujamų ribų, kurias turi nustatyti pats teisės aktų leidėjas ir kurios yra privalomos Komisijai naudojantis įgaliojimų delegavimo teise, nebuvimo.

               55

               Taigi, šiuo atveju užuot laikęsis teisės akto nustatytų reikalavimų, kaip reikalaujama pagal minėtą nuostatą, Bendrasis Teismas išaiškino Direktyvos 2010/40 7 straipsnyje numatytą įgaliojimų delegavimą atsižvelgdamas tik į įgaliojimų tikslus, tačiau neužtikrino, kad jų delegavimo turinys ir taikymo sritis taip pat būtų apibrėžti, ir paliko tai Komisijos diskrecijai.

               56

               Vis dėlto primintina, kad tais atvejais, kai Bendrojo Teismo sprendimo motyvais pažeidžiama Sąjungos teisė, tačiau šio sprendimo rezoliucinė dalis pasirodo pagrįsta kitais teisiniais motyvais, dėl tokio pažeidimo šis sprendimas neturi būti panaikintas, tačiau reikia pakeisti jo motyvus (šiuo klausimu žr.2013 m. liepos 18 d. Sprendimo Komisija ir kt. / Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 150 punktą ir 2015 m. kovo 5 d. Sprendimo Komisija ir kt. / Versalis ir kt., C‑93/13 P ir C‑123/13 P, EU:C:2015:150, 102 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).

               57

               Taip yra nagrinėjamu atveju.

               58

               Kaip teigia generalinis advokatas savo išvados 59 ir 65 punktuose, Direktyvos 2010/40 7 straipsnio 1 dalis, siejama su šios direktyvos 6 straipsnio 4 dalies c punktu, suteikia Komisijai pakankamą pagrindą įsteigti kontrolės įstaigą.

               59

               Iš tiesų, kaip išplaukia iš šio sprendimo 47 punkto, šios direktyvos 6 straipsnyje aiškiai apibrėžiamas ne tik specifikacijų, kurias gali priimti Komisija, tikslas, bet ir jų turinys bei taikymo sritis. Pagal šio straipsnio 4 dalies c punktą atitinkamais atvejais, priklausomai nuo specifikacijos srities, į specifikaciją įtraukiamos „organizacinės nuostatos, kurios apibūdina įvairių suinteresuotųjų subjektų procedūrinius įsipareigojimus“.

               60

               Taigi, reikia patikrinti, ar Deleguotojo reglamento Nr. 885/2013 8 straipsnis ir Deleguotojo reglamento Nr. 886/2013 9 straipsnis yra organizacinės nuostatos, kurios apibūdina įvairių suinteresuotųjų subjektų procedūrinius įsipareigojimus.

               61

               Iš tiesų, kaip Bendrasis Teismas nurodė skundžiamo sprendimo 57 ir 64 punktuose, iš šių straipsnių matyti, kad kontrolės įstaigos funkcija yra vertinti, kaip skirtingi atitinkami operatoriai laikosi ginčijamuose reglamentuose nustatytų specifikacijų. Šiuo tikslu pagal minėtus straipsnius reikalaujama, kad ši kontrolės įstaiga būtų nepriklausoma ir nešališka. Be to, juose atitinkami operatoriai įpareigojami minėtai įstaigai pateikti savo identifikacinius duomenis, savo teikiamos informacijos paslaugos aprašą ir deklaraciją, kad laikomasi nustatytų reikalavimų. Galiausiai šiuose straipsniuose taip pat numatyta, kad kontrolės įstaiga atsitiktine tvarka patikrina tam tikro operatorių skaičiaus deklaracijų tikslumą ir atitinkamoms nacionalinėms institucijoms kasmet pateikia pateiktų deklaracijų ir atsitiktine tvarka atliktų patikrinimų rezultatų ataskaitą.

               62

               Taigi, viena vertus, Deleguotojo reglamento Nr. 885/2013 8 straipsnis ir Deleguotojo reglamento Nr. 886/2013 9 straipsnis yra „organizacinio“ pobūdžio, nes juose numatyta įsteigti kontrolės įstaigą ir organizuoti jos veiklą, o jos funkcija būtų įvertinti, kaip skirtingi operatoriai laikosi ginčijamuosiuose reglamentuose nustatytų specifikacijų; juose taip pat reikalaujama, kad ši kontrolės įstaiga būtų nepriklausoma ir nešališka.

               63

               Kita vertus, minėtos nuostatos „apibūdina įvairių suinteresuotųjų subjektų procedūrinius įsipareigojimus“, kadangi jomis atitinkami operatoriai įpareigojami minėtai įstaigai pateikti savo identifikacinius duomenis, savo teikiamos informacijos paslaugos aprašą ir deklaraciją, kad laikomasi nustatytų reikalavimų.

               64

               Šios Direktyvos 2010/40 6 straipsnio 4 dalies c punkto aiškinimo nepaneigia Čekijos Respublikos argumentas, kad Direktyvos 2010/40 5 straipsnio 1 dalis leidžia pasirinkti priemones, kurios būtų įgyvendinamos siekiant garantuoti ITS prietaikų taikymą ir paslaugų teikimą valstybėse narėse.

               65

               Iš tiesų minėto 5 straipsnio 1 dalyje valstybės narės yra tik įpareigojamos imtis priemonių, būtinų užtikrinti, kad ITS prietaikoms ir paslaugoms būtų taikomos Komisijos patvirtintos specifikacijos. Taigi ši nuostata neturi įtakos šių specifikacijų turiniui.

               66

               Kadangi skundžiamo sprendimo rezoliucinė dalis yra pagrįsta, antrąjį pagrindą reikia atmesti.

         Dėl trečiojo pagrindo
      Šalių argumentai

               67

               Trečiojo pagrindo pirmoje dalyje Čekijos Respublika teigia, kad Bendrasis Teismas iškraipė savo pirmoje instancijoje nurodytus argumentus, kai skundžiamo sprendimo 39 punkte konstatavo, jog ji su Komisija sutarė, jog ginčijami reglamentai netaikomi, jeigu valstybė narė savo teritorijoje nėra nusprendusi įdiegti ITS prietaikų ir paslaugų.

               68

               Šio pagrindo antroje dalyje Čekijos Respublika kaltina Bendrąjį Teismą ignoravus jos argumentą, kad Komisijos ketinimas nustatyti pareigą visoms valstybėms narėms įdiegti ITS prietaikų ir paslaugų aiškiai išplaukia iš ginčijamų reglamentų atitinkamų motyvuojamųjų dalių.

               69

               Galiausiai minėto pagrindo trečia dalis yra susijusi su tuo, kad Bendrasis Teismas klydo atmesdamas jos argumentą, jog kontrolės įstaiga susijusi su atitinkamos srities esminėmis nuostatomis, kurios negali būti įgaliojimų delegavimo objektas.

               70

               Komisija ginčija šiuos argumentus.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               71

               Kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 85 punkte, trečiojo pagrindo pirma dalis grindžiama klaidingu skundžiamo sprendimo 39 punkto pirmo sakinio aiškinimu. Iš tiesų, priešingai, nei teigia Čekijos Respublika, Bendrasis Teismas nustatė šalių susitarimą ne dėl pačių ginčijamų reglamentų aiškinimo, o tik dėl Direktyvos 2010/40 aiškinimo.

               72

               Dėl apeliacinio skundo trečiojo pagrindo antros dalies, kuria Čekijos Respublika iš esmės teigia, jog Bendrasis Teismas aiškiai neatsakė į jos argumentus, susijusius su atitinkamais ginčijamų reglamentų motyvais, reikia priminti, kad remiantis suformuota Teisingumo Teismo jurisprudencija pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 36 straipsnį ir 53 straipsnio pirmą pastraipą Bendrajam Teismui tenkanti pareiga motyvuoti savo sprendimus neįpareigoja šio teismo nuosekliai pateikti detalaus atsakymo į kiekvieną bylos šalių pateiktą argumentą. Taigi motyvavimas gali būti numanomas su sąlyga, kad iš jo suinteresuotiesiems asmenims aišku, kodėl buvo imtasi nagrinėjamų priemonių, o Teisingumo Teismui juo suteikiama pakankamai informacijos, kad jis galėtų vykdyti teisminę kontrolę (2011 m. kovo 29 d. Sprendimo ArcelorMittal Luxembourg / Komisija ir Komisija / ArcelorMittal Luxembourg ir kt., C‑201/09 P ir C‑216/09 P, EU:C:2011:190, 78 punktas ir 2016 m. kovo 8 d. Sprendimo Graikija / Komisija, C‑431/14 P, EU:C:2016:145, 38 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

               73

               Taigi, kaip teigia generalinis advokatas išvados 89 punkte, Bendrojo Teismo skundžiamo sprendimo 35–44 punktuose nurodyti argumentai yra aiškūs ir suprantami ir leidžia tiek Čekijos Respublikai žinoti priežastis, dėl kurių Bendrasis Teismas atmetė nurodytą pagrindą, tiek Teisingumo Teismui turėti pakankamai informacijos, kad galėtų vykdyti jam priklausančią teisminę kontrolę. Darytina išvada, kad skundžiamas sprendimas šiuo klausimu yra pakankamai motyvuotas.

               74

               Trečiojo pagrindo trečioje dalyje Čekijos Respublika kritikuoja Bendrąjį Teismą atmetus jos argumentą, kad kontrolės įstaiga yra susijusi su „esmine nuostata“, kaip tai suprantama pagal SESV 290 straipsnį, ir negali būti įgaliojimų delegavimo objektas.

               75

               Šiuo klausimu primintina, kad pagal SESV 290 straipsnio 1 dalies antros pastraipos antrą sakinį esminės atitinkamos srities nuostatos nustatomos tik pagal teisėkūros procedūrą priimtame akte, todėl negali būti įgaliojimų delegavimo objektas.

               76

               Šis draudimas deleguoti įgaliojimus, susijusius su atitinkamos srities esminėmis nuostatomis, be to, atitinka Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją (šiuo klausimu žr. 1970 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Köster, Berodt & Co., 25/70, EU:C:1970:115, 6 punktą ir 2012 m. rugsėjo 5 d. Sprendimo Parlamentas / Taryba, C‑355/10, EU:C:2012:516, 64 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).

               77

               Pagal šią jurisprudenciją atsakymas į klausimą, kokios tam tikros srities nuostatos turi būti laikomos esminėmis, nepriklauso vien nuo Sąjungos teisės aktų leidėjo vertinimo, bet, priešingai, turi būti pagrįstas objektyviais įrodymais, kuriuos galėtų patikrinti teismas. Šiuo klausimu būtina atsižvelgti į atitinkamos srities charakteristikas ir ypatybes (2012 m. rugsėjo 5 d. Sprendimo Parlamentas / Taryba, C‑355/10, EU:C:2012:516, 67 ir 68 punktai ir 2016 m. birželio 22 d. Sprendimo DK Recycling und Roheisen / Komisija, C‑540/14 P, EU:C:2016:469, 48 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

               78

               Nuostata laikoma esmine, kaip tai suprantama pagal SESV 290 straipsnio 1 dalies antros pastraipos antrą sakinį, pirmiausia tuomet, kai siekiant ją priimti reikalingi politiniai sprendimai, priskirtini paties Sąjungos teisės aktų leidėjo atsakomybei, nes tai reikalauja palyginti skirtingus interesus, remiantis įvairiapusiu vertinimu, arba ji leidžia taip smarkiai kištis į pagrindines atitinkamų asmenų teises, kad būtinas Sąjungos teisės aktų leidėjo įsikišimas (šiuo klausimu žr. 2012 m. rugsėjo 5 d. Sprendimo Parlamentas / Taryba, C‑355/10, EU:C:2012:516, 65, 76 ir 77 punktus).

               79

               Šiuo atveju Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 72 punkte atmetė Čekijos Respublikos argumentą, kad kontrolės įstaigos įsteigimas yra susijęs su atitinkamos srities esmine nuostata, kuri negali būti įgaliojimų delegavimo objektas, ir padarė išvadą, jog šiuo klausimu pakako konstatuoti, jog Komisija neviršijo jai Direktyva 2010/40 suteiktų įgaliojimų.

               80

               Toks vertinimas yra teisiškai klaidingas.

               81

               Iš tiesų SESV 290 straipsnio 1 dalies antros pastraipos antru sakiniu, kuriame aiškiai nurodyta, kad atitinkamos srities nuostatos gali būti nustatytos tik pagal teisėkūros procedūrą priimtame teisės akte ir todėl negali būti delegavimo objektas, apribojama Sąjungos teisės akto leidėjo laisvė įgaliojimų delegavimo srityje. Šia nuostata iš tiesų siekiama, kad teisė priimti su tokiomis nuostatomis susijusius sprendimus būtų suteikta tik minėtam teisės aktų leidėjui.

               82

               Taigi skundžiamajame sprendime Bendrasis Teismas neišnagrinėjo, ar kontrolės įstaigos įsteigimas yra susijęs su esmine nuostata, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, tačiau neatmetė galimybės, kad taip galėjo būti. Skundo antrasis pagrindas grindžiamas tuo, kad Bendrasis Teismas klaidingai aiškino Komisijai pagal Direktyvos 2010/40 7 straipsnį suteiktų įgaliojimų apimtį.

               83

               Taip Bendrasis Teismas pažeidė SESV 290 straipsnio 1 dalies antros pastraipos antrą sakinį. Iš tiesų, priešingai, nei nustatyta šioje nuostatoje, Bendrasis Teismas neužtikrino, kad šioje byloje teisė nustatyti taisykles, susijusias su atitinkamos srities esminėmis nuostatomis, būtų suteikta tik Sąjungos teisės aktų leidėjui, ir ji negali būti įgaliojimų delegavimo objektas.

               84

               Vis dėlto, kadangi skundžiamo sprendimo rezoliucinė dalis pagrįsta kitu teisiniu motyvu, reikia pakeisti motyvus, vadovaujantis 56 punkte nurodyta jurisprudencija.

               85

               Šiuo klausimu pažymėtina, kad Sąjungos teisės aktų leidėjui negalima palikti teisės spręsti, ar nuostata laikytina „esmine“, nes tai priklauso nuo kriterijų, išplaukiančių iš objektyvaus SESV 290 straipsnio 1 dalies antros pastraipos antro sakinio aiškinimo, tarp kurių, be kita ko, yra ir nurodytieji šio sprendimo 78 punkte.

               86

               Šiuo atveju, atsižvelgiant į kontrolės įstaigos organizavimą, apibūdintą šio sprendimo 61 punkte, darytina išvada, kad jos įsteigimas nereiškia nei politinio sprendimo, nei tokio smarkaus kišimosi į pagrindines atitinkamų ūkio subjektų teises, kad būtų būtinas Sąjungos teisės aktų leidėjo įsikišimas. Konkrečiai kalbant, šios įstaigos kompetencija iš esmės lieka apribota informacijos rinkimu ir vertinimo ataskaitų pateikimu. Pasekmės, kurių po jos įsteigimo atsiranda atitinkamiems ūkio subjektams, apsiriboja pareiga minėtai įstaigai pateikti savo identifikacinius duomenis, savo teikiamos informacijos paslaugos aprašą ir deklaraciją, kad laikomasi nustatytų reikalavimų.

               87

               Taigi, priešingai, nei teigia Čekijos Respublika, kontrolės įstaigos įsteigimas nėra susijęs su atitinkamos srities „esmine nuostata“, kaip tai suprantama pagal SESV 290 straipsnio 1 dalies antros pastraipos antrą sakinį.

               88

               Todėl visą ieškinio trečiąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

               89

               Kadangi trys pagrindai atmesti, apeliacinį skundą reikia atmesti.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               90

               Pagal Procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliaciniame procese pagal to paties reglamento 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė.

               91

               Kadangi Komisija reikalavo priteisti iš Čekijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas, o ši pralaimėjo bylą, ji turi padengti ne tik savo, bet ir Komisijos patirtas bylinėjimosi išlaidas.

                  Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           Atmesti apeliacinį skundą.

                           2.

                           Priteisti iš Čekijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: čekų.


2001 m. gegužės 10 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Henning Veedfald prieš Århus Amtskommune. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Højesteret - Danija. # Teisės aktų derinimas - Direktyva 85/374/EEB. # Byla C-203/99.


2003 m. gegužės 22 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Prancūzijos Respublika prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Žemės ūkis. # Byla C-393/01.


2016 m. birželio 14 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Staatliche Porzellan-Manufaktur Meissen GmbH prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą.#Europos Sąjungos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Europos Sąjungos prekių ženklo MEISSEN paraiška – Ankstesni Europos Sąjungos ir nacionaliniai prekių ženklai MEISSEN, MEISSENER PORZELLAN, HAUS MEISSEN, „Meissen“ ir „Meissener Porzellan“ – Santykiniai atmetimo pagrindai – Galimybės supainioti nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas – Ankstesnių prekių ženklų skiriamasis požymis ir geras vardas – Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 5 dalis – Ankstesnių prekių ženklų naudojimas iš tikrųjų – Reglamento Nr. 207/2009 42 straipsnio 2 ir 3 dalys – Reglamento Nr. 207/2009 15 straipsnio 1 dalis.#Byla T-789/14.


1980 m. gruodžio 18 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Pierre Gratreau prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnas - Pareigų paaukštinimas. # Sujungtos bylos 156/79 ir 51/80.


1975 m. kovo 11 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Porrini ir kt. prieš Europos atominės energijos bendriją ir Comont SpA ir Bellintani ir kt. prieš Europos atominės energijos bendriją ir Cemi SpA. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunale di Varese - Italija. # Byla 65-74.


title: 2007 m. gegužės 22 d. Tarnautojų teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Adelaida López Teruel prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Pareigūnai. # Byla F-97/06.

text:
      TARNAUTOJŲ TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2007 m. gegužės 22 d.
      Byla F‑97/06
      Adelaida López Teruel
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
      „Pareigūnai – Invalidumas – Prašymo sudaryti invalidumo komisiją atmetimas“
      Dalykas: Pagal EB 236 ir AE 152 straipsnius pareikštas ieškinys, kuriuo A. López Teruel prašo panaikinti 2005 m. rugsėjo 2 d. VRDT
         sprendimą atmesti ieškovės pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 78 straipsnį pateiktą prašymą sudaryti invalidumo komisiją.

      Sprendimas: Panaikinti 2005 m. spalio 6 d. VRDT sprendimą atmesti ieškovės prašymą sušaukti invalidumo komisiją. Priteisti iš VRDT bylinėjimosi
         išlaidas.

      Santrauka
      1.      Pareigūnai – Invalidumas – Procedūros dėl invalidumo nustatymo pradėjimas – Sąlygos
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 59 straipsnio 4 dalis ir 78 straipsnio pirma pastraipa; VIII priedo 13 straipsnis)
      2.      Pareigūnai – Invalidumas – Procedūros dėl invalidumo nustatymo pradėjimas – Sąlygos
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 59 straipsnio 1 dalis ir 78 straipsnio pirma pastraipa; VIII priedo 13 straipsnis)
      1.      Pareigūno teisė gauti invalidumo pašalpą, numatytą Pareigūnų tarnybos nuostatų 78 straipsnio pirmoje pastraipoje ir VIII priedo
         13 straipsnio 1 dalyje, kuri gali būti skiriama tik užbaigiant procedūrą dėl invalidumo nustatymo, netiesiogiai, bet neišvengiamai,
         apima jo teisę pasiekti, kad ši procedūra būtų pradėta, jeigu jis įvykdo minėtose nuostatose numatytas sąlygas. Šiose nuostatose
         Paskyrimų tarnybai nesuteikiama nei diskrecija, nei juo labiau paprasčiausia galimybė nuspręsti, ar pradėti procedūrą dėl
         invalidumo nustatymo; jai suteikiama ribota galimybė ta prasme, kad kompetentinga institucija privalo pradėti procedūrą dėl
         invalidumo nustatymo, jeigu ji nustato, kad šiose nuostatose numatytos sąlygos yra įvykdytos. Pripažinus, kad kreipimasis
         į Invalidumo komisiją yra tik administracijos turima galimybė, būtų pažeistos Pareigūnų tarnybos nuostatų 78 straipsnio nuostatos,
         nes dėl tokių kreipimosi į šią Invalidumo komisiją sąlygų pareigūnui pripažinta teisė netektų veiksmingumo. Todėl Paskyrimų
         tarnyba gali atsisakyti pradėti procedūrą dėl invalidumo nustatymo tik jei neįvykdyta viena iš reikalaujamų sąlygų. Taigi
         pareigūnas, kuris dėl savo invalidumo neprivalo nutraukti savo pareigų vykdymo todėl, kad jam jau anksčiau suteikta teisė
         į pensiją arba todėl, kad jis jau yra atsistatydinęs, neturi teisės prašyti pradėti procedūrą dėl invalidumo nustatymo.

      Pareigūnų tarnybos nuostatų 59 straipsnio 4 dalis, pagal kurią Paskyrimų tarnyba gali kreiptis į Invalidumo komisiją dėl bet
         kurio pareigūno, kurio bendra laikinojo nedarbingumo atostogų trukmė per bet kurį trejų metų laikotarpį viršija 12 mėnesių,
         taigi kreipimasis į Invalidumo komisiją tokiu atveju yra tik galimybė, netaikoma tuo atveju, kai pareigūnas prašo administracijos
         kreiptis į šią komisiją. Šioje nuostatoje konkrečiai numatytas atvejis, kai administracija inicijuoja procedūrą dėl invalidumo
         nustatymo. Būtent dėl šios priežasties ja Paskyrimų tarnybai suteikiama teisė savo iniciatyva pradėti procedūrą dėl invalidumo
         nustatymo tik jei bendra pareigūno laikinojo nedarbingumo atostogų trukmė viršija tam tikrą laikotarpį: tokia laikina sąlyga
         užtikrina, kad pareigūnas turi pakankamai laiko pasveikti ir grįžti į ankstesnes pareigas prieš išeidamas iš darbo dėl invalidumo.
         Iš to išplaukia, kad Paskyrimų tarnyba negali atsisakyti pradėti procedūros dėl invalidumo nustatymo, kai suinteresuotasis
         asmuo pateikia prašymą, remdamasi tuo, kad bendra jo nedarbingumo atostogų trukmė neviršijo reikalaujamų dvylikos mėnesių
         ir kad todėl jis neatitinka Pareigūnų tarnybos nuostatų 59 straipsnio 4 dalyje nustatytos termino sąlygos, nes šis terminas
         nėra taikomas prašymui, pateiktam pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 78 straipsnį.

      (žr. 48–53 ir 56 punktus)
      Nuoroda:
      Teisingumo Teismo sprendimai: 1984 m. gegužės 17 d. Sprendimo Bähr prieš Komisiją, 12/83, Rink. p. 2155, 12 ir 13 punktai; 2005 m. sausio 13 d. Sprendimo Nardone prieš Komisiją, C‑181/03 P, Rink. p. I‑199, 39 punktas.

      Pirmosios instancijos teismo sprendimai: 2000 m. birželio 16 d. Sprendimo C prieš Tarybą, T‑84/98, Rink. VT p. I‑A‑113 ir II‑497, 68 punktas; 2003 m. spalio 21 d. Sprendimo Birkhoff prieš Komisiją, T‑302/01, Rink VT p. I‑A‑245 ir II‑1185, 38 punktas.

      2007 m. sausio 16 d. Tarnautojų teismo sprendimo Gesner prieš VRDT, F‑119/05, Rink. VT p. I‑A‑1‑0000 ir II‑A‑1‑0000, 33 punktas.

      2.      Pareigūnų tarnybos nuostatų 59 straipsnio 1 dalies nuostatose, susijusiose su laikinojo nedarbingumo atostogomis, ir 78 straipsnio
         pirmos pastraipos nuostatose, susijusiose su invalidumo pašalpa, siekiant skirtingų tikslų numatytos savarankiškos procedūros.
         Taigi iš Pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 13 straipsnio nedviprasmiškų nuostatų, kurios pagal minėtų nuostatų 78 straipsnį
         numato tvarką, pagal kurią pareigūnas turi teisę gauti invalidumo pensiją, matyti, kad tik pareigūnui, kuris priverstas nutraukti
         savo pareigų vykdymą, nes negali jo tęsti dėl nedarbingumo, gali būti pradėta procedūra dėl invalidumo nustatymo. Iš to išplaukia,
         kad pareigūnas, kuriam nedaroma kliūčių vykdyti savo funkcijas dėl jo nedarbingumo, akivaizdžiai negali pretenduoti į invalidumo
         pensiją.

      Todėl, nepaisant to, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų 59 straipsnio 1 dalyje ir 78 straipsnio pirmoje pastraipoje numatytos
         procedūros yra savarankiškos, administracija gali remtis nepriklausomo gydytojo išvadomis, kad pareigūnas tinkamas vykdyti
         savo pareigas, atsisakydama, kad jo atvejis būtų nagrinėjamas Invalidumo komisijoje, jeigu patologija, kurią pareigūnas ketina
         nurodyti Invalidumo komisijai, yra tokia pati kaip nagrinėta nepriklausomo gydytojo. Be to, administracija tokiomis išvadomis
         gali pagrįsti atsisakymą sudaryti Invalidumo komisiją, jeigu pareigūnas piktnaudžiauja prašymu, ypač jeigu jis tik siekia,
         nesant jokios naujos informacijos, užginčyti nepriklausomo gydytojo išvadas arba be jokių įrodymų tvirtinti apie naują patologiją.

      (žr. 59–61 punktus)
      Nuoroda:
      Teisingumo Teismo sprendimai: 1975 m. liepos 9 d. Sprendimo Vellozzi prieš Komisiją, 42/74 ir 62/74, Rink. p. 871, 25–27 punktai; minėto sprendimo Bähr prieš Komisiją 12 punktas; minėto sprendimo Nardone prieš Komisiją 39 punktas.


title: 2009 m. birželio 25 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Roda Golf & Beach Resort SL.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Juzgado de Primera Instancia e Instrucción nº 5 de San Javier - Ispanija.#Teisminis bendradarbiavimas civilinėse bylose - Prašymas priimti prejudicinį sprendimą - Teisingumo Teismo jurisdikcija - "Bylos" sąvoka - Reglamentas (EB) Nr. 1348/2000 - Neteisminių dokumentų įteikimas neteisminėse procedūrose - Notarinės formos dokumentas.#Byla C-14/08.

text:
      Byla C‑14/08
      Roda Golf & Beach Resort SL
      (Juzgado de Primera Instancia e Instrucción nº 5 de San Javier prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Teisminis bendradarbiavimas civilinėse bylose – Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teisingumo Teismo jurisdikcija – „Ginčo“ sąvoka – Reglamentas (EB) Nr. 1348/2000 – Neteisminių dokumentų įteikimas neteisminėse procedūrose – Notarinės formos dokumentas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Prejudiciniai klausimai – Teisingumo Teismo jurisdikcija – Aktas, priimtas remiantis Sutarties trečios dalies IV antraštine
            dalimi – Reglamentas Nr. 1348/2000 dėl teisminių ir neteisminių dokumentų civilinėse arba komercinėse bylose įteikimo valstybėse
            narėse
      (EB 68 straipsnis)
      2.        Prejudiciniai klausimai – Teisingumo Teismo jurisdikcija – Aktas, priimtas remiantis Sutarties trečios dalies IV antraštine
            dalimi – Reglamentas Nr. 1348/2000 dėl teisminių ir neteisminių dokumentų civilinėse arba komercinėse bylose įteikimo valstybėse
            narėse
      (EB 68 straipsnis; Tarybos reglamentas Nr. 1348/2000)
      3.        Teisminis bendradarbiavimas civilinėse bylose – Teisminių ir neteisminių dokumentų įteikimas – Reglamentas Nr. 1348/2000 –
            Neteisminiai dokumentai
      (Tarybos reglamento Nr. 1348/2000 16 straipsnis)
      4.        Teisminis bendradarbiavimas civilinėse bylose – Teisminių ir neteisminių dokumentų įteikimas – Reglamentas Nr. 1348/2000 –
            Taikymo sritis
      (EB 65 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 1348/2000 2 straipsnio 1 ir 2 dalys bei 14 straipsnis)
      1.        Pagal EB 68 straipsnį gavęs prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas neturi imtis spręsti prieštaravimų, susijusių
         su galimybe apskųsti sprendimą, kurį pagrindinėje byloje priims prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nes
         šis teismas savo prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodė, kad sprendimas, kurį jis turi priimti pagrindinėje byloje,
         bus paskutinės instancijos sprendimas.

      (žr. 24 ir 28–29 punktus)
      2.        Valstybės narės teismo kanclerį, kuriam vadovaujantis Reglamentu Nr. 1348/2000 pateiktas prašymas įteikti teisminius ar neteisminius
         dokumentus, galima laikyti veikiančiu kaip ginčo nesprendžiančia administracine institucija, tačiau taip nėra teismo, kuris
         turi priimti sprendimą pagal skundą, pateiktą dėl šio kanclerio atsisakymo vykdyti prašymą įteikti, atveju. Tokiu skundu siekiama
         panaikinti minėtą atsisakymą, kuris tariamai pažeidžia pareiškėjo teisę, t. y. teisę pasiekti, kad tam tikri dokumentai būtų
         įteikti Reglamente Nr. 1348/2000 numatytais būdais. Darytina išvada, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
         nagrinėja ginčą ir kartu vykdo teisminę funkciją.

      Aplinkybė, kad teismo kancleris yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo organizacinės struktūros dalis,
         negali paneigti šios išvados. Ši aplinkybė neturi įtakos pagrindiniame procese prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio
         teismo vykdomai teisminei funkcijai, nes šiuo procesu siekiama panaikinti aktą, kuris tariamai pažeidžia pareiškėjo teisę.

      (žr. 37–40 punktus)
      3.        Sąvoka „neteisminis dokumentas“ Reglamento Nr. 1348/2000 dėl teisminių ir neteisminių dokumentų civilinėse arba komercinėse
         bylose įteikimo valstybėse narėse 16 straipsnio prasme yra Bendrijos teisės sąvoka. Amsterdamo sutarties tikslas sukurti laisvės,
         saugumo ir teisingumo erdvę ir tvarkos, leidžiančios imtis priemonių teisminio bendradarbiavimo užsienio elementą turinčių
         civilinių bylų srityje, perkėlimas iš ES sutarties į EB sutartį patvirtina valstybių narių valią įtvirtinti tokias priemones
         Bendrijos teisės sistemoje ir jų nepriklausomo aiškinimo principą.

      (žr. 48 ir 50 punktus)
      4.        Notaro akto įteikimas už teisminės procedūros ribų patenka į Reglamento Nr. 1348/2000 dėl teisminių ir neteisminių dokumentų
         civilinėse arba komercinėse bylose įteikimo valstybėse narėse taikymo sritį. Kadangi šiuo atveju Bendrijos įteikimo sistemos
         tikslas yra deramas vidaus rinkos veikimas, EB 65 straipsniu ir Reglamentu Nr. 1348/2000 numatyto teisminio bendradarbiavimo
         negalima apriboti tik teisminėmis procedūromis. Šis bendradarbiavimas gali vykti ir už teisminės procedūros ribų, jei tik
         jam būdingi užsienio elementai ir jis būtinas deramam vidaus rinkos veikimui.

      Ši plati neteisminio dokumento apibrėžtis negali lemti per didelio krūvio nacionaliniams teismams jų turimų išteklių atžvilgiu,
         nes, viena vertus, pagal Reglamento Nr. 1348/2000 2 straipsnio 1 ir 2 dalis valstybės narės gali kaip perduodančiąsias arba
         gaunančiąsias agentūras dokumentams įteikti paskirti kitus nei nacionaliniai teismai subjektus ir, kita vertus, šio reglamento
         14 straipsniu valstybėms narėms leidžiama numatyti galimybę kitoje valstybėje narėje gyvenantiems asmenims įteikti dokumentus
         tiesiogiai paštu. Šios dvi nuostatos, remiantis šio reglamento 16 straipsniu, taikomos ir neteisminių dokumentų įteikimui.

      (žr. 55–56 ir 59–61 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. birželio 25 d.(*)

      „Teisminis bendradarbiavimas civilinėse bylose – Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teisingumo Teismo jurisdikcija – „Ginčo“ sąvoka – Reglamentas (EB) Nr. 1348/2000 – Neteisminių dokumentų įteikimas neteisminėse procedūrose – Notarinės formos dokumentas“
      Byloje C‑14/08
      dėl Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n 5 de San Javier (Ispanija) 2008 m. sausio 3 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2008 m. sausio 14 d., pagal EB 68 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Roda Golf & Beach Resort SL,

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai J. Klučka, U. Lõhmus, P. Lindh ir A. Arabadjiev (pranešėjas),
      generalinis advokatas D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      kancleris R. Grass,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Roda Golf & Beach Resort SL, atstovaujamos abogada E. López Ayuso,

      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos J. López‑Medel Bascones,
      –        Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek,
      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma ir J. Kemper,
      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos S. Chala,
      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos R. Adam, padedamo avvocato dello Stato W. Ferrante

      –        Latvijos vyriausybės, atstovaujamos E. Balode‑Buraka ir E Eihmane,
      –        Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos G. Iván,
      –        Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos M. Dowgielewicz,
      –        Slovakijos vyriausybės, atstovaujamos J. Čorba,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos V. Joris ir F. Jimeno Fernández,
      susipažinęs su 2009 m. kovo 5 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1348/2000 dėl teisminių
         ir neteisminių dokumentų civilinėse arba komercinėse bylose įteikimo valstybėse narėse (OL L 160, p. 37; 2004 m. specialusis
         leidimas lietuvių k., 19 sk., 1 t., p. 227) 16 straipsnio išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de San Javier (San Chavjero Pirmosios instancijos teismas Nr. 5) nagrinėjamoje byloje pagal Roda Golf & Beach Resort SL (toliau – Roda Golf) skundą, pareikštą dėl šio teismo kanclerio ne teisminėje procedūroje priimto sprendimo atsisakyti įteikti notarinės formos
         įteikimo ir oficialaus pranešimo dokumentą šešiolikai Jungtinėje Karalystėje ir Airijoje įsteigtų adresatų apie vienašališką
         šešiolikos nekilnojamojo turto pirkimo–pardavimo sutarčių, kurias Roda Golf sudarė su šiais adresatais, nutraukimą.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisė ir tarptautinė teisė
      3        1997 m. gegužės 26 d. aktu Europos Sąjungos Taryba, remdamasi Europos Sąjungos sutarties K.3 straipsniu (Europos Sąjungos
         sutarties K–K.9 straipsniai pakeisti ES 29–42 straipsniais), parengė konvenciją dėl teisminių ir neteisminių dokumentų civilinėse
         arba komercinėse bylose įteikimo Europos Sąjungos valstybėse narėse (OL L 261, p. 1).

      4        Ši konvencija neįsigaliojo. Kadangi į jos tekstą buvo atsižvelgta rengiant Reglamentą Nr. 1348/2000, šios konvencijos aiškinamoji
         ataskaita (OL C 261, 1997, p. 26) aiškiai paminėta to reglamento preambulėje.

      5        Reglamentu Nr. 1348/2000 reglamentuojamas teisminių ir neteisminių dokumentų civilinėse arba komercinėse bylose įteikimas
         valstybėse narėse.

      6        Šio reglamento 2 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:

      „Kad vidaus rinka tinkamai veiktų, būtina pagerinti ir paspartinti teisminių ir neteisminių dokumentų civilinėse ar komercinėse
         bylose įteikimą tarp valstybių narių.“

      7        Pagal jos 6 konstatuojamąją dalį:

      „Veiksminga ir operatyvi civilinių bylų nagrinėjimo tvarka reiškia, kad teisminių ir neteisminių dokumentų perdavimas tarp
         valstybių narių paskirtų vietos institucijų turi būti atliekamas tiesiogiai ir greitomis priemonėmis. <...>“

      8        Reglamento Nr. 1348/2000 2 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad „kiekviena valstybė narė paskiria valstybės tarnautojus, institucijas
         ar kitus asmenis, toliau — perduodančiosios agentūros, kompetentingus perduoti teisminius ar neteisminius dokumentus, įteiktinus
         kitoje valstybėje narėje“. Pagal šio reglamento 23 straipsnio 1 dalį valstybės narės praneša šią informaciją Europos Bendrijų
         Komisijai, kuri ją paskelbia Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje.

      9        Iš pagal šį 23 straipsnį Ispanijos Karalystės pateiktų pranešimų (OL C 151, 2001, p. 4, ir C 202, p. 10) matyti, kad Ispanijoje
         perduodančiosios agentūros yra Juzgados (vienasmenių teismų) ir Tribunales (kolegialių teismų) Secretarios Judiciales (teismo kancleriai).

      10      Reglamento Nr. 1348/2000 III skyriaus „Neteisminiai dokumentai“ 16 straipsnyje numatyta:

      „Neteisminiai dokumentai gali būti perduoti įteikimui kitoje valstybėje narėje pagal šio reglamento nuostatas.“
      11      Šio reglamento 17 straipsnio b punkte numatyta parengti dokumentų, kurie gali būti įteikiami pagal šį reglamentą, žodyną.

      12      Šis žodynas pateikiamas 2001 m. rugsėjo 25 d. Komisijos sprendimo 2001/781/EB, priimančio gaunančiųjų agentūrų vadovą ir dokumentų,
         kuriuos galima įteikti pagal Reglamentą Nr. 1348/2000, žodyną (OL L 298, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk.,
         3 t., p. 3), II priede su pakeitimais, padarytais 2007 m. liepos 16 d. Komisijos sprendimu (OL L 185, p. 24). Jame nurodoma
         informacija, kurią valstybės narės pateikė pagal Reglamento Nr. 1348/2000 17 straipsnio b punktą. Dėl Ispanijos nurodoma,
         kad „neteisminiai dokumentai, kuriuos galima įteikti, yra viešosios institucijos, kompetentingos įteikti dokumentus pagal
         Ispanijos teisę, parengti neteisminiai dokumentai“.

      13      Reglamentą Nr. 1348/2000 pakeitė 2007 m. lapkričio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1393/2007 dėl
         teisminių ir neteisminių dokumentų civilinėse arba komercinėse bylose įteikimo valstybėse narėse (dokumentų įteikimas) ir
         panaikinantis Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1348/2000 (OL L 324, p. 79), visiškai įsigaliojęs 2008 m. lapkričio 13 dieną.

      14      Kai Reglamento (EB) Nr. 1348/2000 nuostatos netaikomos, galioja 1965 m. lapkričio 15 d. Hagos konvencija dėl teisminių ir
         neteisminių dokumentų civilinėse arba komercinėse bylose įteikimo užsienyje. Ji įtvirtina administracinio bendradarbiavimo
         mechanizmą dokumentui įteikti per centrinę įstaigą. Šios konvencijos 17 straipsnis skirtas neteisminių dokumentų įteikimui.

      15      Reglamentas Nr. 1348/2000, vadovaujantis jo 20 straipsnio 1 dalimi, turi viršenybę 1965 m. lapkričio 15 d. Hagos konvencijos
         nuostatų atžvilgiu.

       Nacionalinė teisė
      16      2000 m. sausio 7 d. Civilinio proceso įstatymo 1/2000 (Ley 1/2000, de Enjuiciamiento Civil, BOE Nr. 7, 2000 m. sausio 8 d., p. 575, toliau – CPĮ) 223 ir 224 straipsniuose įtvirtinta tokia civilinių bylų teismo kanclerio
         sprendimų priėmimo tvarka:

      „223 straipsnis. Potvarkiai dėl proceso organizavimo
      1. Įstatyme nurodytu būdu įgyvendindami teismo nutartis teismo kancleriai priima potvarkius dėl proceso organizavimo.
      2. Potvarkiuose dėl proceso organizavimo, be esmės, nurodoma juos priimančio teismo kanclerio vardas bei pavardė ir jų priėmimo
         data. Šiuos potvarkius pasirašo priimantis teismo kancleris.

      224 straipsnis. Potvarkių dėl proceso organizavimo peržiūrėjimas
      1. Potvarkiai dėl proceso organizavimo, kuriais išsprendžiami klausimai, pagal įstatymą turintys būti išsprendžiami teismo
         rezoliucija, nutartimi arba sprendimu, yra niekiniai ir negalioja.

      2. Be pirmoje dalyje nurodytų atvejų, potvarkiai dėl proceso organizavimo gali būti panaikinti vienos iš bylos šalių, kurios
         nenaudai jis priimtas, prašymu, jeigu jais pažeidžiama kokia nors teisės nuostata arba išsprendžiami klausimai, kuriuos, vadovaujantis
         šiuo civilinio proceso įstatymu, turi išspręsti teismas.

      3. Pirmesnėje dalyje nurodytas skundas nagrinėjamas ir išsprendžiamas kaip recurso de reposición (prašymas peržiūrėti).“

      17      Dėl CPĮ 224 straipsnyje minimo recurso de reposición šio įstatymo 454 straipsnyje nurodyta:

      „454 straipsnis. Nutarties dėl recurso de reposición neskundžiamumas

      Išskyrus recursos de queja (skundų dėl nesuteikto leidimo apeliacijai) atvejus, nutartis dėl recurso de reposición yra neskundžiama, tačiau tai nepanaikina galimybės motyvus dėl šių nutarčių teisėtumo ir pagrįstumo įtraukti į apeliacinį
         skundą.“

      18      Pagal CPĮ 455 straipsnį Juzgados de Primera Instancia nutartys gali būti skundžiamos apeliacine tvarka, kai tampa „galutinės“ arba kai „tai aiškiai numatyta įstatyme“.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      19      2007 m. lapkričio 2 d. Roda Golf, pagal Ispanijos teisę įsteigta bendrovė, vadovaudamasi Reglamentu Nr. 1348/2000, paprašė prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikusio teismo kanclerio Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės bei Airijos gaunančiosioms agentūroms
         perduoti šešiolika laiškų šių dviejų valstybių narių adresatams. Laiškuose pranešama apie vienašališką nekilnojamojo turto
         pirkimo–pardavimo sutarčių, kurias ši bendrovė sudarė su šiais gavėjais, nutraukimą. Juose nenurodyta jokio ryšio su kokia
         nors vykstančia teismine procedūra.

      20      Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos ir ieškovės pagrindinėje
         byloje pateiktų pastabų matyti, kad ši pas notarą San Javier sudarė notarinės formos įteikimo ir oficialaus pranešimo dokumentą,
         notarinio registro Nr. 111, paprašydama jo įteikti šį dokumentą adresatams per teismo kanclerį, t. y. kompetentingą instituciją,
         Ispanijos Karalystės nurodytą pranešime pagal Reglamento Nr. 1348/2000 23 straipsnį.

      21      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo kancleris atsisakė perduoti šį pagrindinėje byloje aptariamą dokumentą,
         nes jo prašoma ne teisminėje procedūroje, todėl jam netaikomas Reglamentas Nr. 1348/2000.

      22      Roda Golf apskundė šį sprendimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. Ji mano, be kita ko, kad neteisminiai dokumentai
         gali būti įteikiami pagal Reglamentą Nr. 1348/2000 ir tuomet, kai teisminė procedūra nevyksta.

      23      Šiomis aplinkybėmis le Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de San Javier nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.       Ar į [Reglamento Nr. 1348/2000] taikymo sritį patenka visiškai neteisminių dokumentų įteikimas, vykdomas iš privačių asmenų
         privatiems asmenims, kuriam naudojamasi Europos Sąjungos teismų materialiniais bei žmogiškaisiais ištekliais ir jiems skirtais
         Europos teisės aktais, neinicijuojant teisminio proceso?

      2.       Ar Reglamentas Nr. 1348/2000 taikomas tik teisminiame procese vykstančiam teisminiam bendradarbiavimui tarp valstybių narių
         [EB 61 straipsnio c punktas, 67 straipsnio 1 dalis, 65 straipsnis ir Reglamento Nr. 1348/2000 6 konstatuojamoji dalis]?“

       Dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos
      24      Komisija nurodo du Teisingumo Teismo jurisdikcijos atsakyti į pateiktus klausimus neturėjimo pagrindus. Pirma, ji tvirtina,
         kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi priimti galutinį sprendimą, kuris, kaip matyti iš CPĮ 455 straipsnio,
         gali būti skundžiamas apeliacine tvarka. Taigi, prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra nepriimtinas, nes tik tie nacionaliniai
         teismai, kurių sprendimai toliau teismine tvarka neskundžiami, gali prašyti Teisingumo Teismo priimti prejudicinį sprendimą
         dėl su EB sutarties trečiosios dalies IV antraštine dalimi susijusių nuostatų.

      25      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal EB 68 straipsnį teisės aktų, Europos bendrijos institucijų priimtų remiantis IV antraštine
         dalimi, išaiškinimo klausimui iškilus valstybės narės teisme, kurio sprendimai pagal nacionalinę teisę toliau teismine tvarka
         neskundžiami, tas teismas, manydamas, kad sprendimui priimti reikia prejudicinio sprendimo, prašo Teisingumo Teismo šiuo klausimu
         priimti prejudicinį sprendimą.

      26      Šiame procese keliami klausimai susiję su Reglamento Nr. 1348/2000 išaiškinimu. Taryba šį reglamentą priėmė EB sutarties trečiosios
         dalies IV antraštinės dalies 61 straipsnio c punkto ir 67 straipsnio 1 dalies pagrindu, todėl nagrinėjamu atveju taikytinas
         EB 68 straipsnis.

      27      Šiomis aplinkybėmis tik toks nacionalinis teismas, kurio sprendimai pagal nacionalinę teisę toliau teismine tvarka negali
         būti skundžiami, gali prašyti Teisingumo Teismo priimti prejudicinį sprendimą šio reglamento išaiškinimo klausimu.

      28      Šiuo atžvilgiu savo išvados 41 punkte generalinis advokatas nurodo tam tikrą su galimybe apskųsti tokį sprendimą, koks bus
         priimtas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pagrindinėje byloje, susijusios Ispanijos teismo praktikos
         nevienodumą. Nors šiuo atžvilgiu Komisija nurodo kai kurias nacionalinių teismų nutartis, kuriose pripažįstama tokia galimybė,
         tai nepaneigia aplinkybės, kad egzistuoja ne tik priešinga teismo praktika, bet ir prieštaringa doktrina šiuo klausimu, nes
         dalyje doktrinos atmetama bet kokia galimybė tokios kategorijos procedūroje pateikti skundą.

      29      Tačiau Teisingumo Teismas neturi imtis spręsti šių prieštaravimų. Nagrinėjamu atveju nacionalinis teismas savo prašyme priimti
         prejudicinį sprendimą nurodė, kad sprendimas, kurį jis turi priimti pagrindinėje byloje, bus paskutinės instancijos sprendimas.

      30      Todėl reikia atmesti pirmąjį iš Komisijos nurodytų pagrindų, grindžiamų jurisdikcijos neturėjimu.

      31      Antra, Komisija mano, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme nagrinėjamas ne ginčas, bet „neteisminė
         byla“. Taigi Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos priimti sprendimą pateiktais klausimais, nes jie iškilo nacionaliniam
         teismui veikiant kaip administracinei institucijai ir nevykdant teisminių funkcijų.

      32      Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad prejudiciniai klausimai pateikti gavus recurso de reposición dėl teismo kanclerio atsisakymo įteikti pagrindinėje byloje aptariamą dokumentą. Šios procedūros vienintelė šalis yra ieškovė
         pagrindinėje byloje.

      33      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad EB 234 straipsniu, taikytinu EB sutarties trečiosios dalies IV antraštinei daliai remiantis
         EB 68 straipsniu, kreipimasis į Teisingumo Teismą nesiejamas su proceso, per kurį nacionalinis teismas pateikia prejudicinį
         klausimą, rungtyniškumu (žr. 1994 m. gegužės 17 d. Sprendimo Corsica Ferries, C‑18/93, Rink. p. I‑1783, 12 punktą).

      34      Tačiau iš šio EB 234 straipsnio matyti, kad nacionaliniai teismai gali kreiptis į Teisingumo Teismą tik nagrinėdami ginčą
         ir turėdami priimti sprendimą pagal teisminiam sprendimui priimti skirtą procedūrą (žr. 1980 m. birželio 18 d. Nutarties Borker, 138/80, Rink. p. 1975, 4 punktą; 1986 m. kovo 5 d. Nutarties Greis Unterweger, 318/85, Rink. p. 955, 4 punktą; 1995 m. spalio 19 d. Sprendimo Job Centre, C‑111/94, Rink. p. I‑3361, 9 punktą ir 2001 m. birželio 14 d. Sprendimo Salzmann, C‑178/99, Rink. p. I‑4421, 14 punktą).

      35      Taigi, veikdamas kaip administracinė institucija ir nenagrinėdamas ginčo jis negali būti laikomas atliekančiu teisminę funkciją.
         Taip yra, pavyzdžiui, tuo atveju, kai jis priima sprendimą dėl prašymo įregistruoti bendrovę registre pagal procedūrą, kuri
         nėra skirta panaikinti pareiškėjo teisę pažeidžiantį aktą (žr. minėtų sprendimų Job Centre 11 punktą ir Salzmann 15 punktą bei 2002 m. sausio 15 d. Sprendimo Lutz, C‑182/00, Rink. p. I‑547, 14 punktą; šiuo atžvilgiu taip pat žr. 2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Cartesio, C‑210/06, Rink. p. I‑0000, 57 punktą).

      36      Atvirkščiai, teismas, apeliacine tvarka nagrinėdamas skundą dėl žemesnės grandies teismo, atsakingo už registro tvarkymą,
         priimto sprendimo atmesti prašymą įregistruoti, kuriuo siekiama panaikinti šį pareiškėjo teisę tariamai pažeidžiantį sprendimą,
         nagrinėja ginčą ir vykdo teisminę funkciją (žr. minėto sprendimo Cartesio 58 punktą). Todėl tokiu atveju apeliacine tvarka sprendimą priimantis teismas iš principo turi būti laikomas teismu, kuriam
         EB 234 straipsniu suteikta teisė pateikti prejudicinį klausimą Teisingumo Teismui (tokie atvejai nagrinėti, be kita ko, 2003 m.
         gegužės 15 d. Sprendime Salzmann, C‑300/01, Rink. p. I‑4899; 2005 m. gruodžio 13 d. Sprendime SEVIC Systems, C‑411/03, Rink. p. I‑10805; 2007 m. spalio 11 d. Sprendime Möllendorf ir Möllendorf-Niehuus, C‑117/06, Rink. p. I‑8361 bei minėtame sprendime Cartesio).

      37      Šia teismo praktika reikia vadovautis ir nagrinėjamu atveju. Teismo kanclerį, kuriam vadovaujantis Reglamentu Nr. 1348/2000
         pateiktas prašymas įteikti teisminius ar neteisminius dokumentus, galima laikyti veikiančiu kaip ginčo nesprendžianti administracinė
         institucija, tačiau taip nėra teismo, kuris turi priimti sprendimą pagal skundą, pateiktą dėl šio kanclerio atsisakymo vykdyti
         prašymą įteikti, atveju.

      38      Tokiu skundu siekiama panaikinti minėtą atsisakymą, kuris tariamai pažeidžia pareiškėjo teisę, t. y. teisę pasiekti, kad tam
         tikri dokumentai būtų įteikti Reglamente Nr. 1348/2000 numatytais būdais.

      39      Darytina išvada, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nagrinėja ginčą ir kartu vykdo teisminę funkciją.

      40      Aplinkybė, kad teismo kancleris yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo organizacinės struktūros dalis,
         negali paneigti šios išvados. Ši aplinkybė neturi įtakos pagrindiniame procese prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio
         teismo vykdomai teisminei funkcijai, nes šiuo procesu siekiama panaikinti aktą, kuris tariamai pažeidžia pareiškėjo teisę.

      41      Iš to išplaukia, kad reikia atmesti ir antrąjį iš Komisijos nurodytų jurisdikcijos neturėjimu grindžiamų pagrindų.

      42      Taigi Teisingumo Teismas turi jurisdikciją atsakyti į pateiktus klausimus.

       Dėl prejudicinių klausimų
      43      Savo dviem klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia,
         ar neteisminių dokumentų įteikimas, vykdomas iš privačių asmenų privatiems asmenims, ne teisminėje procedūroje patenka į minėto
         reglamento taikymo sritį.

       Pirminė pastaba
      44      Pirmiausia reikia nustatyti, ar sąvoka „neteisminis dokumentas“ Reglamento Nr. 1348/2000 16 straipsnio prasme yra Bendrijos
         teisės, ar, atvirkščiai, nacionalinės teisės sąvoka.

      45      Ispanijos, Čekijos, Vokietijos, Graikijos, Latvijos, Vengrijos ir Lenkijos vyriausybės mano, kad neteisminio dokumento sąvokos
         turinys nustatytinas pagal kiekvienos valstybės narės teisę. Jos nurodo, kad Reglamentas Nr. 1348/2000 palieka pačioms valstybėms
         narėms nuspręsti, ar neteisminiai dokumentai gali būti įteikiami, ir, jei taip, kurie iš jų. Šiuo atžvilgiu jos nurodo šio
         reglamento 17 straipsnio b punktą, kuriame kaip įgyvendinimo priemonė numatomas galimų įteikti pagal šį reglamentą dokumentų
         žodyno parengimas, ir pabrėžia, kad šiame žodyne pateikiami tokių dokumentų, kurių turinys atskirose valstybėse narėse skiriasi,
         sąrašai.

      46      Reikia priminti, kad Reglamento Nr. 1348/2000 tikslas – pagerinti ir paspartinti teisminių ir neteisminių dokumentų civilinėse
         ar komercinėse bylose įteikimą tarp valstybių narių. Tačiau šiame reglamente nepateikiama tiksli ir suvienodinta neteisminio
         dokumento apibrėžtis.

      47      Šio reglamento 17 straipsnio b punktu Komisijai pavedama bendradarbiaujant su valstybėmis narėmis parengti pagal šį reglamentą
         galimų įteikti dokumentų žodyną. Šio žodyno įvade nurodoma, kad valstybių narių pateikta informacija yra tik orientacinė.
         Kita vertus, jo turinys patvirtina, kad Komisijai prižiūrint jos įvairiai apibrėžė pagal šį reglamentą galimus įteikti dokumentus.
         Tačiau, nepaisant šio žodyno egzistavimo, „neteisminio dokumento“ sąvoką Reglamento Nr. 1348/2000 16 straipsnio prasme reikia
         laikyti Bendrijos teisės sąvoka.

      48      Naują sritį Bendrijai numatantis Amsterdamo sutarties tikslas sukurti laisvės, saugumo ir teisingumo erdvę ir tvarkos, leidžiančios
         imtis priemonių teisminio bendradarbiavimo užsienio elementą turinčių civilinių bylų srityje, perkėlimas iš ES sutarties į
         EB sutartį patvirtina valstybių narių valią įtvirtinti tokias priemones Bendrijos teisės sistemoje ir jų nepriklausomo aiškinimo
         principą (2005 m. lapkričio 8 d. Sprendimo Leffler, C‑443/03, Rink. p. I‑9611, 45 punktas).

      49      Be to, pasirinkta reglamento, o ne direktyvos, kaip iš pradžių siūlė Komisija (žr. OL C 247 E, 1999, p. 11), forma patvirtina
         svarbą, kurią Bendrijos teisės aktų leidėjas teikia galimybei tiesiogiai ir vienodai taikyti Reglamento Nr. 1348/2000 nuostatas
         (minėto sprendimo Leffler 46 punktas).

      50      Iš to išplaukia, kad sąvoka „neteisminis dokumentas“ Reglamento Nr. 1348/2000 16 straipsnio prasme yra Bendrijos teisės sąvoka.

       Dėl Reglamento Nr. 1348/2000 taikymo srities
      51      Dėl klausimo, ar neteisminių dokumentų įteikimas ne teisminėje procedūroje patenka į Reglamento Nr. 1348/2000 taikymo sritį,
         Ispanijos ir Slovakijos vyriausybės mano, jog tam, kad dokumentas galėtų būti laikomas neteisminiu, jis turi būti konkrečiai
         susijęs arba su vykstančiu teisminiu procesu, arba su tokio proceso pradėjimu.

      52      Roda Golf, Vokietijos, Graikijos, Italijos, Latvijos, Vengrijos ir Lenkijos vyriausybės bei Komisija mano priešingai.

      53      Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad teisinis Reglamento Nr. 1348/2000 priėmimo pagrindas yra EB 61 straipsnio c punktas. Ši
         nuostata leidžia priimti EB 65 straipsnyje numatytas priemones laisvės, saugumo ir teisingumo erdvei laipsniškai sukurti.
         Šios teisminio bendradarbiavimo užsienio elementą turinčių civilinių bylų srityje priemonės, vadovaujantis EB 65 straipsniu,
         skirtos, be kita ko, tobulinti ir supaprastinti teisminių ir neteisminių dokumentų įteikimo kitoje valstybėje sistemą tokiu
         mastu, kokio reikia vidaus rinkai deramai veikti.

      54      Reglamento Nr. 1348/2000 2 konstatuojamojoje dalyje taip pat skelbiama, jog tam, kad vidaus rinka tinkamai veiktų, būtina
         pagerinti ir paspartinti teisminių ir neteisminių dokumentų civilinėse ar komercinėse bylose įteikimą tarp valstybių narių.

      55      Taigi EB 65 straipsniu ir Reglamentu Nr. 1348/2000 siekiama sukurti vidaus rinkai deramai veikti skirtą Bendrijos įteikimo
         sistemą.

      56      Atsižvelgiant į šį tikslą, minėtame EB straipsnyje ir reglamente numatyto teisminio bendradarbiavimo negalima apriboti tik
         teisminėmis procedūromis. Šis bendradarbiavimas gali vykti tiek teisminėje procedūroje, tiek už jos ribų, jei tik jam būdingi
         užsienio elementai ir jis būtinas deramam vidaus rinkos veikimui.

      57      Priešingai nei tvirtina Ispanijos, Lenkijos ir Slovakijos vyriausybės, to, kad Reglamento Nr. 1348/2000 6 konstatuojamojoje
         dalyje minimas tik teisminių procedūrų veiksmingumas ir operatyvumas, nepakanka, kad iš šio reglamento taikymo srities būtų
         pašalinti visi dokumentai, kurie priimti ne teisminėje procedūroje. Šioje konstatuojamojoje dalyje nurodomas tik vienas iš
         minėto reglamento pagrindinio tikslo aspektų. Todėl aplinkybę, kad šioje konstatuojamojoje dalyje pavartoti neteisminiai dokumentai
         minimi teisminių procedūrų kontekste, reikia suprasti taip, kad vykstant teisminei procedūrai gali reikėti įteikti tokį dokumentą.

      58      Be to, kaip matyti iš šio sprendimo 20 punkto, pagrindinėje byloje aptariamas dokumentas, perduotas teismo kancleriui prašant
         įteikti adresatams, parengtas notaro ir, kaip toks, yra neteisminis dokumentas Reglamento Nr. 1348/2000 16 straipsnio prasme.

      59      Dėl Ispanijos ir Lenkijos vyriausybių nurodyto motyvo, kad plati neteisminio dokumento apibrėžtis gali lemti per didelį krūvį
         nacionaliniams teismams jų turimų išteklių atžvilgiu, reikia pabrėžti, kad iš Reglamento Nr. 1348/2000 išplaukiančios su įteikimu
         susijusios pareigos nebūtinai turi būti užkrautos nacionaliniams teismams. Kompetenciją skirti perduodančiąsias ir gaunančiąsias
         agentūras, kuriomis gali būti „valstybės tarnautojai, institucijos ar kiti asmenys“, turi valstybės narės. Taigi jos gali
         kaip perduodančiąsias arba gaunančiąsias agentūras teisminiams arba neteisminiams dokumentams įteikti paskirti kitus nei nacionaliniai
         teismai subjektus.

      60      Be to, įteikimas per perduodančiąsias ir gaunančiąsias agentūras yra ne vienintelis Reglamente Nr. 1348/2000 numatytas būdas.
         Reglamento 14 straipsniu valstybėms narėms leidžiama numatyti galimybę kitoje valstybėje narėje gyvenantiems asmenims įteikti
         dokumentus tiesiogiai paštu. Dauguma valstybių leidžia tokį dokumentų įteikimo būdą. Be to, vadovaujantis 15 straipsniu, šis
         reglamentas nesudaro kliūties įteikti teisminius dokumentus tiesiogiai per teismo pareigūnus, tarnautojus ar kitus valstybės
         narės, į kurią kreipiamasi, kompetentingus asmenis. Šios dvi nuostatos, remiantis šio reglamento 16 straipsniu, taikomos ir
         neteisminių dokumentų įteikimui.

      61      Todėl į pateiktus klausimus reikia atsakyti, kad notarinės formos dokumento, kaip antai aptariamo pagrindinėje byloje, įteikimas
         ne teisminėje procedūroje patenka į Reglamento Nr. 1348/2000 taikymo sritį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      62      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      Notarinės formos dokumento, kaip antai aptariamo pagrindinėje byloje, įteikimas ne teisminėje procedūroje patenka į 2000 m.
            gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1348/2000 dėl teisminių ir neteisminių dokumentų civilinėse arba komercinėse bylose
            įteikimo valstybėse narėse taikymo sritį.
      Parašai.
      * Proceso kalba: ispanų.


1997 m. kovo 18 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Diego Calì & Figli Srl prieš Servizi ecologici porto di Genova SpA (SEPG). # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunale di Genova - Italija. # Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi. # Byla C-343/95.


title: 2007 m. kovo 6 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Golf USA, Inc. prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Prašymas įregistruoti žodinį Bendrijos prekių ženklą GOLF USA - Absoliutūs atmetimo pagrindai - Aprašomasis pobūdis - Skiriamojo požymio nebuvimas. # Byla T-230/05.

text:
      2007 m. kovo 6 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas Golf USA prieš VRDT (GOLF USA)
      (Byla T‑230/05)
      „Bendrijos prekių ženklas – Žodinio Bendrijos prekių ženklo GOLF USA paraiška – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Aprašomasis pobūdis – Skiriamojo požymio nebuvimas“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Prekių ženklai, sudaryti tik iš žymenų arba nuorodų, kurie gali būti naudojami prekės savybėms žymėti – Skiriamųjų požymių neturintys prekių ženklai (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas) (žr. 32–33, 45, 49–50 punktus)
      Dalykas

               Ieškinys dėl 2005 m. balandžio 25 d. VRDT antrosios apeliacinės tarnybos sprendimo (byla R 823/2004-2) atmesti paraišką įregistruoti
                  žodinį prekių ženklą GOLF USA.

            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               Golf USA, Inc.

               Prašomas registruoti Bendrijos prekių ženklas:

               Žodinis prekių ženklas GOLF USA (registracijos paraiška Nr. 3073715 25, 28 ir 35 klasės prekėms ir paslaugoms)

               Eksperto sprendimas:

               Atmesti paraišką

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               Atmesti apeliaciją

         Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Ieškovė padengia bylinėjimosi išlaidas.


title: 2009 m. liepos 7 d. Tarnautojų teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Marjorie Danielle Bernard prieš Europos policijos biuras (Europolas). # Viešoji tarnyba. # Byla F-54/08.

text:
      TARNAUTOJŲ TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2009 m. liepos 7 d.
      Byla F‑54/08
      Marjorie Danielle Bernard
      prieš
      Europos policijos biurą (Europolas)
      „Viešoji tarnyba – Europolo personalas – Tarnybos nutraukimas – Sutarties nepratęsimas – Akivaizdi vertinimo klaida – Proceso organizavimo priemonė – Nereikalingumas“
      Dalykas: Pagal Konvencijos, grindžiamos Europos Sąjungos sutarties K.3 straipsniu, dėl Europos policijos biuro įsteigimo (Europolo
         konvencija) 40 straipsnio 3 dalį ir Europolo tarnautojų tarnybos nuostatų 93 straipsnio 1 dalį pareikštas ieškinys, kuriuo
         M. D. Bernard prašo panaikinti 2007 m. liepos 31 d. Europolo direktoriaus sprendimą, kuriuo atsisakoma pratęsti jos sutartį
         po 2008 m. gegužės 31 d., ir 2008 m. vasario 29 d. Europolo direktoriaus sprendimą, kuriuo atmetamas jos išankstinis skundas
         dėl minėto 2007 m. liepos 31 d. sprendimo, pateikti 2004 m. vasario 25 d. bandomojo laikotarpio pabaigos ataskaitą ir galiausiai
         priteisti iš Europolo bylinėjimosi išlaidas.

      Sprendimas: Nebereikia nagrinėti prašymo pateikti 2004 m. vasario 25 d. bandomojo laikotarpio pabaigos ataskaitą. Panaikinti 2007 m. liepos
         31 d. Europolo direktoriaus sprendimą, kuriuo atsisakoma pratęsti ieškovės sutartį po 2008 m. gegužės 31 d. Priteisti iš Europolo
         bylinėjimosi išlaidas.

      Santrauka
      Pareigūnai – Laikinieji tarnautojai – Įdarbinimas – Terminuotos sutarties pratęsimas – Administracijos diskrecija – Europolo
            tarnautojai
      (Europolo tarnautojų tarnybos nuostatų 6 straipsnis)
      Pratęsdama laikinojo tarnautojo terminuotas sutartis administracija iš principo naudojasi didele diskrecija, o Bendrijos teismo
         kontrolė turi apsiriboti patikrinimu, ar nėra akivaizdžios klaidos arba piktnaudžiavimo įgaliojimais.

      Tačiau nuo to momento, kai administracija vidaus nuostatomis patvirtino specialią tvarką, skirtą užtikrinti sutarčių pratęsimo
         procedūros skaidrumą, tokios tvarkos priėmimas turi būti vertinamas kaip institucijos savo pačios diskrecijos apribojimas
         ir reiškia pradinės sutartininkams taikytos tvarkos, įtvirtinusios mažų garantijų terminuotas sutartis, pakeitimą taisyklėmis,
         įtvirtinančiomis sutarčių pratęsimo principą su tam tikromis sąlygomis. Bendrijos institucijos sprendimas, apie kurį pranešta
         visiems tarnautojams ir kuriame nurodomi sutarčių pratęsimo ar nepratęsimo kriterijai ir taikytinos procedūros, yra vidaus
         nuostata, kuri, kaip tokia, turi būti laikoma elgesio norma, kurią administracija pati sau nustato ir nuo kurios ji negali
         nukrypti nenurodžiusi tokio sprendimo priežasčių, antraip bus pažeistas vienodo požiūrio principas.

      Kadangi Europolas vidaus nuostata nustatė specialią tvarką, įtvirtinančią sutarčių pratęsimo principą su tam tikromis sąlygomis,
         tarp kurių − reikalavimas, kad profesiniai tarnautojo rezultatai, kurie įvertinami remiantis metine vertinimo ataskaita, būtų
         bent patenkinami, priimant sprendimą, kuriuo atsisakoma pratęsti sutartį dėl to, kad tarnautojo profesiniai rezultatai yra
         nepakankami, nors vertinimo ataskaitose jo vertinimo balai apskritai yra patenkinami, padaryta akivaizdi vertinimo klaida.

      (žr. 46–48, 50, 51 ir 53 punktus)
      Nuoroda:
      Pirmosios instancijos teismo praktika: 2005 m. kovo 1 d. Sprendimo Mausolf prieš Europolą, T‑258/03, Rink. VT p. I‑A‑45 ir II‑189, 23, 25, 26, 47–49 punktai.


1965 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Stefan Krawczynski prieš EAEB Komisiją. # Byla 83-63.


2013 m. vasario 28 d. Tarnautojų teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Dimitrios Pachtitis prieš Europos Komisiją.#Viešoji tarnyba – Atviras konkursas – Sprendimo neleisti kandidatui dalyvauti tolesniame konkurso etape panaikinimas – Teismo sprendimo vykdymas – Sprendimas iš naujo organizuoti atviro konkurso procedūrą ir pasiūlyti neteisėtai pašalintam kandidatui iš naujo laikyti atrankos testus.#Byla F-51/11.