title: 2016 m. kovo 10 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Flight Refund Ltd prieš Deutsche Lufthansa AG.#Kúria prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė – Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose – Europos mokėjimo įsakymo procedūra – Reglamentas (EB) Nr. 1896/2006 – 17 ir 20 straipsniai – Teismo, kurio prašoma paskirti pagal teritorinio teismingumo taisykles teismą, kompetentingą ginčo teisenos tvarka nagrinėti bylą atsakovui pareiškus prieštaravimą dėl Europos mokėjimo įsakymo, pareigos – Valstybės narės, kurioje išduotas Europos mokėjimo įsakymas, teismų jurisdikcija – Reglamentas (EB) Nr. 44/2001 – Reikalavimas, grindžiamas teise į kompensaciją pagal Reglamentą (EB) Nr. 261/2004 dėl vėlavusio skrydžio.#Byla C-94/14.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2016 m. kovo 10 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė — Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose — Europos mokėjimo įsakymo procedūra — Reglamentas (EB) Nr. 1896/2006 — 17 ir 20 straipsniai — Teismo, kurio prašoma paskirti pagal teritorinio teismingumo taisykles teismą, kompetentingą ginčo teisenos tvarka nagrinėti bylą atsakovui pareiškus prieštaravimą dėl Europos mokėjimo įsakymo, pareigos — Valstybės narės, kurioje išduotas Europos mokėjimo įsakymas, teismų jurisdikcija — Reglamentas (EB) Nr. 44/2001 — Reikalavimas, grindžiamas teise į kompensaciją pagal Reglamentą (EB) Nr. 261/2004 dėl vėlavusio skrydžio“
      Byloje C‑94/14
      dėl Kúria (Aukščiausiasis Teismas, Vengrija) 2014 m. vasario 27 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo tą pačią dieną, pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Flight Refund Ltd

      prieš

         Deutsche Lufthansa AG

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Ilešič (pranešėjas), teisėjai C. Toader, A. Rosas, A. Prechal ir E. Jarašiūnas,
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos M. Z. Fehér ir G. Szima,

               —

               Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze ir J. Kemper,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos A.‑M. Rouchaud-Joët, A. Sipos ir M. Wilderspin,

         susipažinęs su 2015 m. spalio 22 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 1896/2006, nustatančio Europos mokėjimo įsakymo procedūrą (OL L 399, p. 1), išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Jungtinėje Karalystėje įsteigtos bendrovės Flight Refund Ltd (toliau – Flight Refund) ir Vokietijoje įsteigtos bendrovės Deutsche Lufthansa AG (toliau – Deutsche Lufthansa) ginčą dėl reikalavimo, susijusio su kompensacija dėl vėlavusio skrydžio.

         Teisinis pagrindas

         Tarptautinė teisė

               3

               1999 m. gegužės 28 d. Monrealyje priimtą konvenciją dėl tam tikrų tarptautinio vežimo oru taisyklių suvienodinimo Europos bendrija pasirašė 1999 m. gruodžio 9 d., o jos vardu ši konvencija buvo patvirtinta 2001 m. balandžio 5 d. Tarybos sprendimu 2001/539/EB (OL L 194, p. 38; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 5 t., p. 491, toliau – Monrealio konvencija).

               4

               Šios konvencijos 19 straipsnyje „Vėlavimas“ numatyta:
               „Vežėjas atsako už žalą, atsiradusią dėl vėlavimo vežant oru keleivius, bagažą arba krovinius. Tačiau vežėjas neatsako už žalą, atsiradusią dėl vėlavimo, jeigu jis įrodo, kad jis ir jo darbuotojai ir atstovai ėmėsi visų prieinamų protingų priemonių žalai išvengti, arba tai, kad jam ar jiems buvo neįmanoma imtis šių priemonių.“

               5

               Šios konvencijos 33 straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „Ieškinys dėl žalos atlyginimo ieškovo nuožiūra privalo būti pareiškiamas vienos iš valstybių, šios Konvencijos Šalių, teritorijoje arba vežėjo gyvenamosios vietos ar jo pagrindinės ūkinės-komercinės verslo vietos arba ūkinės-komercinės verslo vietos, kurioje buvo sudaryta sutartis, arba paskirties vietos teismui.“

         Sąjungos teisė

      Reglamentas (EB) Nr. 261/2004

               6

               2004 m. vasario 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 261/2004, nustatančio bendras kompensavimo ir pagalbos keleiviams taisykles atsisakymo vežti ir skrydžių atšaukimo arba atidėjimo ilgam laikui atveju, panaikinančio Reglamentą (EEB) Nr. 295/91 (OL L 46, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 8 t., p. 10), 5 straipsnio „Skrydžių atšaukimas“ 1 dalies c punkte numatyta, kad atšaukus skrydį atitinkami keleiviai turi teisę į kompensaciją, kurią skrydį vykdantis oro vežėjas išmoka pagal šio reglamento 7 straipsnį.

               7

               Šio reglamento 6 straipsnyje „Atidėjimas“ numatytos tam tikros skrydį vykdančio oro vežėjo pareigos, susijusios su pagalba atitinkamiems keleiviams skrydžio atidėjimo atveju.

               8

               To paties reglamento 7 straipsnio „Teisė į kompensaciją“ 1 dalies c punkte numatyta, kad kai daroma nuoroda į šį straipsnį, keleiviams mokama 600 EUR dydžio kompensacija visų didesnio kaip 3500 kilometrų atstumo skrydžių atveju.

         Reglamentas Nr. 1896/2006

               9

               Reglamento Nr. 1896/2006 8 konstatuojamojoje dalyje numatyta:
               „Dėl kliūčių veiksmingai naudotis teise kreiptis į teismą tarptautinio pobūdžio bylose <...>, atsiranda poreikis priimti Bendrijos teisės aktus, užtikrinančius vienodas sąlygas kreditoriams ir skolininkams visoje Europos Sąjungoje.“

               10

               Pagal šio reglamento 10 konstatuojamąją dalį:
               „Šiuo reglamentu nustatyta procedūra ieškovui turėtų būti papildoma ir jo nuožiūra pasirenkama priemonė; jis gali imtis veiksmų pagal nacionaliniuose teisės aktuose numatytą procedūrą. Dėl šios priežasties esami nacionalinėje teisėje numatyti neginčytinų reikalavimų išieškojimo mechanizmai šiuo reglamentu nėra nei keičiami, nei derinami.“

               11

               Minėto reglamento 20 konstatuojamojoje dalyje skelbiama:
               „Nustatytu laiku atsakovui pateikus prieštaravimą Europos mokėjimo įsakymo procedūra turėtų būti nutraukta ir byla automatiškai turėtų būti perduodama nagrinėti bendra [įprasto civilinio proceso] tvarka, jei ieškovas aiškiai nenurodė tokiu atveju nutraukti procesą. Šio reglamento taikymo tikslais įprasto civilinio proceso sąvoka nebūtinai turėtų būti aiškinama pagal nacionalinę teisę.“

               12

               Reglamento Nr. 1896/2006 1 straipsnyje numatyta:
               „1.   Šio reglamento tikslas:

                        a)

                        supaprastinti, pagreitinti tarptautinio pobūdžio bylų dėl neginčytinų piniginių reikalavimų procesą bei sumažinti jo išlaidas nustatant Europos mokėjimo įsakymo procedūrą;
                        <…>

                  2.   Šis reglamentas nekliudo ieškovui pateikti reikalavimą, kaip apibrėžta 4 straipsnyje, pagal kitą valstybės narės teisės aktuose ar [Sąjungos] teisėje numatytą procedūrą.“

               13

               Šio reglamento 2 straipsnio 1 dalyje jo taikymo sritis apibrėžta taip:
               „Šis reglamentas taikomas tarptautinio pobūdžio civilinėse ir komercinėse bylose, neatsižvelgiant į teismo pobūdį. Visų pirma jis netaikomas mokesčių, muitų ar administracinėms byloms arba valstybės atsakomybei už veiksmus ir neveikimą vykdant valstybės įgaliojimus (acta iure imperii).“

               14

               Minėto reglamento 5 straipsnio 1 dalyje „kilmės valstybė narė“ apibrėžiama kaip „valstybė narė, kurioje išduotas Europos mokėjimo įsakymas“.

               15

               Reglamento Nr. 1896/2006 6 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad, taikant šį reglamentą, jurisdikcija nustatoma pagal atitinkamas Sąjungos teisės normas, visų pirma pagal 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42; klaidų ištaisymas OL L 290, 2014 10 4, p. 11).

               16

               Reglamento Nr. 1896/2006 7 straipsnio 2 dalies f punkte nustatyta, kad prašyme išduoti Europos mokėjimo įsakymą nurodomi jurisdikcijos pagrindai.

               17

               Šio reglamento 16 straipsnio 1–3 dalyse numatyta:
               „1.   Atsakovas gali kilmės teismui pateikti prieštaravimo dėl Europos mokėjimo įsakymo pareiškimą, naudodamas VI priede pateiktą F standartinę formą, kuri pateikiama jam kartu su Europos mokėjimo įsakymu.
               2.   Prieštaravimo pareiškimas išsiunčiamas per 30 dienų nuo įsakymo įteikimo atsakovui.
               3.   Prieštaravimo pareiškime atsakovas nurodo, kad jis ginčija reikalavimą, ir neprivalo šiuo tikslu pateikti priežasčių.“

               18

               Šio reglamento 17 straipsnio „Prieštaravimo pareiškimo pateikimo pasekmės“ 1 ir 2 dalyse numatyta:
               „1.   Jei prieštaravimo pareiškimas pateikiamas per 16 straipsnio 2 dalyje nustatytą terminą, teismo procesas tęsiamas kilmės valstybės narės kompetentinguose teismuose laikantis įprasto civilinio proceso taisyklių, išskyrus atvejus, kai ieškovas aiškiai nurodo tuo atveju nutraukti teismo procesą.
               <…>
               2.   Perėjimą prie įprastinio [įprasto] civilinio proceso, kaip apibrėžta 1 dalyje, reglamentuoja kilmės valstybės narės teisės aktai.“

               19

               To paties reglamento 18 straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „Jei per 16 straipsnio 2 dalyje nustatytą terminą, atsižvelgiant į laiką, kurio reikia, kad pareiškimas pasiektų gavėją, prieštaravimo pareiškimas nepateikiamas kilmės teisme, kilmės teismas nedelsdamas paskelbia Europos mokėjimo įsakymą vykdytinu naudodamas VII priede pateiktą G standartinę formą. Teismas patikrina [mokėjimo įsakymo] įteikimo datą.“

               20

               Reglamento Nr. 1896/2006 20 straipsnyje numatyta „peržiūra išimtiniais atvejais“. Šio straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad „[p]asibaigus 16 straipsnio 2 dalyje nustatytam terminui atsakovas <...> turi teisę prašyti, kad kilmės valstybės narės kompetentingas teismas peržiūrėtų Europos mokėjimo įsakymą, jei mokėjimo įsakymas buvo išduotas akivaizdžiai neteisingai, atsižvelgiant į šiame reglamente nustatytus reikalavimus arba dėl kitų išimtinių aplinkybių.“ Pagal šio reglamento 20 straipsnio 3 dalį, jei teismas nusprendžia, kad peržiūra yra pagrįsta, Europos mokėjimo įsakymas netenka galios. Priešingu atveju, kaip numatyta toje pačioje nuostatoje, Europos mokėjimo įsakymas lieka galioti.

               21

               Šio reglamento 26 straipsnyje „Ryšys su nacionaline proceso teise“ nustatyta:
               „Visus procesinius klausimus, kurie šiame reglamente konkrečiai nenagrinėjami, reglamentuoja nacionalinės teisės aktai.“

         Reglamentas Nr. 44/2001

               22

               Jurisdikcijos taisyklės, įtvirtintos Reglamente Nr. 44/2001, išdėstytos šio reglamento II skyriuje, t. y. 2–31 straipsniuose. Šio II skyriaus 7 skirsnyje „Susitarimas dėl jurisdikcijos“ esančiame 24 straipsnyje nustatyta:
               „Be jurisdikcijos, kylančios iš kitų šio reglamento nuostatų, jurisdikciją turi valstybės narės teismas, į kurį atvyksta atsakovas. Ši taisyklė netaikoma, jeigu atsakovas atvyksta į teismą dėl jurisdikcijos užginčijimo arba jeigu pagal 22 straipsnį kitas teismas turi išimtinę jurisdikciją.“

         Vengrijos teisė

      Civilinio proceso kodeksas

               23

               1952 m. Įstatyme Nr. III dėl civilinio proceso kodekso (a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény, toliau – Civilinio proceso kodeksas) įtvirtintos jurisdikcijos taisyklės.

               24

               Civilinio proceso kodekso 45 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Tais atvejais, kai dėl galutinių sprendimų kyla dalykinio ar teritorinio teismingumo taisyklių kolizija, arba kai kompetentingo teismo neįmanoma nustatyti pagal teritorinio teismingumo taisykles, arba kai dėl pareikšto prieštaravimo teismas negali nagrinėti bylos, kompetentingas teismas turi būti nustatytas pirmenybės tvarka.
               2.   Tai nustatyti kompetentingas teismas yra:
               <…>

                        c)

                        kitais nei a ir b punktuose nurodytas atvejais – Kúria [(Aukščiausiasis Teismas)].“

         2009 m. Įstatymas Nr. L dėl mokėjimo įsakymo

               25

               Pagal 2009 m. Įstatymo Nr. L dėl mokėjimo įsakymo (a fizetési meghagyásos eljárásról szóló 2009. évi L. törvény) 59 straipsnio 1 dalį teisė išduoti Reglamente Nr. 1896/2006 numatytą Europos mokėjimo įsakymą suteikiama notarui.

               26

               Pagal šio įstatymo 38 straipsnio 1 dalį, jeigu pareiškiamas prieštaravimas, notaras perduoda procesinius dokumentus ieškovo prašyme išduoti mokėjimo įsakymą nurodytam teismui.

               27

               Šio įstatymo 38 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad jeigu ieškovas nenurodė teismo, notaras perduoda procesinius dokumentus teismui, turinčiam jurisdikciją pagal Civilinio proceso kodekso 29, 30 ir 40 straipsniuose numatytas dalykinio ir teritorinio teismingumo taisykles.

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               28

               Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad atitinkamas keleivis savo teisę į kompensaciją dėl vėlavusio skrydžio pagal sutartį perleido Flight Refund, užsiimančiai tokio pobūdžio reikalavimų išieškojimu. Ši bendrovė Vengrijos notarui pateikė prašymą išduoti Europos mokėjimo įsakymą, skirtą Deutsche Lufthansa. Savo prašymą dėl 600 EUR pagrindinės sumos Flight Refund motyvavo tuo, kad dėl perleisto reikalavimo ji įgijo teisę reikalauti, kad Deutsche Lufthansa atlygintų nuostolius, patirtus, kaip matyti iš šiam notarui pateiktos informacijos, dėl daugiau nei tris valandas vėlavusio skrydžio LH 7626, vykdyto iš Niuarko (Jungtinės Amerikos Valstijos) oro uosto į Londono Heathrow (Jungtinė Karalystė) oro uostą.

               29

               Minėtas notaras šį prašymą patenkino ir išdavė Europos mokėjimo įsakymą, skirtą Deutsche Lufthansa, nepasiaiškinęs, nei kur buvo sutarties sudarymo ar vykdymo vieta, nei kur įvyko tariamą žalą sukėlęs įvykis, nei kur buvo vežėjo ūkinė-komercinė verslo vieta, kurioje buvo sudaryta sutartis, ar skrydžio paskirties vieta. Tas pats notaras pareiškė turintis kompetenciją išduoti šį mokėjimo įsakymą remdamasis Monrealio konvencijos 33 straipsniu, motyvuodamas tuo, kad Vengrija yra šios konvencijos šalis.

               30

                  Deutsche Lufthansa pasinaudojo teise pareikšti prieštaravimą dėl šio mokėjimo įsakymo ir nurodė, kad ne ji eksploatavo Flight Refund prašyme išduoti mokėjimo įsakymą nurodytą oro liniją; jos teigimu, atitinkamą skrydį vykdęs oro vežėjas buvo oro bendrovė United Airlines, Inc.

               31

               Kadangi Flight Refund atstovas atitinkamo notaro siūlymu pareiškė, kad negali nurodyti kompetentingo teismo nuo Europos mokėjimo įsakymo procedūros perėjus prie įprasto civilinio proceso, šis notaras kreipėsi į Kúria ir prašė nustatyti šį jurisdikciją pagal teritorinio teismingumo taisykles turintį teismą, nes jam nepavyko nustatyti šio teismo remiantis atitinkamomis Civilinio proceso kodekso nuostatomis ir atsižvelgiant į turimą informaciją.

               32

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui penkis klausimus dėl kai kurių Monrealio konvencijos, Reglamento Nr. 44/2001 ir Reglamento Nr. 1896/2006 nuostatų išaiškinimo. Šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismui gavo 2014 m. vasario 27 d.

               33

               2014 m. rugsėjo 26 d.Flight Refund pranešė Teisingumo Teismui, kad 2014 m. kovo 5 d. laišku ji informavo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą apie tai, kad savo reikalavimą grindė Reglamentu Nr. 261/2004, o ne Monrealio konvencijos nuostatomis. Siekdamas iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo gauti papildomos informacijos, 2014 m. spalio 21 d. Teisingumo Teismas, remdamasis savo Procedūros reglamento 101 straipsnio 1 dalimi, paprašė šio teismo pateikti paaiškinimų.

               34

               Savo atsakyme (jį Teisingumo Teismas gavo 2014 m. lapkričio 26 d.) prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas visų pirma patvirtino, kad Flight Refund savo reikalavimą grindė Reglamento Nr. 261/2004 6 ir 7 straipsniais, o ne Monrealio konvencijos nuostatomis. Dėl šios priežasties prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas atsiėmė tris iš penkių klausimų ir performulavo vieną iš dviejų paliktų klausimų.

               35

               Antra, šis teismas pabrėžė, kad apie atitinkamą skrydį turėjo tik tą informaciją, kuri jau pateikta jo prašyme priimti prejudicinį sprendimą. Jis nurodė, kad vykstant kompetentingo teismo nustatymo pagal teritorinio teismingumo taisykles procedūrai jis negalėjo, kaip tai numatyta nacionalinėje teisėje, ieškoti daugiau informacijos, susijusios su bylos esme.

               36

               Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kilo abejonių dėl tarptautinės jurisdikcijos taisyklių, taikomų Europos mokėjimo įsakymo procedūrai, per kurią pateikiamas Reglamentu Nr. 261/2004 grindžiamas reikalavimas. Šis teismas mano, kad notaras, parengęs Europos mokėjimo įsakymą, jį išdavė pažeisdamas Reglamento Nr. 1896/2006 6 straipsnį, pagal kurį privalėjo Vengrijos teismų jurisdikcijos klausimą nagrinėti remdamasis Reglamentu Nr. 44/2001.

               37

               Taigi šis teismas siekia išsamiau sužinoti, kurios teisės normos turėtų būti taikomos nagrinėjamu atveju: Monrealio konvencijoje įtvirtintos taisyklės, taisyklės, numatytos Reglamente Nr. 44/2001, ar kitos jurisdikcijos taisyklės, kaip antai įtvirtintos Reglamento Nr. 1896/2006 17 straipsnio 1 dalyje, kurioje numatyta, kad procesas, pradėtas atsakovui pareiškus prieštaravimą dėl Europos mokėjimo įsakymo, tęsiamas šio mokėjimo įsakymo kilmės valstybės narės kompetentinguose teismuose. Jis taip pat siekia išsiaiškinti, kokių pasekmių kiltų jam konstatavus, kad Vengrijos teismai turi tarptautinę jurisdikciją arba jos neturi.

               38

               Šiomis aplinkybėmis Kúria (Aukščiausiasis Teismas) nusprendė pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar Europos mokėjimo įsakymas, išduotas pažeidžiant reglamento [Nr. 1896/2006] reguliavimo sritį arba tarptautinės jurisdikcijos neturinčios institucijos, gali būti peržiūrimas ex officio? Arba ar po pareikšto prieštaravimo perduota ginčo teisenos tvarka nagrinėti byla jurisdikcijos neturinčio teismo turi būti nutraukiama ex officio, ar pateikus prašymą?

                        2.

                        Jeigu Vengrijos teismai turi jurisdikciją nagrinėti bylą ginčo teisenos tvarka, ar atitinkama jurisdikcijos taisyklė turi būti aiškinama taip, kad Kúria [(Aukščiausiasis Teismas)], kurio prašoma nustatyti teismingumą, turi skirti bent vieną teismą, kuris, nors neturi jurisdikcijos pagal valstybės narės proceso teisės normose įtvirtintas dalykinio ir teritorinio teismingumo taisykles, turi pareigą po pareikšto prieštaravimo pradėtą bylą ginčo teisenos tvarka išnagrinėti iš esmės?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl priimtinumo

               39

               Vokietijos vyriausybė mano, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą nepriimtinas. Šiuo klausimu ši vyriausybė teigia, kad, kaip matyti iš Flight Refund interneto svetainės, kurioje ji lankėsi 2014 m. birželio 9 d., ši bendrovė neribotam laikui sustabdė savo svetainės veikimą ir kartu pradėtas išieškojimo procedūras. Dėl šios priežasties ši vyriausybė siūlo Teisingumo Teismui, kad šis paprašytų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo informacijos dėl jo nagrinėjamos bylos stadijos.

               40

               Šiuo tikslu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką nacionalinio teismo pateiktiems klausimams dėl Sąjungos teisės išaiškinimo, atsižvelgiant į jo paties nurodytą teisinį pagrindą ir faktines aplinkybes, kurių tikslumo Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti, taikoma svarbos prezumpcija (Sprendimo Fish Legal ir Shirley, C‑279/12, EU:C:2013:853, 30 punktas ir Sprendimo Verder LabTec, C‑657/13, EU:C:2015:331, 29 punktas).

               41

               Dėl Vokietijos vyriausybės nurodyto nepriimtinumo pagrindo reikia konstatuoti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo atsakyme į Teisingumo Teismo jam pateiktą prašymą pateikti paaiškinimų patvirtino, kad toliau nagrinėja prašymą nustatyti teismą, pagal teritorinio teismingumo taisykles kompetentingą nagrinėti bylą ginčo teisenos tvarka po to, kai atsakovas pareiškė prieštaravimą dėl Europos mokėjimo įsakymo. Taigi jokia bylos dokumentuose pateikta informacija neleidžia pripažinti, kad nagrinėjamu atveju galėtų būti paneigta prejudicinių klausimų svarbos prezumpcija.

               42

               Todėl prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.

         Dėl esmės

               43

               Prieš pradedant nagrinėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktus klausimus reikia pažymėti, kad šis teismas savo atsakyme į Teisingumo Teismo prašymą pateikti paaiškinimų išreiškė abejonių dėl teisės normų, taikytinų nagrinėjant klausimą dėl valstybės narės teismų tarptautinės jurisdikcijos ginčo teisenos tvarka nagrinėti bylą dėl reikalavimo, kuriuo remiantis išduotas mokėjimo įsakymas, dėl kurio atsakovas pareiškė prieštaravimą, tokiomis aplinkybėmis, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, kai kreditorius kaip teisinį savo reikalavimo pagrindą nurodė Reglamento Nr. 261/2004 6 ir 7 straipsnius. Konkrečiai tariant, šis teismas klausia, ar šiomis aplinkybėmis turi būti taikomos tarptautinės jurisdikcijos taisyklės, numatytos Monrealio konvencijos 33 straipsnyje, ar tos, kurios numatytos Reglamente Nr. 44/2001.

               44

               Be to, šis teismas prašo išsamiau paaiškinti Reglamento Nr. 1896/2006 17 straipsnio 1 dalies turinį visų pirma dėl to, ar ši nuostata galėtų būti aiškinama taip, kad joje numatyta jurisdikcijos taisyklė kilmės valstybės narės, kaip ji suprantama pagal šio reglamento 5 straipsnio 1 punktą, teismų naudai, neatsižvelgiant į Reglamente Nr. 44/2001 numatytas taisykles.

               45

               Šiuo atžvilgiu visų pirma reikia priminti nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, pagal kurią iš Reglamento Nr. 261/2004 5–7 straipsnių kildinama teisė į fiksuotą ir visiems keleiviams vienodą kompensaciją dėl vėlavusio skrydžio, kuria nagrinėjamu atveju nori pasinaudoti Flight Refund, yra nesusijusi su žalos atlyginimu pagal Monrealio konvencijos 19 straipsnį (šiuo klausimu žr. Sprendimo Rehder, C‑204/08, EU:C:2009:439, 27 punktą ir Sprendimo Nelson ir kt., C‑581/10 ir C‑629/10, EU:C:2012:657, 46, 49 ir 55 punktus).

               46

               Taigi, kadangi atitinkamomis Reglamento Nr. 261/2004 ir Monrealio konvencijos nuostatomis grindžiamos teisės įtvirtintos skirtinguose teisės aktuose, šioje konvencijoje numatytos tarptautinės jurisdikcijos taisyklės netaikomos remiantis vien Reglamentu Nr. 261/2004 paduotiems prašymams, nagrinėtiniems atsižvelgiant į Reglamentą Nr. 44/2001 (šiuo klausimu žr. Sprendimo Rehder, C‑204/08, EU:C:2009:439, 27 ir 28 punktus).

               47

               Antra, kalbant apie prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo šio sprendimo 44 punkte nurodytą galimybę, reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad atsakovo prieštaravimas dėl Europos mokėjimo įsakymo, kurio pasekmės reglamentuojamos Reglamento Nr. 1896/2006 17 straipsnio 1 dalyje, negali lemti valstybės narės, kurioje išduotas Europos mokėjimo įsakymas, teismų jurisdikcijos prorogacijos, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 44/2001 24 straipsnį, ir dėl to reikšti, kad atsakovas, pareikšdamas tokį prieštaravimą, net jeigu jame nurodomi su bylos esme susiję pagrindai, pritarė šios valstybės narės teismų jurisdikcijai ginčo teisenos tvarka nagrinėti bylą dėl ginčijamo reikalavimo (šiuo klausimu žr. Sprendimo Goldbet Sportwetten, C‑144/12, EU:C:2013:393, 38, 41 ir 43 punktus).

               48

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia pripažinti, kad savo klausimais, nagrinėtinais kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti teismo, kaip antai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, teises ir pareigas pagal Sąjungos teisę, visų pirma Reglamentą Nr. 1896/2006, tokiomis aplinkybėmis, kai šis teismas nagrinėja bylą, kurioje prašoma skirti valstybės narės, kurioje išduotas Europos mokėjimo įsakymas, pagal teritorinio teismingumo taisykles kompetentingą teismą ir išspręsti klausimą dėl šios valstybės narės teismų tarptautinės jurisdikcijos ginčo teisenos tvarka nagrinėti bylą dėl reikalavimo, kuriuo remiantis išduotas minėtas įsakymas, dėl kurio atsakovas pareiškė prieštaravimą per tam nustatytą terminą.

               49

               Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 1896/2006 1 straipsnio 1 dalies a punktą šiuo reglamentu siekiama visų pirma supaprastinti, pagreitinti tarptautinio pobūdžio bylų dėl neginčytinų piniginių reikalavimų procesą ir sumažinti jo išlaidas nustatant Europos mokėjimo įsakymo procedūrą. Kaip matyti iš šio reglamento 2 straipsnio 1 dalies, jis taikomas tarptautinio pobūdžio civilinėse ir komercinėse bylose, neatsižvelgiant į teismo pobūdį.

               50

               Nuo to momento, kai reikalavimai, dėl kurių išduotas Europos mokėjimo įsakymas, užginčijami pareiškiant Reglamento Nr. 1896/2006 16 straipsnyje numatytą prieštaravimą, jame įtvirtinta specialioji procedūra ir juo siekiami tikslai nebetaikomi (šiuo klausimu žr. Sprendimo eco cosmetics ir Raiffeisenbank St. Georgen, C‑119/13 ir C‑120/13, EU:C:2014:2144, 39 punktą ir Sprendimo Goldbet Sportwetten, C‑144/12, EU:C:2013:393, 31 ir 42 punktus).

               51

               Nagrinėjamu atveju neginčijama, kad atsakovas dėl jo atžvilgiu išduoto Europos mokėjimo įsakymo pareiškė prieštaravimą per Reglamento Nr. 1896/2006 16 straipsnio 2 dalyje tam nustatytą terminą. Taigi, kadangi šio reglamento 17 straipsnio 1 dalis yra vienintelė šio reglamento nuostata, kurioje reglamentuojamos tokio prieštaravimo pasekmės, reikia išnagrinėti, ar ši nuostata leidžia nustatyti teismo, kaip antai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, teises ir pareigas pagrindinės bylos aplinkybėmis, remiantis šios nuostatos tekstu ir šio reglamento struktūra.

               52

               Kaip matyti iš Reglamento Nr. 1896/2006 17 straipsnio 1 dalies formuluotės, pagal šią dalį tik reikalaujama, kad jei atsakovas prieštaravimą pareiškia per tam nustatytą terminą, teismo procesas būtų automatiškai tęsiamas valstybės narės, kurioje išduotas mokėjimo įsakymas, kompetentinguose teismuose laikantis įprasto civilinio proceso taisyklių, išskyrus atvejus, kai ieškovas aiškiai prašo tuo atveju nutraukti teismo procesą.

               53

               Kalbant apie Reglamento Nr. 1896/2006 struktūrą, reikia pažymėti, kad iš kartu nagrinėjamų šio reglamento 8 ir 10 konstatuojamųjų dalių ir 26 straipsnio matyti, kad šiame reglamente nustatyta Europos mokėjimo įsakymo procedūra ieškovui yra papildoma ir pasirenkama priemonė ir juo nei keičiami, nei derinami nacionalinėje teisėje numatyti neginčytinų reikalavimų išieškojimo mechanizmai. Iš tikrųjų Reglamentas Nr. 1896/2006 nustato vienodą išieškojimo priemonę, užtikrinančią vienodas sąlygas kreditoriams ir skolininkams visoje Sąjungoje, tačiau numatančią, kad visus procesinius klausimus, kurie šiame reglamente konkrečiai nenagrinėjami, reglamentuoja valstybių narių nacionalinė proceso teisė.

               54

               Kadangi iš Reglamento Nr. 1896/2006 struktūros matyti, kad juo nesiekiama suderinti valstybių narių proceso teisės, taip pat atsižvelgiant į šio reglamento 17 straipsnio 1 dalies ribotą taikymo sritį, nurodytą šio sprendimo 52 punkte, šią nuostatą tiek, kiek atsakovui pareiškus prieštaravimą ji numato automatišką proceso tęsimą laikantis įprasto civilinio proceso taisyklių, reikia aiškinti taip, kad joje nenumatytas joks specialus reikalavimas dėl teismų, kur procesas turi būti tęsiamas, pobūdžio ar dėl taisyklių, kurias toks teismas turi taikyti.

               55

               Vadinasi, iš esmės tenkinami Reglamento Nr. 1896/2006 17 straipsnio 1 dalyje numatyti reikalavimai, kai atsakovui pareiškus prieštaravimą procesas tęsiamas teisme, kaip antai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, kuris tokiomis aplinkybėmis, kaip pagrindinėje byloje, nagrinėja klausimą dėl valstybės narės, kurioje išduotas Europos mokėjimo įsakymas, teismų tarptautinės jurisdikcijos įprasto civilinio proceso tvarka nagrinėti bylą, susijusią su ginčijamu reikalavimu, taikant Reglamente Nr. 44/2001 numatytas taisykles.

               56

               Kaip savo išvados 72 punkte pažymėjo generalinė advokatė, nei Reglamento Nr. 1896/2006 17 straipsnio 1 dalis, nei jokia kita šio reglamento nuostata neleidžia nustatyti tokio teismo, koks yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, teisių ir pareigų tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamosios pagrindinėje byloje. Kadangi Reglamente Nr. 1896/2006 nėra aiškios taisyklės, kaip spręsti šį procesinį klausimą, jį reglamentuoja, kaip matyti iš šio reglamento 26 straipsnio, nacionalinė teisė.

               57

               Be to, kadangi iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, jog jį pateikęs teismas turi išspręsti klausimą dėl valstybės narės, kurioje išduotas Europos mokėjimo įsakymas, teismų tarptautinės jurisdikcijos ginčo teisenos tvarka nagrinėti bylą dėl ginčijamo reikalavimo taikant šiuo tikslu, kaip nurodyta šio sprendimo 46 punkte, Reglamente Nr. 44/2001 numatytas taisykles, reikia patikrinti, kokias pareigas turi šis teismas pagal šį reglamentą.

               58

               Šiuo klausimu neginčytina, kad Reglamentu Nr. 44/2001 nesiekiama suvienodinti kontrolės pareigų, kurios tenka nacionaliniams teismams tikrinant savo tarptautinę jurisdikciją, apimties. Vis dėlto atitinkamų nacionalinių taisyklių taikymas neturi pažeisti Reglamento Nr. 44/2001 veiksmingumo (žr. Sprendimo Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, 59 ir 60 punktus ir juose nurodytą teismą praktiką).

               59

               Kalbant apie reikalavimus, kurių turi būti laikomasi vykstant procesui, taip pat reikia pažymėti, jog visose Reglamento Nr. 44/2001 nuostatose išreiškiamas ketinimas užtikrinti, kad, atsižvelgiant į šio reglamento tikslus, procesai, per kuriuos priimami teismo sprendimai, vyktų užtikrinant teisę į gynybą (šiuo klausimu žr. Sprendimo G, C‑292/10, EU:C:2012:142, 47 punktą ir Sprendimo A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, 51 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               60

               Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad tiek pagal gero administravimo principą, kuriuo grindžiamas Reglamentas Nr. 44/2001, tiek gerbiant privalomą teismo nepriklausomumą jam vykdant savo pareigas reikalaujama, kad teismas, kurio prašoma išnagrinėti klausimą dėl tarptautinės jurisdikcijos, galėtų tai daryti atsižvelgdamas į visą turimą informaciją, prireikus įskaitant atsakovo pateiktus prieštaravimus (šiuo klausimu žr. Sprendimo Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, 64 punktą).

               61

               Nagrinėjamu atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad jį pateikęs teismas turi tik tą informaciją, susijusią su kilmės valstybės narės teismų tarptautinės jurisdikcijos klausimu, kurią pateikė ieškovė savo prašyme išduoti Europos mokėjimo įsakymą; kaip matyti iš Reglamento Nr. 1896/2006 7 straipsnio 2 dalies f punkto, šią informaciją gali sudaryti vien tarptautinės jurisdikcijos pagrindų nurodymas, ir ieškovė neprivalo aiškinti, kodėl reikalavimas, kurį reikalaujama įvykdyti pagal Europos mokėjimo procedūrą, susijęs su valstybe nare, kur jis pateikė tokį prašymą.

               62

               Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismo turima bylos medžiaga neleidžia nustatyti nacionalinės teisės normų, taikytinų procesui, kuris nagrinėjamu atveju pradėtas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme. Todėl, jeigu šis teismas pagal nacionalinę proceso teisę privalėtų vertinti valstybės narės, kurioje išduotas mokėjimo įsakymas, teismų tarptautinę jurisdikciją atsižvelgdamas vien į informaciją, kurią ieškovė pateikė savo prašyme išduoti Europos mokėjimo įsakymą, toks procesas negalėtų užtikrinti Reglamente Nr. 44/2001 įtvirtintų jurisdikcijos taisyklių veiksmingumo ir atsakovo turimos teisės į gynybą.

               63

               Iš tikrųjų nacionalinės teisės normos, taikytinos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo šiuo atveju nagrinėjamai bylai, turi leisti šiam teismui išnagrinėti tarptautinės jurisdikcijos klausimą taikant Reglamente Nr. 44/2001 numatytas taisykles, atsižvelgiant į visą šiuo tikslu jam reikalingą informaciją ir, kaip generalinė advokatė nurodė savo išvados 63 punkte, prireikus šiuo klausimu išklausant šalis.

               64

               Jei taip nebūtų, šis teismas turėtų galimybę arba aiškinti savo proceso taisykles taip, kad jos leistų tenkinti šiuos reikalavimus, arba – tai pasiūlė pats prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas – skirti teismą, kuris, kaip pagal teritorinio teismingumo taisykles kompetentingas teismas, turėtų dalykinę jurisdikciją įprasto civilinio proceso tvarka iš esmės nagrinėti tokį reikalavimą, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, ir kuris šiuo atveju prireikus turėtų priimti sprendimą dėl savo paties tarptautinės jurisdikcijos pagal Reglamente Nr. 44/2001 įtvirtintus kriterijus.

               65

               Galiausiai reikia atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo užklausas dėl pareigų, kurių jam kiltų išnagrinėjus klausimą dėl valstybės narės, kurioje išduotas Europos mokėjimo įsakymas, teismų jurisdikcijos; šį klausimą jis nagrinėtų esant sąlygoms, kurios buvo primintos šio sprendimo 62 ir 63 punktuose.

               66

               Šiuo klausimu, jeigu patikrinus pasitvirtintų, kad valstybės narės, kurioje išduotas Europos mokėjimo įsakymas, teismų jurisdikciją galima nustatyti pagal Reglamento Nr. 44/2001 nuostatas, toks teismas, koks yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, negalėtų – antraip pažeistų šiame reglamente numatytos normos, pagal kurią nustatyta jurisdikcija, veiksmingumą – nutraukti proceso vien dėl to, kad pagal nacionalinę teisę jam nepavyko nustatyti teismo, pagal teritorinio teismingumo taisykles kompetentingo iš esmės išnagrinėti bylą dėl ginčijamo reikalavimo.

               67

               Iš tikrųjų šis teismas privalo, kaip Vengrijos vyriausybė nurodė savo rašytinėse pastabose, nacionalinę teisę aiškinti taip, kad ji jam leidžia nustatyti ar skirti teismą, pagal teritorinio ar dalykinio teismingumo taisykles turintį jurisdikciją priimti sprendimą dėl bylos, susijusios su reikalavimu, kurio remiantis išduotas mokėjimo įsakymas, dėl kurio atsakovas pateikė prieštaravimą per tam nustatytą terminą, esmės.

               68

               Be to, jeigu būtų nutraukta ginčo teisenos tvarka nagrinėjama byla, kurioje iš esmės nagrinėjamas klausimas dėl ginčijamo reikalavimo, nors valstybės narės, kurioje išduotas mokėjimo įsakymas, teismų jurisdikcija nustatyta pagal Reglamentą Nr. 44/2001, taip pat būtų pažeistas Reglamento Nr. 1896/2006 17 straipsnio 1 dalies veiksmingumas, nes pagal šią nuostatą reikalaujama, kad atsakovui pareiškus prieštaravimą procesas būtų automatiškai tęsiamas kompetentinguose valstybės narės, kurioje išduotas mokėjimo įsakymas, teismuose.

               69

               Tačiau jei kilmės valstybės narės teismai neturi jurisdikcijos pagal Reglamentą Nr. 44/2001, nebūtina, priešingai, nei mano prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ex officio peržiūrėti, pagal analogiją taikant Reglamento Nr. 1896/2006 20 straipsnį, mokėjimo įsakymo, dėl kurio atsakovas teisėtai pareiškė prieštaravimą.

               70

               Šiuo klausimu iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad Reglamento Nr. 1896/2006 20 straipsnyje numatytos mokėjimo įsakymo peržiūros galimybės taikomos tik jei atsakovas nepareiškė prieštaravimo per šio reglamento 16 straipsnio 2 dalyje nustatytą terminą (šiuo klausimu žr. Sprendimo Thomas Cook Belgium, C‑245/14, EU:C:2015:715, 47 ir 48 punktus).

               71

               Be to, kadangi procesinė situacija, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, yra, kaip matyti iš šio sprendimo 55 ir 56 punktų, reglamentuojama ne Reglamento Nr. 1896/2006, bet nacionalinės teisės nuostatomis, šio reglamento nuostatos, įskaitant jo 20 straipsnį, šiai situacijai negali būti taikomos net pagal analogiją (šiuo klausimu žr. Sprendimo eco cosmetics ir Raiffeisenbank St. Georgen, C‑119/13 ir C‑120/13, EU:C:2014:2144, 45 punktą).

               72

               Beje, pagal Reglamento Nr. 1896/2006 18 straipsnio 1 dalį mokėjimo įsakymas, dėl kurio atsakovas pareiškė prieštaravimą per tam nustatytą terminą, negali būti paskelbtas vykdytinu. Todėl toks teismas, koks yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, konstatavęs, kad valstybės narės, kur išduotas Europos mokėjimo įsakymas, teismai neturi jurisdikcijos pagal Reglamentą Nr. 44/2001, turi teisę atsižvelgti į tai, ką tokiu atveju numato nacionalinė proceso teisė.

               73

               Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad į pateiktus klausimus reikia atsakyti, kad Sąjungos teisė turi būti aiškinama taip, kad kai teisme pradėta byla, kaip antai pagrindinė byla, kurioje prašoma skirti valstybės narės, kurioje išduotas Europos mokėjimo įsakymas, pagal teritorinio teismingumo taisykles kompetentingą teismą, ir šis teismas nagrinėja klausimą dėl šios valstybės narės teismų tarptautinės jurisdikcijos ginčo tvarka nagrinėti bylą dėl reikalavimo, kuriuo remiantis išduotas minėtas įsakymas, dėl kurio atsakovas pareiškė prieštaravimą per tam nustatytą terminą:

                        —

                        atsižvelgiant į tai, kad Reglamente Nr. 1896/2006 nėra nuostatų dėl šio teismo teisių ir pareigų, šiuos procesinius klausimus pagal šio reglamento 26 straipsnį reglamentuoja šios valstybės narės nacionalinė teisė,

                        —

                        pagal Reglamentą Nr. 44/2001 reikalaujama, kad valstybės narės, kurioje išduotas Europos mokėjimo įsakymas, teismų tarptautinės jurisdikcijos klausimas būtų sprendžiamas taikant proceso taisykles, leidžiančias užtikrinti šio reglamento nuostatų veiksmingumą ir teisę į gynybą, nesvarbu, ar šį klausimą spręstų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ar jo pagal teritorinio ir dalykinio teismingumo taisykles paskirtas teismas, turintis teisę spręsti dėl reikalavimo, kaip antai nagrinėjamo pagrindinėje byloje, įprasto civilinio proceso tvarka,

                        —

                        jeigu teismas, kaip antai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, sprendžia dėl valstybės narės, kurioje išduotas Europos mokėjimo įsakymas, teismų tarptautinės jurisdikcijos ir padaro išvadą, kad tokia jurisdikcija egzistuoja atsižvelgiant į Reglamente Nr. 44/2001 numatytus kriterijus, pagal šį reglamentą ir Reglamentą Nr. 1896/2006 šis teismas privalo nacionalinę teisę aiškinti taip, kad ja remdamasis jis gali nustatyti ar skirti pagal teritorinio ir dalykinio teismingumo taisykles teismą, kompetentingą nagrinėti šią bylą, ir

                        —

                        jeigu teismas, kaip antai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, padaro išvadą, kad tokios tarptautinės jurisdikcijos nėra, jis neturi pareigos ex officio peržiūrėti šio mokėjimo įsakymo, pagal analogiją taikydamas Reglamento Nr. 1896/2006 20 straipsnį.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               74

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

                  Sąjungos teisė turi būti aiškinama taip, kad kai teisme pradėta byla, kaip antai pagrindinė byla, kurioje prašoma skirti valstybės narės, kurioje išduotas Europos mokėjimo įsakymas, pagal teritorinio teismingumo taisykles kompetentingą teismą, ir šis teismas nagrinėja klausimą dėl šios valstybės narės teismų tarptautinės jurisdikcijos ginčo tvarka nagrinėti bylą dėl reikalavimo, kuriuo remiantis išduotas minėtas įsakymas, dėl kurio atsakovas pareiškė prieštaravimą per tam nustatytą terminą:

                        —

                           atsižvelgiant į tai, kad 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamente (EB) Nr. 1896/2006, nustatančiame Europos mokėjimo įsakymo procedūrą, nėra nuostatų dėl šio teismo teisių ir pareigų, šiuos procesinius klausimus pagal šio reglamento 26 straipsnį reglamentuoja šios valstybės narės nacionalinė teisė,

                        —

                           pagal 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo reikalaujama, kad valstybės narės, kurioje išduotas Europos mokėjimo įsakymas, teismų tarptautinės jurisdikcijos klausimas būtų sprendžiamas taikant proceso taisykles, leidžiančias užtikrinti šio reglamento nuostatų veiksmingumą ir teisę į gynybą, nesvarbu, ar šį klausimą spręstų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ar jo pagal teritorinio ir dalykinio teismingumo taisykles paskirtas teismas, turintis teisę spręsti dėl reikalavimo, kaip antai nagrinėjamo pagrindinėje byloje, įprasto civilinio proceso tvarka,

                        —

                           jeigu teismas, kaip antai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, sprendžia dėl valstybės narės, kurioje išduotas Europos mokėjimo įsakymas, teismų tarptautinės jurisdikcijos ir padaro išvadą, kad tokia jurisdikcija egzistuoja atsižvelgiant į Reglamente Nr. 44/2001 numatytus kriterijus, pagal šį reglamentą ir Reglamentą Nr. 1896/2006 jis privalo nacionalinę teisę aiškinti taip, kad ja remdamasis jis gali nustatyti ar skirti pagal teritorinio ir dalykinio teismingumo taisykles teismą, kompetentingą nagrinėti šią bylą, ir

                        —

                           jeigu teismas, kaip antai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, padaro išvadą, kad tokios tarptautinės jurisdikcijos nėra, šis teismas neturi pareigos ex officio peržiūrėti šio mokėjimo įsakymo, pagal analogiją taikydamas Reglamento Nr. 1896/2006 20 straipsnį.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vengrų.


title: 2008 m. gruodžio 9 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Prancūzijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 2001/18/EB - GMO apgalvotas išleidimas į aplinką ir tiekimas į rinką - Įsipareigojimų neįvykdymą pripažįstantis Teisingumo Teismo sprendimas - Neįvykdymas - EB 228 straipsnis - Įvykdymas tuo metu, kai nagrinėjama byla - Piniginės sankcijos. # Byla C-121/07.

text:
      Byla C‑121/07
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Prancūzijos Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 2001/18/EB – GMO apgalvotas išleidimas į aplinką ir tiekimas į rinką – Teisingumo Teismo sprendimas, kuriuo konstatuojamas valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Nevykdymas – EB 228 straipsnis – Įvykdymas tuo metu, kai nagrinėjama byla – Piniginės sankcijos“
      Sprendimo santrauka
      1.        Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Teisingumo Teismo sprendimas, kuriuo konstatuojamas valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
            – Įvykdymo terminas
      (EB 228 straipsnis)
      2.        Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Teisingumo Teismo sprendimas, kuriuo konstatuojamas valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
            – Pareigos vykdyti sprendimą neįvykdymas – Piniginės sankcijos – Tikslas
      (EB 228 straipsnio 2 dalis)
      3.        Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Teisingumo Teismo sprendimas, kuriuo konstatuojamas valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
            – Pareigos vykdyti sprendimą neįvykdymas – Piniginės sankcijos – Vienkartinės sumos skyrimas
      (EB 228 straipsnio 2 dalis)
      1.        Nors EB 228 straipsnyje nenurodytas sprendimo, kuriuo konstatuotas valstybės įsipareigojimų neįvykdymas, įvykdymo terminas,
         interesas nedelsiant ir vienodai taikyti Bendrijos teisę reikalauja, kad toks vykdymas būtų pradėtas nedelsiant ir užbaigtas
         kuo greičiau.

      (žr. 21 punktą)
      2.        EB 228 straipsnio 2 dalyje numatytos procedūros tikslas yra paskatinti įsipareigojimų nevykdančią valstybę narę įvykdyti sprendimą
         dėl įsipareigojimų neįvykdymo ir taip užtikrinti veiksmingą Bendrijos teisės taikymą. Abiem šioje nuostatoje nurodytomis priemonėmis,
         tai yra vienkartine suma ir periodine bauda, siekiama to paties tikslo.

      Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas turi kiekvienoje byloje ir atsižvelgdamas į jo nagrinėjamos bylos aplinkybes bei, jo manymu,
         reikalingą įtikinimo ar atgrasymo lygį nustatyti tinkamas pinigines sankcijas, kad būtų kuo greičiau įvykdytas sprendimas,
         kuriuo prieš tai buvo konstatuotas įsipareigojimų neįvykdymas, ir užkirstas kelias pakartoti panašius Bendrijos teisės pažeidimus.

      Periodinės baudos skyrimas atrodo ypač tinkamas paskatinti valstybę narę kuo greičiau nutraukti įsipareigojimų nevykdymą,
         kurį, nesant tokios priemonės, būtų linkstama tęsti, o įpareigojimas sumokėti vienkartinę sumą labiau grindžiamas atitinkamos
         valstybės narės pareigų nevykdymo pasekmėmis privatiems ir viešiesiems interesams, pavyzdžiui, kai įsipareigojimai buvo nevykdomi
         ilgą laiką nuo pirmojo šį įsipareigojimų neįvykdymą pripažinusio sprendimo.

      Taigi įpareigojimas sumokėti periodinę baudą, kuri daromo pažeidimo atžvilgiu iš esmės turi priverčiamąjį poveikį, iš principo
         yra taikytinas tik tiek, kiek toliau nevykdomas pirmasis šį pažeidimą konstatavęs sprendimas, tačiau įpareigojimo sumokėti
         vienkartinę sumą atveju yra kitaip.

      (žr. 27, 56–59 punktus)
      3.        Sprendimas įpareigoti sumokėti vienkartinę sumą turi būti priimamas ne automatiškai, o kiekvienu atskiru atveju atsižvelgiant
         į visus svarbius veiksnius, susijusius ir su konstatuoto pažeidimo ypatybėmis, ir su atitinkamos valstybės narės, prieš kurią
         pradėta procedūra pagal EB 228 straipsnį, elgesiu.

      Šiuo požiūriu, nors tokios gairės dėl įpareigojimo sumokėti vienkartines sumas, kokios numatytos Komisijos komunikate, iš
         tiesų gali padėti užtikrinti Komisijos veiksmų skaidrumą, nuspėjamumą ir teisinį saugumą, vis dėlto tokios taisyklės nėra
         privalomos Teisingumo Teismui įgyvendinant EB 228 straipsnio 2 dalimi suteiktus įgaliojimus.

      Be to, aplinkybė, jog situacijose, kai pirminio sprendimo visiškas įvykdymas buvo užtikrintas prieš pasibaigiant pagal EB 228 straipsnį
         pradėtai procedūrai, Teisingumo Teismas iki šiol nė karto nebuvo nurodęs sumokėti vienkartinės sumos, negali būti kliūtis
         nurodyti sumokėti tokią sumą kitoje byloje, jei tai atrodo būtina atsižvelgiant į bylos ypatybes ir į reikalingą įtikinimo
         ar atgrasymo laipsnį.

      Jeigu Teisingumo Teismas nusprendžia įpareigoti sumokėti vienkartinę sumą, jis turi, naudodamasis savo diskrecija, ją nustatyti
         taip, kad, pirma, ji atitiktų aplinkybes ir, antra, būtų proporcinga konstatuotam pažeidimui bei atitinkamos valstybės narės
         mokumui.

      Tarp priimant tokį sprendimą svarbių veiksnių yra, pvz., pažeidimo trukmė po jį konstatavusio sprendimo ir susiję viešieji
         ir privatūs interesai.

      Kai Teisingumo Teismo sprendimo nevykdymas gali pakenkti aplinkai ir kelti pavojų žmogaus sveikatai, kurių išsaugojimas, kaip
         matyti iš EB 174 straipsnio, iš tiesų yra Bendrijos aplinkos politikos tikslas, toks pažeidimas laikomas itin sunkiu. Tai
         iš principo galioja ir tuo atveju, kai laisvam prekių judėjimui ir toliau sudaromos kliūtys pažeidžiant Bendrijos teisę, nepaisant
         Teisingumo Teismo sprendimo, kuriuo pripažintas toks pažeidimas.

      Toks neteisėtų valstybės narės veiksmų konkrečioje Bendrijos veiklos srityje pasikartojimas gali būti požymis, jog veiksmingai
         analogiškų Bendrijos teisės pažeidimų pasikartojimo prevencijai ateityje gali prireikti imtis atgrasančios priemonės, kaip
         antai įpareigojimo sumokėti vienkartinę sumą.

      (žr. 60–64, 69, 77–78, 80 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2008 m. gruodžio 9 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 2001/18/EB – GMO apgalvotas išleidimas į aplinką ir tiekimas į rinką – Teisingumo Teismo sprendimas, kuriuo konstatuojamas valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Nevykdymas – EB 228 straipsnis – Įvykdymas tuo metu, kai nagrinėjama byla – Piniginės sankcijos“
      Byloje C‑121/07
      dėl 2007 m. vasario 28 d. pagal EB 228 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama B. Stromsky ir C. Zadra, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Prancūzijos Respubliką, atstovaujamą E. Belliard, S. Gasri ir G. de Bergues,

      atsakovę,
      palaikomą
      Čekijos Respublikos, iš pradžių atstovaujamos T. Boček, vėliau M. Smolek,

      įstojusios į bylą šalies,
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts, A. Ó Caoimh, J.‑C. Bonichot
         ir T. von Danwitz, teisėjai K. Schiemann (pranešėjas), P. Kūris, E. Juhász, G. Arestis, L. Bay Larsen ir P. Lindh,

      generalinis advokatas J. Mazák,
      posėdžio sekretorius M.‑A. Gaudissart, skyriaus vadovas,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. kovo 12 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2008 m. birželio 5 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo:

      –        pripažinti, kad nesiėmusi visų priemonių įvykdyti 2004 m. liepos 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Prancūziją (C–419/03) dėl 2001 m. kovo 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/18/EB dėl genetiškai modifikuotų organizmų
         apgalvoto išleidimo į aplinką ir panaikinančios Tarybos direktyvą 90/220/EEB (OL L 106, p. 1) nuostatų, kurios skiriasi nuo
         1990 m. balandžio 23 d. Tarybos direktyvos 90/220/EEB dėl genetiškai modifikuotų organizmų apgalvoto išleidimo į aplinką (OL L 117,
         p. 15) nuostatų ar jas papildo, neperkėlimo į nacionalinę teisę, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 228 straipsnio
         1 dalį,

      –        nurodyti Prancūzijos Respublikai mokėti Komisijai į sąskaitą „Europos Bendrijos nuosavi ištekliai“ 366 744 EUR periodinę baudą
         už kiekvieną vėlavimo įvykdyti minėtą sprendimą Komisija prieš Prancūziją dieną, nuo sprendimo šioje byloje paskelbimo iki minėto sprendimo Komisija prieš Prancūziją visiško įvykdymo,

      –        nurodyti Prancūzijos Respublikai sumokėti Komisijai į sąskaitą „Europos Bendrijos nuosavi ištekliai“ vienkartinę sumą, lygią
         43 660 EUR už kiekvieną vėlavimo įvykdyti minėtą sprendimą Komisija prieš Prancūziją dieną, nuo minėto sprendimo priėmimo dienos iki:

      –        jo visiško įvykdymo dienos, jei tai įvyks iki sprendimo šioje byloje priėmimo,
      –        sprendimo šioje byloje priėmimo dienos, jei iki tol minėtas sprendimas Komisija prieš Prancūziją nebus visiškai įvykdytas,

      –        priteisti iš Prancūzijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
       Teisinis pagrindas
      2        Direktyva 2001/18 buvo priimta remiantis EB 95 straipsniu. Pagal šios direktyvos 1 straipsnį jos tikslas yra derinti valstybių
         narių įstatymus ir kitus teisės aktus bei apsaugoti žmonių sveikatą ir aplinką tada, kai, pirma, bet kokiais tikslais, išskyrus
         pateikimo į rinką Europos bendrijos teritorijoje, į aplinką apgalvotai išleidžiami genetiškai modifikuoti organizmai (toliau
         – GMO) ir, antra, Bendrijoje į rinką GMO pateikiami kaip atskiri produktai ar esantys kituose produktuose.

      3        Pagal šios direktyvos 34 straipsnio 1 dalį valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję iki 2002 m.
         spalio 17 d., įgyvendina šią direktyvą.

      4        Direktyvos 2001/18 36 straipsnyje numatyta:

      „1.      2002 m. spalio 17 d. Direktyva 90/220/EEB panaikinama.
      2.      Nuorodos į panaikintą direktyvą laikomos nuorodomis į šią direktyvą ir aiškinamos pagal VIII priede pateiktą koreliacijos
         lentelę.“

       Sprendimas Komisija prieš Prancūziją
      5        Minėto sprendimo Komisija prieš Prancūziją rezoliucinės dalies 1 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad:

      „Per nustatytą terminą nepriėmusi (Direktyvos 2001/18) nuostatas, kurios skiriasi nuo (Direktyvos 90/220) nuostatų ar jas
         papildo, į nacionalinę teisę perkeliančių įstatymų ir kitų teisės aktų, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal
         Direktyvą 2001/18.“

       Ikiteisminė procedūra
      6        2004 m. lapkričio 5 d. Komisijos paklausta apie pažangą įgyvendinant minėtą sprendimą Komisija prieš Prancūziją Prancūzijos Respublika atsakė 2005 m. vasario 4 d. laišku. Šiame laiške ji nurodė, kad GMO ir visų pirma apgalvotas jų išleidimas
         į aplinką Prancūzijoje tapo svarbiu diskusijų ir konfliktų (kartais net aršių, kaip matyti iš daugelio atvejų, kai laukuose
         buvo sunaikintos kultūros) objektu. Todėl 2004 m. spalio mėn. Nacionalinės asamblėjos pirmininko siūlymu buvo sudaryta parlamentinė
         tiriamoji misija, kuriai pavesta išsiaiškinti bandymų su GMO ir jų naudojimo keliamas problemas. Šiame laiške taip pat pažymėta,
         kad, norėdama paskatinti netrikdomas ir konstruktyvias diskusijas dėl Direktyvos 2001/18 perkėlimo į nacionalinę teisę įstatymo
         projekto, vyriausybė savo ruožtu nusprendė leisti šiai misijai užbaigti savo darbus. Buvo tikimasi, kad minėti darbai bus
         baigti 2005 m. balandžio mėnesį.

      7        2005 m. vasario 21 d. Prancūzijos valdžios institucijos Komisijai nusiuntė 2005 m. sausio 26 d. Dekreto Nr. 2005-51, iš dalies
         keičiančio 1996 m. rugsėjo 20 d. Dekretą Nr. 96-850 dėl produktų, kurie yra visiškai arba iš dalies sudaryti iš genetiškai
         modifikuotų organizmų, apgalvoto išleidimo į aplinką ir tiekimo į rinką civiliniais tikslais (JORF, 2005 m. sausio 28 d.,
         p. 1474), tekstą, kuriuo, anot šių institucijų, prisidedama prie Direktyvos 2001/18 perkėlimo, į minėto Dekreto Nr. 96-850
         taikymo sritį įtraukiant cheminius reagentus.

      8        Manydama, kad Prancūzijos Respublika nesiėmė būtinų priemonių minėtam sprendimui Komisija prieš Prancūziją įvykdyti, Komisija, taikydama EB 228 straipsnį, 2005 m. liepos 13 d. išsiuntė oficialų pranešimą šiai valstybei narei.

      9        Kadangi gautas atsakymas Komisijos netenkino, ji 2005 m. gruodžio 19 d. Prancūzijos Respublikai išsiuntė pagrįstą nuomonę,
         nurodydama per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių minėtam sprendimui įvykdyti.

      10      2006 m. vasario 20 d. Prancūzijos valdžios institucijos Komisijai nusiuntė GMO įstatymo projekto, skirto į nacionalinę teisę
         perkelti Direktyvą 2001/18, reformuoti mokslo ekspertizės sistemą ir sukurti kompensavimo fondą, skirtą atlyginti ūkio subjektų
         dėl atsitiktinio GMO buvimo jų iš „genetiškai nemodifikuotos kultūros“ gaminamuose produktuose patirtus nuostolius (toliau
         – 2006 m. Įstatymo projektas), tekstą. Be to, jos pranešė, kad šis įstatymo projektas bei susijusios reglamentavimo priemonės
         bus priimtos vėliausiai iki 2006 m. pabaigos.

      11      2006 m. gegužės 8 d. Prancūzijos valdžios institucijos pranešė Komisijai apie tai, kad 2006 m. kovo 23 d. Senatas priėmė 2006 m.
         Įstatymo projektą ir jau kitą dieną jis buvo pateiktas Nacionalinei asamblėjai.

      12      2007 m. vasario 21 d. Prancūzijos valdžios institucijos žodžiu Komisijos tarnyboms pranešė, jog, atsižvelgiant į įtemptą Nacionalinės
         asamblėjos darbotvarkę ir į jos darbų pabaigą 2007 m. vasario 28 d., panašu, kad 2006 m. Įstatymo projektas nebegalės būti
         priimtas šios kadencijos asamblėjoje, todėl dabar ketinama skubiai priimti poįstatyminius aktus, skirtus perkelti Direktyvą
         2001/18.

      13      Tokiomis aplinkybėmis manydama, kad Prancūzijos Respublika neužtikrino minėto sprendimo Komisija prieš Prancūziją įvykdymo, Komisija 2007 m. vasario 28 d. pareiškė šį ieškinį.

      14      Tą pačią dieną Prancūzijos valdžios institucijos Komisijai patvirtino minėto pokalbio žodžiu turinį ir perdavė jai dviejų
         dekretų projektus. Anot Prancūzijos Respublikos, paskelbti šiuos du dekretus ir kitas priemones, taip pat skirtas užtikrinti
         Direktyvos 2001/18 perkėlimą, numatyta 2007 m. balandžio pradžioje.

       Šio proceso metu įvykę pokyčiai
      15      2007 m. kovo 20 d. raštu Prancūzijos valdžios institucijos perdavė Komisijai tos dienos Prancūzijos Respublikos oficialiajame
         leidinyje (Journal officiel de la République française) paskelbtų aktų tekstus (toliau kartu vadinami – 2007 m. kovo mėn. įgyvendinimo priemonės), būtent:

      –        2007 m. kovo 19 d. Dekreto Nr. 2007‑357, iš dalies keičiančio 1993 m. kovo 27 d. Dekretą Nr. 93‑774, nustatantį genetinio
         modifikavimo metodų sąrašą ir genetiškai modifikuotų organizmų klasifikavimo kriterijus,

      –        2007 m. kovo 19 d. Dekreto Nr. 2007-358 dėl produktų, kuriuos visiškai arba iš dalies sudaro genetiškai modifikuoti organizmai,
         apgalvoto išleidimo į aplinką kitais nei tiekimo į rinką tikslais,

      –        2007 m. kovo 19 d. Dekreto Nr. 2007‑359 dėl leidimų tiekti į rinką ne maistui skirtus produktus, kuriuos visiškai arba iš
         dalies sudaro genetiškai modifikuoti organizmai, išdavimo tvarkos,

      –        2007 m. kovo 15 d. Potvarkio, iš dalies keičiančio 1998 m. birželio 2 d. Potvarkį dėl techninių standartų, kuriuos turi atitikti
         įrenginiai, kuriems pagal klasifikuotų aplinkos apsaugai skirtų įrenginių nomenklatūros 2680-2 skiltį reikalingas leidimas,

      –        2007 m. kovo 15 d. Potvarkio, iš dalies keičiančio 1998 m. birželio 2 d. Potvarkio dėl klasifikuotiems aplinkos apsaugai skirtiems
         įrenginiams, kuriems pagal 2680-1 (genetiškai modifikuoti organizmai) skiltį reikalingas leidimas, taikomų bendrųjų reikalavimų
         I priedą, ir

      –        2007 m. kovo 15 d. Potvarkio dėl genetiškai modifikuotų organizmų, tretiesiems asmenims pateiktų naudoti mokslo tyrimų, vystomosios
         veiklos arba mokymo tikslais, ženklinimo.

      16      Kadangi 2007 m. kovo mėn. įgyvendinimo priemonės neužtikrino visiško minėto sprendimo Komisija prieš Prancūziją įvykdymo ir kadangi Direktyvos 2001/18 8 straipsnio 2 dalis, 17 straipsnio 1, 2 ir 9 dalys, 19 ir 23 straipsniai vis dar nebuvo
         tinkamai perkelti, Komisija duplike atitinkamai patikslino ieškinio reikalavimus dėl piniginių sankcijų. Taigi Komisija nuo
         tol Teisingumo Teismui siūlė:

      –        sumažinti ieškinio pareiškime siūlytą periodinės baudos už kiekvieną dieną dydį proporcingai minėto sprendimo Komisija prieš Prancūziją įvykdymo laipsniui,

      –        pakoreguoti ieškinio pareiškime siūlytą vienkartinės sumos dydį proporcingai įvykdymo laipsniui, tačiau tik dėl jos dalies,
         atitinkančios laikotarpį nuo 2007 m. kovo 21 d. iki:

      –        minėto sprendimo Komisija prieš Prancūziją visiško įvykdymo, jei tai įvyks iki sprendimo šioje byloje priėmimo,

      –        sprendimo šioje byloje priėmimo, jei iki tol minėtas sprendimas Komisija prieš Prancūziją nebus visiškai įvykdytas.

      17      Vis dėlto per teismo posėdį Komisija nurodė, kad, jos nuomone, papildomų perkėlimo į Prancūzijos teisę priemonių dėl Direktyvos
         2001/18 17 straipsnio imtis nebereikia.

      18      Nors Prancūzijos Respublika pripažįsta, kad tą dieną, kai baigėsi pagrįstoje nuomonėje nurodytas terminas, ji nebuvo užtikrinusi
         minėto sprendimo Komisija prieš Prancūziją įvykdymo, vis dėlto ji mano, jog 2007 m. kovo mėn. įgyvendinimo priemonės nuo šiol užtikrina visišką Direktyvos 2001/18 perkėlimą,
         taigi ir visišką minėto sprendimo įvykdymą. Todėl, jos nuomone, prašymai jai skirti periodinę baudą ir įpareigoti sumokėti
         vienkartinę sumą neteko dalyko, arba, jei pirmajam teiginiui būtų nepritarta, yra nepagrįsti, arba bet kuriuo atveju pernelyg
         dideli. Taigi ji prašo atmesti šiuos prašymus.

      19      Pasibaigus žodinei proceso daliai, Prancūzijos Respublika 2008 m. birželio 27 d. laiškais pranešė Teisingumo Teismui ir Komisijai
         apie 2008 m. birželio 25 d. priimtą Įstatymą Nr. 2008‑595 dėl genetiškai modifikuotų organizmų (JORF, 2008 m. birželio 26 d.,
         p. 10218, toliau – 2008 m. birželio 25 d. Įstatymas).

      20      Išnagrinėjusi šį dokumentą Komisija 2008 m. liepos 30 d. laišku pranešė Teisingumo Teismui, jog, jos nuomone, nuo jo įsigaliojimo,
         t. y. 2008 m. birželio 27 d., šis įstatymas užtikrina visišką Direktyvos 2001/18 perkėlimą, taigi ir visišką minėto sprendimo
         Komisija prieš Prancūziją įvykdymą. Šiame laiške Komisija taip pat nurodė, kad dėl to jos prašymas skirti Prancūzijos Respublikai periodinę baudą neteko
         dalyko.

       Dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      21      Nors EB 228 straipsnyje nenurodytas sprendimo įvykdymo terminas, iš nusistovėjusios teismo praktikos išplaukia, jog interesas
         nedelsiant ir vienodai taikyti Bendrijos teisę reikalauja, kad toks vykdymas būtų pradėtas nedelsiant ir užbaigtas kuo greičiau
         (žr., be kita ko, 2003 m. lapkričio 25 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją (C‑278/01, Rink. p. I‑14141, 27 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      22      Be to, data, kuria reikia remtis vertinant įsipareigojimų neįvykdymą pagal EB 228 straipsnį, yra remiantis minėta nuostata
         pateiktoje pagrįstoje nuomonėje nurodyto termino pabaiga (žr., be kita ko, 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją (C‑503/04, Rink. p. I‑6153, 19 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      23      Nagrinėjamu atveju akivaizdu, kad 2005 m. gruodžio 19 d., pagrįstoje nuomonėje nustatyto dviejų mėnesių termino pasibaigimo
         dieną, terminas, per kurį turėjo būti įvykdytas minėtas sprendimas Komisija prieš Prancūziją, reikalaujantis imtis Direktyvos 2001/18 perkėlimo priemonių, buvo seniai pasibaigęs, nes praėjo beveik 19 mėnesių nuo minėto
         sprendimo paskelbimo.

      24      Be to, neginčijama, kad šią termino pasibaigimo dieną, be Dekreto Nr. 2005-51 (perkėlimo į nacionalinę teisę pareigos atžvilgiu
         labai riboto taikymo priemonės), Prancūzijos Respublika nesiėmė jokios minėtam sprendimui įgyvendinti būtinos priemonės.

      25      Tokiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad Prancūzijos Respublika, kaip, beje, pati pripažįsta, neįvykdė įsipareigojimų
         pagal EB 228 straipsnio 1 dalį.

       Dėl piniginės sankcijos
       Dėl periodinės baudos
      26      Kaip matyti iš šio sprendimo 19 ir 20 punktų, Komisija nurodė, jog 2008 m. birželio 25 d. Įstatymo įsigaliojimas, jos manymu,
         užtikrina visišką minėto sprendimo Komisija prieš Prancūziją įvykdymą ir kad jos prašymas skirti Prancūzijos Respublikai periodinę baudą neteko dalyko.

      27      Šiuo klausimu reikia priminti, kad iš nusistovėjusios teismo praktikos išplaukia, jog galimas periodinės baudos pagal EB 228 straipsnį,
         kurios priverčiamąjį pobūdį daromo pažeidimo atžvilgiu ne kartą yra pabrėžęs Teisingumo Teismas (žr., be kita ko, 2000 m.
         liepos 4 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑387/97, Rink. p. I‑5047, 90 ir 92 punktus), skyrimas iš principo yra pateisinamas tik tiek, kiek tęsiasi iš ankstesnio
         Teisingumo Teismo sprendimo neįvykdymo kylantis pažeidimas (žr., be kita ko, 2006 m. liepos 18 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑119/04, Rink. p. I‑6885, 45 ir 46 punktus ir minėto sprendimo Komisija prieš Vokietiją 40 punktą).

      28      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, Teisingumo Teismas mano, kad periodinės baudos skirti nereikia.

       Dėl vienkartinės sumos
       Šalių argumentai
      29      Komisija tvirtina, kad, pareiškus ieškinį Teisingumo Teisme pagal EB 228 straipsnį, kaip skelbiama jos 2005 m. gruodžio 13 d.
         Komunikato SEC (2005) 1658 (toliau – 2005 m. Komunikatas) 10 punkte, nuo šiol ji sistemingai siūlys priteisti iš įsipareigojimų
         neįvykdžiusios valstybės narės sumokėti vienkartinę sumą ir kad laikysis šio reikalavimo neatsisakydama ieškinio net ir tuo
         atveju, jei vykstant procesui ankstesnis Teisingumo Teismo sprendimas būtų įvykdytas.

      30      Komisijos nuomone, šį naująjį požiūrį pagrindžia siekis išvengti Teisingumo Teismo sprendimų privalomosios galios sumenkinimo
         ir teisėtumo, teisinio saugumo bei Bendrijos teisės veiksmingumo principų pažeidimo. Visiškai netaikant jokios finansinės
         sankcijos tuo atveju, kai padėtis ištaisoma pavėluotai, vykstant procesui, iš tiesų gali kilti rizika, kad valstybės narės
         bus paskatintos nerūpestingai vykdyti Teisingumo Teismo sprendimus ir sistemingai laikytis atidėliojimo pozicijos.

      31      Šiuo klausimu Komisija pabrėžia, kad nuo 1996 m. gruodžio iki 2005 m. spalio ji pagal EB 228 straipsnį išsiuntė 296 oficialius
         pranešimus, kurių 50 – Prancūzijos Respublikai, ir 125 pagrįstas nuomones, kurių 25 – tai pačiai valstybei narei. Per šį laikotarpį
         pareikšti Teisingumo Teisme ieškinius pagal šią nuostatą Komisija nusprendė 38 atvejais, kurių 7 susiję su Prancūzijos Respublika,
         ir faktiškai pareiškė ieškinius 23 atvejais, kurių 6 pareikšti minėtai valstybei narei. Tik šešiose taip pradėtose bylose
         Teisingumo Teismas priėmė sprendimą; visais kitais atvejais padėtis buvo pavėluotai ištaisyta prieš pasibaigiant teismo procesui.
         Be to, panašu, kad situacija darosi vis rimtesnė, nes laikotarpiu nuo 2005 m. sausio 1 d. iki spalio 24 d. Komisija turėjo
         išsiųsti 50 oficialių pranešimų pagal EB 228 straipsnį.

      32      Taigi, EB 228 straipsnio 2 dalyje numatyta speciali teisminė vykdymo užtikrinimo procedūra, kaip įtikinamoji priemonė, turėtų
         būti pritaikyta tiek prie konkrečių kiekvienos bylos, tiek prie bendresnių aplinkybių, tarp kurių yra ankstesniame punkte
         apibūdinti situacijos pokyčiai.

      33      Priešingai nei periodinė bauda, atliekanti įtikinimo funkciją daromo pažeidimo atžvilgiu ir skirta užkirsti kelią jo tolesniam
         darymui po to, kai pagal EB 228 straipsnį priimamas Teisingumo Teismo sprendimas, vienkartinė suma, kuri yra mokėtina, nepaisant
         to, kaip atitinkama valstybė narė elgiasi aptariamo pažeidimo atžvilgiu Teisingumo Teismui priėmus tokį sprendimą, pirmiausia
         yra skirta nubausti už praeities veiksmus. Taigi ja siekiama atgrasymo nuo analogiškų pažeidimų pakartotinio padarymo ir jo
         prevencijos tikslų. Visų pirma jos paskyrimo grėsmė gali paskatinti valstybę narę įvykdyti pirminį sprendimą dėl įsipareigojimų
         neįvykdymo pripažinimo kuo anksčiau ir ypač prieš antro ieškinio pateikimą Teisingumo Teisme.

      34      Komisija siūlo skaičiuojant vienkartinės sumos dydį skirti du laikotarpius: pirma, laikotarpį nuo minėto sprendimo Komisija prieš Prancūziją paskelbimo dienos iki 2007 m. kovo 20 d. (kuomet buvo paskelbtos 2007 m. kovo mėn. įgyvendinimo priemonės) ir, antra, laikotarpį
         po 2007 m. kovo 20 dienos.

      35      Taigi, remdamasi 2005 m. Komunikate pristatytu skaičiavimo metodu, Komisija siūlo, pirma, nurodyti Prancūzijos Respublikai
         sumokėti 43 660 EUR už kiekvieną dieną nuo 2004 m. liepos 15 d. iki 2007 m. kovo 20 dienos.

      36      Ši suma už kiekvieną dieną buvo apskaičiuota remiantis minėtu skaičiavimo metodu, padauginus bazinę 200 EUR sumą iš pažeidimo
         sunkumo koeficiento, kuris nagrinėjamu atveju yra lygus 10 (20 balų sistemoje), ir iš kintamojo n, išreiškiančio kiekvienos valstybės narės mokumą, kuris Prancūzijos Respublikos atveju yra lygus 21,83. Taigi vienkartinė
         suma, atitinkamai mokėtina už minėtą laikotarpį, yra lygi 42 743 140 EUR (43 660 EUR x 979 dienos).

      37      Komisijos nuomone, pažeidimo sunkumo koeficientas „10“ šiuo atveju pateisinamas atsižvelgiant į pažeidimo, kylančio iš direktyvos
         neperkėlimo, akivaizdų pobūdį, jo ilgą trukmę, pažeistos normos svarbą (norma skirta apsaugoti žmonių sveikatą ir aplinką
         ir kartu užtikrinti laisvą GMO judėjimą) bei į Prancūzijos Respublikos įsipareigojimų neįvykdymo GMO srityje dažnį. Dėl pastarojo
         aspekto Komisija remiasi 2003 m. lapkričio 20 d. Sprendimu Komisija prieš Prancūziją (C‑296/01, Rink. p. I‑13909) ir 2003 m. lapkričio 27 d. Sprendimu Komisija prieš Prancūziją (C‑429/01, Rink. p. I‑14355) ir, kalbėdama apie antrąjį sprendimą, nurodo, jog jis įvykdytas po to, kai Teisingumo Teismui
         buvo pateiktas ieškinys pagal EB 228 straipsnį (žr. 2007 m. vasario 7 d. Nutartį išbraukti bylą iš registro, Komisija prieš Prancūziją, C‑79/06). Komisija taip pat tvirtina, jog Prancūzijos valdžios institucijos neparodė lojalaus bendradarbiavimo ir noro galutinai
         įvykdyti minėtą 2004 m. liepos 15 d. Sprendimą Komisija prieš Prancūziją.

      38      Kalbėdama apie Prancūzijos įsipareigojimų neįvykdymu pažeistus viešuosius ir privačius interesus, Komisija konkrečiai nurodo
         ūkio subjektams dėl to kilusį teisinį nesaugumą dėl jų teisių ir pareigų. Žemės ūkio ministerijos išleisti „vadovai“, skirti
         potencialiems prašymų leisti atlikti bandymus su GMO pareiškėjams, kuriais Prancūzijos Respublika remiasi pateikdama savo
         gynybos argumentus, neturi privalomosios teisinės galios ir ypač negali nustatyti tokių teisių ir pareigų, kurios būtų tinkamai
         perkėlus Direktyvą 2001/18. 2006 m. gegužės 4 d. Tribunal administratif de Clermont‑Ferrand (Klermono-Ferano administracinio teismo) sprendimas, panaikinęs leidimą atlikti bandymus dėl teisinio pagrindo nebuvimo neperkėlus
         šios direktyvos, yra vienas iš šio teisinio nesaugumo pavyzdžių.

      39      Komisija taip pat nurodo, kad tokio perkėlimo nebuvimas sukėlė riziką, susijusią su baudžiamąja tvarka nebaudžiamu GMO išleidimu
         už vienos valstybės sienų, su atgrasymu vykdyti GMO biotechnologinius tyrimus bei juos parduoti arba su tarptautiniais komerciniais
         konfliktais, galinčiais kilti dėl to, kad iš trečiųjų šalių importuotiems GMO taikomi Bendrijos teisės aktai nėra paremti
         darniu Bendrijos vidaus teisiniu pagrindu, galinčiu juos pateisinti.

      40      Antra, kalbant apie laikotarpį po 2007 m. kovo 20 d., Komisijos nuomone, 2007 m. kovo mėn. įgyvendinimo priemonės neužtikrino
         visiško minėto 2004 m. liepos 15 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją įvykdymo, ir kadangi Direktyvos 2001/81 8 straipsnio 2 dalis bei 19 ir 23 straipsniai, anot jos, šiuo etapu vis dar nėra teisingai
         perkelti, už šį laikotarpį būtina įpareigoti sumokėti vienkartinę sumą, apskaičiuotiną už kiekvieną dieną ir proporcingą likusio
         pažeidimo sunkumui.

      41      Prancūzijos Respublikos nuo 2007 m. kovo 21 d. už kiekvieną dieną mokėtiną vienkartinę sumą Komisija siūlo apskaičiuoti padauginant
         pažeidimo sunkumo koeficientą, kurį nustatys Teisingumo Teismas, tačiau kuris bus proporcingas likusiam pažeidimui, iš šio
         sprendimo 36 punkte minėtų bazinio 200 EUR dydžio bei kintamojo n. Be to, šią už kiekvieną dieną mokėtiną sumą reikėtų nustatyti iki minėto 2004 m. liepos 15 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją visiško įvykdymo dienos.

      42      Anot Komisijos, skaičiuojant pagal šį jos rekomenduojamą metodą, Teisingumo Teismo sprendimo priėmimo dieną būtų gauta bendra
         vienkartinė suma, proporcinga pažeidimo sunkumui, ir kuria būtų atsižvelgta į atitinkamos valstybės narės galbūt pavėluotai
         parodytą gerą valią.

      43      Galiausiai Komisija nurodo, kad aplinkybė, jog 2005 m. liepos 12 d. Sprendimu Komisija prieš Prancūziją (C‑304/02, Rink. p. I‑6263) nurodyta sumokėti 20 mln. EUR vienkartinė suma, neturėtų būti atskaitos taškas kitose bylose,
         nes ši suma turėjo simbolinę reikšmę ir paaiškinama tai bylai būdingomis ypatingomis procesinėmis aplinkybėmis.

      44      Prancūzijos Respublika pirmiausia mano, kad minėtas 2004 m. liepos 15 d. Sprendimas Komisija prieš Prancūziją buvo visiškai įvykdytas priėmus 2007 m. kovo mėn. įgyvendinimo priemones ir todėl Komisijos prašymas įpareigoti sumokėti vienkartinę
         sumą neteko dalyko.

      45      Iš tiesų vienintelė tokio įpareigojimo funkcija yra paskatinti valstybę narę įvykdyti Teisingumo Teismo sprendimą, kuriuo
         pripažintas jos įsipareigojimų neįvykdymas, ir taip užtikrinti veiksmingą Bendrijos teisės taikymą, o ne užkirsti kelią galimų
         būsimų pažeidimų padarymui. Beje, iki šiol Teisingumo Teismo priimti sprendimai pagal EB 228 straipsnį patvirtina, kad nutraukus
         pažeidimą nebereikia įpareigoti sumokėti tokios vienkartinės sumos.

      46      Jei pirmoji nuomonė nebūtų patvirtinta, Prancūzijos Respublika mano, kad vienkartinės sumos negalima nustatyti remiantis bendraisiais
         pagrindais, o turi egzistuoti labai ypatingos tam tikrai bylai būdingos aplinkybės, kaip antai Teisingumo Teismo nurodytos
         minėtame 2005 m. liepos 12 d. Sprendime Komisija prieš Prancūziją, susijusios su itin ilgai užtrukusiu Teisingumo Teismo sprendimo neįvykdymu ir su itin sunkiomis pripažintomis šio neįvykdymo
         pasekmėmis.

      47      Tačiau šioje byloje tokių aplinkybių nėra. Viena vertus, šioje byloje nuo minėto 2004 m. liepos 15 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją praėjęs laikotarpis yra gerokai trumpesnis, be to, minėtas sprendimas buvo įvykdytas praėjus labai nedaug laiko nuo ieškinio
         pareiškimo Teisingumo Teisme. Kita vertus, įsipareigojimų neįvykdymas susijęs tik su dalimi Direktyvos 2001/18 nuostatų, būtent
         tomis, kurios skiriasi nuo Direktyvos 90/220 nuostatų arba jas papildo, be to, jo praktinės pasekmės tėra labai ribotos. Todėl
         ši byla labiau panaši į visas kitas bylas, kuriose Teisingumo Teismas nusprendė, jog nėra tikslinga įpareigoti sumokėti vienkartinę
         sumą.

      48      Jei ir šiai nuomonei nebūtų pritarta, Prancūzijos Respublika mano, kad siūloma vienkartinė suma bet kuriuo atveju pernelyg
         didelė. Visų pirma ji yra milžiniška, palyginti su 20 mln. EUR suma, nustatyta minėtu 2005 m. liepos 12 d. Sprendimu Komisija prieš Prancūziją.
      49      Be to, pasirinktas skaičiavimo metodas iškreipia sankcijos „vienkartinį“ pobūdį, nes siūloma už kiekvieną dieną mokėtina suma
         daro ją panašesnę į atgalinio poveikio periodinę baudą.

      50      Galiausiai siūlomas pažeidimo sunkumo koeficientas yra per didelis.

      51      Pirmiausia, praktinės Direktyvos 2001/18 neperkėlimo pasekmės yra labai ribotos. Viena vertus, dažniausiai pasitaikantiems
         GMO naudojimo atvejams taikomi kiti teisės aktai, kaip antai 2003 m. rugsėjo 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas
         (EB) Nr. 1829/2003 dėl genetiškai modifikuoto maisto ir pašarų (OL L 268, p. 1), o Direktyva 2001/18 paremti prašymai išduoti
         leidimą lieka labai negausūs. Kita vertus, leidimų atlikti bandymus su genetiškai modifikuotais aukštesniaisiais augalais
         išdavimo procedūra, kurios pagrindas yra du Žemės ūkio ministerijos išleisti vadovai, yra įtvirtinta ir šiuo pagrindu išduoti
         leidimai faktiškai leido pasiekti Direktyvos 2001/18 tikslus, susijusius su prašymu išduoti leidimą, visuomenės informavimu
         ir konsultavimusi su ja, taip pat su mikroorganizmų išplitimo, visų pirma už vienos valstybės narės sienų, rizikos sumažinimu.
         Tai, be kita ko, patvirtina tiek minėtų vadovų turinys, tiek Prancūzijos Respublikos išduodamas individualus leidimas, tiek
         galiausiai Conseil d’État priimti sprendimai.

      52      Antra, laikotarpiu nuo 2003 m. iki 2006 m. Prancūzija buvo antroji tarp valstybių narių tiek pagal prašymų išduoti išleidimo
         į aplinką bandymo tikslais leidimus skaičių, tiek pagal GMO gamybos komerciniais tikslais apimtis, o tai rodo, kad Direktyvos
         2001/18 neperkėlimas neatėmė noro nei prekiauti GMO, nei vykdyti biotechnologinių tyrimų.

      53      Trečia, tarptautinėse prekybos derybose minėtos direktyvos perkėlimo klausimas nė karto nebuvo iškeltas.

      54      Ketvirta, iš Prancūzijos Respublikos pusės nebuvo nei bendradarbiavimo trūkumo, nei tyčinio minėto 2004 m. liepos 15 d. Sprendimo
         Komisija prieš Prancūziją nevykdymo, nes nustatytas vėlavimas, kaip jau minėta ikiteisminiame etape, visų pirma buvo susijęs su siekiu nuraminti GMO
         kultūrų sukeltus viešosios tvarkos trikdymus ir paskatinti palankią visuomenės nuomonę apie šias kultūras imantis platesnio
         užmojo reformų, nei reikalautų vien Direktyvos 2001/18 nuostatų perkėlimas.

      55      Galiausiai Komisija negali remtis aplinkybėmis, kurių pagrindu pradėtos kitos, šiuo metu jau užbaigtos, procedūros dėl įsipareigojimų
         neįvykdymo.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      56      Įpareigojimas sumokėti periodinę baudą, kuri daromo pažeidimo atžvilgiu iš esmės turi priverčiamąjį poveikį, yra taikytinas,
         kaip matyti iš šio sprendimo 27 punkto, tik tiek, kiek toliau nevykdomas šį pažeidimą konstatavęs sprendimas, tačiau, kalbant
         apie įpareigojimą sumokėti vienkartinę sumą, taip nėra.

      57      Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad EB 228 straipsnio 2 dalyje numatytos procedūros tikslas yra paskatinti įsipareigojimų
         nevykdančią valstybę narę įvykdyti sprendimą dėl įsipareigojimų neįvykdymo ir taip užtikrinti veiksmingą Bendrijos teisės
         taikymą ir kad abiem šioje nuostatoje nurodytomis priemonėmis, tai yra vienkartine suma ir periodine bauda, siekiama to paties
         tikslo (minėto 2005 m. liepos 12 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 80 punktas).

      58      Periodinės baudos skyrimas atrodo ypač tinkamas paskatinti valstybę narę kuo greičiau nutraukti įsipareigojimų nevykdymą,
         kurį, nesant tokios priemonės, būtų linkstama tęsti, o įpareigojimas sumokėti vienkartinę sumą labiau grindžiamas atitinkamos
         valstybės narės pareigų nevykdymo pasekmėmis privatiems ir viešiesiems interesams, pavyzdžiui, kai įsipareigojimai buvo nevykdomi
         ilgą laiką nuo pirmojo šį įsipareigojimų neįvykdymą pripažinusio sprendimo (minėto 2005 m. liepos 12 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 81 punktas).

      59      Teisingumo Teismas turi kiekvienoje byloje ir atsižvelgdamas į jo nagrinėjamos bylos aplinkybes bei, jo manymu, reikalingą
         įtikinimo ar atgrasymo lygį nustatyti tinkamas pinigines sankcijas, kad būtų kuo greičiau įvykdytas sprendimas, kuriuo prieš
         tai buvo pripažintas įsipareigojimų neįvykdymas, ir užkirstas kelias pakartoti panašius Bendrijos teisės pažeidimus (žr. minėto
         2005 m. liepos 12 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 97 punktą).

      60      Šiuo atžvilgiu Prancūzijos Respublikos nurodyta aplinkybė, jog situacijose, kai pirminio sprendimo visiškas įvykdymas buvo
         užtikrintas prieš pasibaigiant pagal EB 228 straipsnį pradėtai procedūrai, Teisingumo Teismas iki šiol nė karto nebuvo nurodęs
         sumokėti vienkartinės sumos, negali būti kliūtis nurodyti sumokėti tokią sumą kitoje byloje, jei tai atrodo būtina atsižvelgiant
         į bylos ypatybes ir į reikalingą įtikinimo ar atgrasymo laipsnį.

      61      Kalbant apie 2005 m. Komunikate pateiktus pasiūlymus dėl įpareigojimo sumokėti vienkartines sumas, kuriais Komisija vadovavosi
         šioje byloje, primintina, kad nors tokios gairės, kokios numatytos Komisijos komunikatuose, iš tiesų gali padėti užtikrinti
         Komisijos veiksmų skaidrumą, nuspėjamumą ir teisinį saugumą, vis dėlto tokios taisyklės nėra privalomos Teisingumo Teismui
         įgyvendinant EB 228 straipsnio 2 dalimi suteiktus įgaliojimus (žr., be kita ko, minėto 2005 m. liepos 12 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 85 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      62      Galimas įpareigojimas sumokėti vienkartinę sumą turi kiekvienu atskiru atveju priklausyti nuo visų svarbių veiksnių, susijusių
         ir su konstatuoto pažeidimo ypatybėmis, ir su atitinkamos valstybės narės, prieš kurią pradėta procedūra pagal EB 228 straipsnį,
         elgesiu.

      63      Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad nei anksčiau primintas EB 228 straipsnio tikslas, nei jo formuluotė nenurodo, jog sumokėti
         vienkartinę sumą turėtų būti įpareigojama automatiškai, kaip 2005 m. Komunikate siūlo Komisija. Šia nuostata, kurioje numatyta,
         kad Teisingumo Teismas „gali“ įsipareigojimų neįvykdžiusią valstybę narę įpareigoti sumokėti periodinę baudą arba vienkartinę
         sumą, suteikia Teisingumo Teismui didelę diskreciją sprendžiant, ar reikia skirti tokias sankcijas.

      64      Jeigu Teisingumo Teismas nusprendžia skirti periodinę baudą ar įpareigoti sumokėti vienkartinę sumą, jis turi, naudodamasis
         savo diskrecija, ją nustatyti taip, kad, pirma, ji atitiktų aplinkybes ir, antra, būtų proporcinga konstatuotam pažeidimui
         bei atitinkamos valstybės narės mokumui (žr. minėto sprendimo Komisija prieš Ispaniją 41 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Kalbant konkrečiau apie įpareigojimą sumokėti vienkartinę sumą, tarp šiuo atžvilgiu
         svarbių veiksnių yra, pvz., pažeidimo trukmė po jį konstatavusio sprendimo ir susiję viešieji ir privatūs interesai (žr. minėto
         2005 m. liepos 12 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 114 punktą).

      65      Šioje byloje Teisingumo Teismas mano, kad, norint nuspręsti dėl Komisijos prašymo įpareigoti sumokėti vienkartinę sumą, reikia
         atsižvelgti į toliau nurodytas aplinkybes.

      66      Pirma, kalbant apie Prancūzijos Respublikos elgesį, kiek tai susiję su jos pareigomis pagal Bendrijos teisę konkrečioje GMO
         srityje, kaip priminė Komisija, prieš šią valstybę narę yra priimti keli sprendimai pagal EB 226 straipsnį, kuriuose pripažinta,
         jog teisingai neperkėlusi šioje srityje priimtų direktyvų ji neįvykdė įsipareigojimų.

      67      Iš tiesų, be minėtame 2004 m. liepos 15 d. Sprendime Komisija prieš Prancūziją, dėl kurio nevykdymo pradėta ši byla, konstatuoto Direktyvos 2001/18 neperkėlimo, Prancūzijos Respublika buvo pripažinta
         neįvykdžiusi įsipareigojimų ir minėtuose 2003 m. lapkričio 20 d. ir 2003 m. lapkričio 27 d. Sprendimuose Komisija prieš Prancūziją dėl atitinkamai Direktyvos 90/220 ir 1990 m. balandžio 23 d. Tarybos direktyvos 90/219/EEB dėl riboto genetiškai modifikuotų
         mikroorganizmų naudojimo (OL L 117, p. 1) nevisiško perkėlimo.

      68      Be to, iš minėtos 2007 m. vasario 7 d. Nutarties išbraukti bylą iš registro (Komisija prieš Prancūziją) matyti, kad priemonių įsipareigojimams įvykdyti Prancūzijos Respublika ėmėsi tik po to, kai Komisija pareiškė ieškinį, kad
         būtų pripažintas minėto 2003 m. lapkričio 27 d. Sprendimo neįvykdymas. Prancūzijai ėmusis šių priemonių, Komisija ieškinio
         atsisakė.

      69      Kaip nurodė Komisija, toks neteisėtų valstybės narės veiksmų konkrečioje Bendrijos veiklos srityje pasikartojimas gali būti
         požymis, jog veiksmingai analogiškų Bendrijos teisės pažeidimų pasikartojimo prevencijai ateityje gali prireikti imtis atgrasančios
         priemonės, kaip antai įpareigojimo sumokėti vienkartinę sumą.

      70      Antra, kiek tai susiję su pažeidimo trukme po minėto 2004 m. liepos 15 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją paskelbimo, konstatuotina, kad šiuo atveju nėra jokios priežasties, leidžiančios pateisinti tokį ilgą delsimą faktiškai perkelti
         Direktyvą 2001/18 po minėto sprendimo priėmimo, kai perkėlimas reikalauja tik priimti vidaus normines nuostatas.

      71      Šiuo atžvilgiu visų pirma pažymėtina, kad nors Prancūzijos Respublika neginčija neįvykdžiusi įsipareigojimų įvykdyti minėtą
         sprendimą iki pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pasibaigimo dienos, vis dėlto 2007 m. įgyvendinimo priemonės – pirmosios
         atitinkamos priemonės, priimtos siekiant užtikrinti tokį įvykdymą, – buvo priimtos tik praėjus daugiau kaip vieneriems metams
         nuo šio termino pabaigos.

      72      Kalbant apie aplinkybę, kurią iš tiesų patvirtina Teisingumo Teismui pateikti dokumentai, jog Prancūzijoje dėl laukuose auginamų
         GMO įvyko ir toliau vyksta aršios demonstracijos, visų pirma kultūrų sunaikinimas laukuose, ir apie tai, kad minėto 2004 m.
         liepos 15 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją įgyvendinimo uždelsimą galima pateisinti, be kita ko, siekiu paaiškinti Parlamento darbą ir vykdyti platesnio užmojo reformą
         nei reikalaujama pagal Direktyvą 2001/18, pirmiausia reikia priminti, jog iš nusistovėjusios teismo praktikos išplaukia, kad
         valstybė narė negali remtis vidaus teisės nuostatomis, praktika ar padėtimi tam, kad pateisintų Bendrijos teisėje nustatytų
         pareigų neįvykdymą (žr. minėto sprendimo Komisija prieš Italiją 25 punktą). Konkrečiai tariant, net jei Prancūzijos Respublikos nurodytos problemos iš dalies kilo dėl Bendrijos teisės normų
         įgyvendinimo, valstybė narė negali remtis įgyvendinant Bendrijos aktą iškilusiais sunkumais, įskaitant susijusius su privačių
         asmenų pasipriešinimu, tam, kad pateisintų iš Bendrijos teisės normų kylančių pareigų ir terminų nesilaikymą (žr. minėto sprendimo
         Komisija prieš Graikiją 69 ir 70 punktus).

      73      Trečia, kalbant apie pažeidimo sunkumą, visų pirma jo poveikį susijusiems viešiesiems ir privatiems interesams, reikia pažymėti,
         kad, kaip matyti iš Direktyvos 2001/18 1 straipsnio, jos tikslas – derinti valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus
         GMO tiekimo į rinką ir apgalvoto jų išleidimo į aplinką srityje bei apsaugoti žmonių sveikatą ir aplinką.

      74      Be to, kaip matyti iš šios direktyvos 1 straipsnio ir 6 bei 8 konstatuojamųjų dalių, ja įtvirtintas reglamentavimas pagrįstas
         atsargumo ir prevencinių veiksmų principais, kurie, primintina, yra pagrindiniai aplinkos apsaugos principai, visų pirma nurodyti
         EB 174 straipsnio 2 dalyje.

      75      Kaip šiuo klausimu primenama Direktyvos 2001/18 4 ir 5 konstatuojamosiose dalyse, gyvi organizmai, neatsižvelgiant į tai,
         ar jie į aplinką išleidžiami dideliais, ar mažais kiekiais, bandymo tikslais ar kaip komerciniai produktai, gali aplinkoje
         daugintis ir kirsti nacionalines sienas, taip darydami poveikį ir kitoms valstybėms narėms. Tokio išleidimo poveikis aplinkai
         gali būti negrįžtamas. Žmonių sveikatos apsauga reikalauja, kad būtų kreipiamas ypatingas dėmesys į GMO apgalvoto išleidimo
         į aplinką keliamos rizikos kontrolę.

      76      Be to, remiantis EB 95 straipsniu priimta Direktyva 2001/18 siekiama, derinant valstybių narių įstatymus, taip pat palengvinti
         laisvą GMO, kaip atskirų produktų ar esančių kituose produktuose, judėjimą.

      77      Teisingumo Teismas jau pažymėjo, kad kai Teisingumo Teismo sprendimo nevykdymas gali pakenkti aplinkai ir kelti pavojų žmogaus
         sveikatai, kurių išsaugojimas, kaip matyti iš EB 174 straipsnio, kaip tik yra Bendrijos aplinkos politikos tikslas, toks pažeidimas
         laikomas itin sunkiu (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Komisija prieš Graikiją 94 punktą ir Komisija prieš Ispaniją 57 punktą).

      78      Tai iš principo galioja ir tuo atveju, kai laisvam prekių judėjimui ir toliau sudaromos kliūtys pažeidžiant Bendrijos teisę,
         nepaisant Teisingumo Teismo sprendimo, kuriuo pripažintas toks pažeidimas.

      79      Kalbant apie šią bylą, nors Direktyvos 2001/18 nuostatos turėjo būti perkeltos vėliausiai iki 2002 m. spalio 17 d., anksčiau
         buvo pažymėta, kad, nepaisant minėto 2004 m. liepos 15 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, ieškinio Teisingumo Teismui šioje byloje pateikimo dieną Prancūzijos Respublika vis dar nebuvo priėmusi jokios atitinkamos
         priemonės užtikrinti, kad būtų įvykdytas minėtas sprendimas ir visiškai įgyvendinti esminiai Bendrijos teisės aktų leidėjo
         siekiami tikslai.

      80      Visų anksčiau išdėstytų pastabų pakanka pateisinti įpareigojimą sumokėti vienkartinę sumą šioje byloje.

      81      Tam, kad būtų nustatytas minėtos vienkartinės sumos dydis, Teisingumo Teismas mano esant tikslinga, be šio sprendimo 66–79 punktuose
         išdėstytų pastabų, atsižvelgti į toliau nurodytas aplinkybes.

      82      Pirma, kaip matyti iš Direktyvos 2001/18 1 ir 3 konstatuojamųjų dalių, ši direktyva pakeičia panašaus tikslo siekusią Direktyvą
         90/220, ją patobulindama ir kartu išdėstydama kaip naują redakciją. Būtent todėl Teisingumo Teismas minėtame 2004 m. liepos
         15 d. Sprendime Komisija prieš Prancūziją pripažino, kad Prancūzijos Respublika, neperkėlusi Direktyvos 2001/18, neįvykdė įsipareigojimų tik tiek, kiek šia direktyva
         nustatytos valstybių narių pareigos skiriasi nuo Direktyvoje 90/220 nustatytų pareigų arba jas papildo.

      83      Beje, šiuo atžvilgiu, remdamasi minėto sprendimo Komisija prieš Prancūziją 5 punktu, Komisija savo ieškinyje šioje byloje pažymėjo, kad, vertinamos atskirai, Direktyvos 2001/18 1, 2, 4, 5 straipsnių,
         6 straipsnio 1, 3 ir 5 dalių, 8 straipsnio 1 dalies, 10–12 straipsnių, 15 straipsnio 1 ir 3 dalių, 21, 22, 24, 25, 27–34 ir
         36–38 straipsnių nuostatos nereikalauja imtis minėto sprendimo įvykdymo priemonių.

      84      Iš to, kas išdėstyta, visų pirma išplaukia, kad Prancūzijos Respublikos nesiėmimas jokių atitinkamų Direktyvos 2001/18 perkėlimo
         priemonių iki 2007 m. kovo mėn. įgyvendinimo priemonių priėmimo aplinkos, žmonių sveikatos, laisvo prekių judėjimo ir susijusių
         viešųjų bei privačių interesų apsaugos požiūriu nėra tokio pačio sunkumo laipsnio, kaip būtų buvę tuo atveju, jei Bendrijos
         teisės aktams, kuriais siekiama tokios svarbos tikslų kaip minėta direktyva, įgyvendinti atitinkamos valstybės narės teisės
         sistemoje nebūtų imtasi jokios priemonės, nepaisant Teisingumo Teismo sprendimo, kuriame pripažinta, kad ši valstybė narė
         neįvykdė įsipareigojimų.

      85      Antra, tam tikra dalimi galima atsižvelgti į tai, kad2007 m. kovo mėn. įgyvendinimo priemonės, nors ir pavėluotai, užtikrino
         visiškai tinkamą Direktyvos 2001/18 perkėlimą, nes iki 2008 m. birželio 27 d. nevisiškai perkeltos buvo likusios tik trys
         šios direktyvos nuostatos.

      86      Trečia, Teisingumo Teismas mano, kaip savo išvados 82 punkte pažymėjo generalinis advokatas, jog remiantis šio sprendimo 72 punkte
         nurodytomis aplinkybėmis ir 6–13 punktuose apibūdinta ikiteisminės procedūros eiga negalima daryti išvados, kad, be šiame
         sprendime konstatuoto pareigos įvykdyti minėtą 2004 m. liepos 15 d. Sprendimą Komisija prieš Prancūziją pažeidimo, minėtos nacionalinės valdžios institucijos laikotarpiu iki minėto sprendimo įvykdymo nesilaikė ir lojalaus bendradarbiavimo
         pareigos, kaip tvirtina Komisija; taip pat negalima daryti išvados, kad jos laikėsi sąmoningos atidėliojimo politikos turėdamos
         vienintelį tikslą – išvengti spartaus įsipareigojimų šiuo atžvilgiu įvykdymo.

      87      Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, bylos aplinkybės bus tinkamai įvertintos nustačius 10 mln. EUR dydžio vienkartinę
         sumą, kurią turės sumokėti Prancūzijos Respublika.

      88      Taigi Prancūzijos Respubliką reikia įpareigoti sumokėti Komisijai į „Europos Bendrijos nuosavų išteklių“ sąskaitą 10 mln. EUR
         vienkartinę sumą.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      89      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Komisija prašė priteisti iš Prancūzijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas ir buvo nustatytas įsipareigojimų
         nevykdymas, pastaroji turi padengti bylinėjimosi išlaidas.

      90      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 4 dalį Čekijos Respublika, įstojusi į bylą Prancūzijos Respublikos pusėje, pati
         padengia savo išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Iki dienos, kai baigėsi pagrįstoje nuomonėje nurodytas terminas, nesiėmusi visų priemonių įvykdyti 2004 m. liepos 15 d. Sprendimo
            Komisija prieš Prancūziją (C‑419/03) dėl 2001 m. kovo 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/18/EB dėl genetiškai modifikuotų organizmų
            apgalvoto išleidimo į aplinką ir panaikinančios Tarybos direktyvą 90/220/EEB nuostatų, kurios skiriasi nuo 1990 m. balandžio
            23 d. Tarybos direktyvos 90/220/EEB dėl genetiškai modifikuotų organizmų apgalvoto išleidimo į aplinką nuostatų ar jas papildo,
            neperkėlimo į nacionalinę teisę, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 228 straipsnio 1 dalį.
      2.      Įpareigoti Prancūzijos Respubliką sumokėti Europos Bendrijų Komisijai į „Europos Bendrijos nuosavų išteklių“ sąskaitą 10 mln. EUR
            vienkartinę sumą.
      3.      Priteisti iš Prancūzijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
      4.      Čekijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.


2014 m. rugsėjo 26 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#DK Recycling und Roheisen GmbH prieš Europos Komisiją.#Aplinka – Direktyva 2003/87/EB – Šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių taršos leidimų sistema – Pereinamojo laikotarpio taisyklės dėl suderinto nemokamo apyvartinių taršos leidimų suteikimo nuo 2013 m. – Sprendimas 2011/278/ES – Vokietijos pateiktos nacionalinės įgyvendinimo priemonės – Išlyga, susijusi su pernelyg didelių sunkumų atvejais – Laisvė užsiimti verslu – Nuosavybės teisė – Proporcingumas.#Byla T-630/13.


1986 m. spalio 8 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Anne-Marie Clemen ir kt. prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 91/85.