title: 2007 m. balanžio 19 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Aikaterini Stamatelaki prieš NPDD Organismos Asfaliseos Eleftheron Epangelmation (OAEE).#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Dioikitiko Protodikeio Athinon - Graikija.#Laisvės teikti paslaugas apribojimai -Stacionarinio gydymosi privačiose sveikatos priežiūros įstaigose išlaidų atlyginimas - Netaikymo pateisinimas ir proporcingumas.#Byla C-444/05.

text:
      Byla C‑444/05
      Aikaterini Stamatelaki
      prieš
      NPDD Organismos Asfaliseos Eleftheron Epangelmation (OAEE)
      (Dioikitiko Protodikeio Athinon prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Laisvės teikti paslaugas apribojimai – Stacionaraus gydymosi privačiose sveikatos priežiūros įstaigose išlaidų atlyginimas – Netaikymo pateisinimas ir proporcingumas“
      Sprendimo santrauka
      Laisvė teikti paslaugas – Apribojimai
      (EB 49 straipsnis)
      EB 49 straipsnis draudžia valstybės narės teisės aktą, pagal kurį nacionalinė socialinės apsaugos institucija neatlygina jokių
         jos apdraustų asmenų stacionarinio gydymo privačiose sveikatos priežiūros įstaigose, įsteigtose kitoje valstybėje narėje,
         išlaidų, išskyrus atvejus, kai jos skirtos jaunesnių kaip 14 metų vaikų sveikatos priežiūrai.

      Tokia priemonė negali būti pateisinta šiurkštaus socialinės apsaugos sistemos finansinės pusiausvyros pažeidimo pavojumi,
         nes šiame teisės akte įtvirtinto draudimo, netaikomo jaunesnių kaip 14 metų vaikų atveju, formuluotės absoliutus pobūdis neatitinka
         siekiamo tikslo, nes buvo galima imtis mažiau ribojančių ir labiau laisvę teikti paslaugas atitinkančių priemonių, pavyzdžiui,
         nustatyti Bendrijos teisės reikalavimus atitinkančią išankstinio leidimo tvarką ir prireikus apibrėžti sveikatos priežiūros
         išlaidų atlyginimo dydžius.

      (žr. 35, 38 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2007 m. balandžio 19 d.(*)

      „Laisvės teikti paslaugas apribojimai – Stacionaraus gydymosi privačiose sveikatos priežiūros įstaigose išlaidų atlyginimas – Netaikymo pateisinimas ir proporcingumas“
      Byloje C‑444/05
      dėl Dioikitiko Protodikeio Athinon (Graikija) 2004 m. gruodžio 30 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2005 m. gruodžio 14 d., pagal EB 234 straipsnį
         patekto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Aikaterini Stamatelaki
      prieš
      NPDD Organismos Asfaliseos Eleftheron Epangelmation (OAEE),

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai P. Kūris (pranešėjas), K. Schiemann, J. Makarczyk ir J.‑C. Bonichot,
      generalinis advokatas D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2006 m. lapkričio 29 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos K. Georgiadis, S. Vodina, M. Papida ir S. Spyropoulos,
      –        Belgijos vyriausybės, atstovaujamos L. Van den Broeck,
      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos P. van Ginneken,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos G. Zavvos ir N. Yerrell,
      susipažinęs su 2007 m. sausio 11 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 49 straipsnio išaiškinimu ir konkrečiai su atsakymu į klausimą, ar ši
         nuostata draudžia nacionalinės teisės aktą, pagal kurį nacionalinė sveikatos apsaugos institucija neatlygina jos apdrausto
         asmens, vyresnio nei 14 metų, stacionaraus gydymosi privačioje sveikatos priežiūros įstaigoje užsienyje išlaidų.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ieškinį, kurį pareiškė Graikijoje gyvenantis ir Laisvųjų profesijų draudimo institucijos
         (Organismos Asfaliseos Eleftheron Epangelmation, toliau – OAEE), buvusios Savarankišką veiklą vykdančių asmenų draudimo kasos
         (Tameio Asfalisesos Emboron), apdraustas asmuo, siekdamas išlaidų už stacionarinį gydymąsi privačioje Jungtinės Karalystės
         sveikatos priežiūros įstaigoje atlyginimo.

       Nacionalinė teisė
       Įstatymų nuostatos
      3        Įstatymo Nr. 1316/1983, kuriuo įsteigiama Nacionalinė vaistų (EOF), vaistų pramonės (EF) ir valstybinio vaistų rezervo (KF)
         institucija, nustatoma jos struktūra ir kompetencija, taip pat pakeičiami ir papildomi vaistų įstatymai bei nustatomos kitos
         nuostatos (FEK A’ 3), 40 straipsnis, kurį pakeitė Įstatymo Nr. 1759/1988, reglamentuojančio neapdraustų grupių draudimą, socialinio
         draudimo gerinimą ir nustatatančio kitas nuostatas (FEK A’ 50), 39 straipsnis numato:

      „1)      Ypač sunkių ligų atveju stacionariai užsienyje gydomi:
      a)      <…>
      b)      <…>
      c)      Sveikatos, rūpybos ir socialinio draudimo ministerijos kompetencijos sričiai priskiriamų socialinės apsaugos institucijų ar
         tarnybų apdrausti asmenys <…>

      2)      Leidimas stacionariai gydytis užsienyje suteikiamas nacionalinės institucijos sprendimu, priimtu gavus 3 dalyje numatyto kompetentingo
         Sveikatos komiteto nuomonę.

      3)      Sveikatos, rūpybos ir socialinio draudimo ministro įsakymu, kuris skelbiamas Oficialiajame leidinyje, sudaryti sveikatos komitetai
         pateikia nuomonę, jei 1 dalyje nurodytiems asmenims būtina stacionariai gydytis užsienyje <…>

      4)      Leidimo stacionariai gydytis užsienyje išdavimo atvejus, leidimo stacionariai gydyti pacientą ar galimą donorą išdavimo procedūrą,
         lydinčiojo asmens skyrimą, paslaugų pobūdį ir apimtį, išlaidų sumą, galimą apdraustojo prisidėjimą prie stacionaraus gydymo
         išlaidų atlyginimo bei jo dydį, taip pat bet kokias kitas šio straipsnio taikymą detalizuojančias nuostatas nustato Sveikatos,
         rūpybos ir socialinio draudimo ministras įsakymu, kuris skelbiamas Oficialiajame leidinyje.“

       Poįstatyminių teisės aktų nuostatos
      4        1997 m. sausio 7 d. Darbo ir socialinio draudimo ministro įsakymo Nr. F7/oik.15 dėl susirgusių Socialinio draudimo generalinio
         sekretoriato kompetencijos sričiai priskiriamų socialinės apsaugos institucijų apdraustų asmenų stacionaraus gydymo užsienyje
         (FEK B’ 22) 1 straipsnyje nurodyta:

      „Bet kokios rūšies sveikatos draudimo institucijos, neatsižvelgiant į jos pavadinimą ir teisinę formą, apdraustiems asmenims
         leidimas stacionariai gydytis užsienyje išduodamas atitinkamos draudimo institucijos sprendimu, gavus šio įsakymo 3 straipsnyje
         nurodytų specialiųjų sveikatos komitetų motyvuotą nuomonę. Tokį gydymą galima leisti tuo atveju, kai apdraustas asmuo:

      a)      serga sunkia liga, kurią gydyti Graikijoje nėra galimybės dėl to, kad čia nėra tinkamų mokslinių priemonių, arba dėl to, kad
         čia netaikomas reikalingas specialus medicininis diagnostikos ir gydymo metodas;

      b)      serga sunkia liga, kurią gydyti Graikijoje tinkamu laiku nėra galimybės, jei delsimas gydyti keltų grėsmę jo gyvybei;
      c)      skubiai išvyksta į užsienį nesilaikęs jį apdraudusios institucijos išankstinio leidimo suteikimo procedūros dėl to, kad jo
         liga turi būti gydoma nedelsiant;

      d)      dėl bet kokios priežasties laikinai yra užsienyje ir, tapęs didelės, staigios ir neišvengiamos nelaimės auka, suserga ir gydomas
         stacionariai.

      c ir d punktuose numatytais atvejais leidimas stacionariai gydytis išduodamas a posteriori.“

      5        Šio įsakymo 3 straipsnyje nurodyta:

      „Specialieji sveikatos komitetai yra tarnybos, kompetentingos pateikti nuomonę dėl Socialinio draudimo generalinio sekretoriato
         kompetencijos sričiai priskiriamų socialinės apsaugos institucijų apdraustų pacientų stacionaraus gydymo užsienyje.“

      6        Pagal šio įsakymo 4 straipsnį:

      „<…>
      2.      Kompetentingas komitetas pateikia nuomonę dėl ligos pobūdžio, būtinybės siųsti į užsienį tikslių priežasčių, numatytų 1 straipsnyje,
         tikėtinos stacionaraus gydymo trukmės, valstybės ir (arba) ligoninės, kurioje apdraustas asmuo bus stacionariai gydomas <…>

      3.      Neigiamos sveikatos komitetų nuomonės yra privalomos socialinės apsaugos institucijoms.
      <…>
      6.      Stacionaraus gydymosi privačiose ligoninėse užsienyje išlaidos neatlyginamos, išskyrus vaikų gydymo atvejus.
      7.      Procedūrą, apmokėjimo būdą ir visa tai, kas susiję su sąskaitų pateikimu ir jų apmokėjimu, reguliuoja kiekvienos atitinkamos
         draudimo institucijos įstatų nuostatos <…>“.

      7        Darbo ir socialinio draudimo ministro įsakymo Nr. 35/1385/1999 dėl savarankiškai dirbančiųjų asmenų sveikatos draudimo institucijos
         įstatų (patvirtinančio Laisvųjų profesijų asmenų sveikatos draudimo institucijos įstatus) (FEK B’ 1814), 13 straipsnyje numatyta:

      „1.      Teikiamas stacionarinis gydymas apima stacionarinį paciento gydymą ligoninėse ir viešosiose sveikatos priežiūros įstaigose,
         taip pat privačiose sveikatos priežiūros įstaigose, su kuriomis OAEE sudariusi sutartis <…>“

      8        Šio įsakymo 15 straipsnyje nurodoma:

      „1.      OAEE apdrausti asmenys gali būti stacionariai gydomi užsienyje administratoriaus sprendimu, jį patvirtinus specialiajam sveikatos
         komitetui, jei jie atitinka įvairiais ministerijos įsakymais dėl stacionaraus gydymosi užsienyje numatytas sąlygas.

      2.      Atlyginamos stacionaraus gydymosi užsienyje išlaidos:
      a)      visos stacionaraus gydymosi viešosiose sveikatos priežiūros įstaigose užsienyje išlaidos <...>
               Stacionaraus gydymosi išlaidos: apsistojimo ligoninėje išlaidos, gydytojų honoraras, išlaidos visiems būtiniems medicininiams
         veiksmams, vaistams, laboratoriniams tyrimams, kineziterapijai, bet kokiam kitam būtinam chirurginės operacijos elementui,
         taip pat ne ligoninėje patirtos išlaidos ligai diagnozuoti arba gydymui užbaigti, jei ligoninė juos pripažino būtinus. Stacionaraus
         gydymosi privačiose sveikatos priežiūros įstaigose užsienyje išlaidos neatlyginamos, išskyrus atvejus, kai jos skirtos jaunesniems
         kaip keturiolikos (14) metų vaikams.

      b)      paciento ir prireikus jį lydinčiojo asmens bei jo donoro nuvykimo ir grįžimo išlaidos;
      c)      paciento ir prireikus jį lydinčiojo asmens bei donoro maitinimosi ir buvimo išlaidos; pacientui arba donorui šios išlaidos
         apmokamos jų apsistojimo ne ligoninėje laikotarpiu, o lydinčiajam asmeniui – visą jo būtino apsistojimo užsienyje laikotarpį
         <…>“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      9        Nuo 1998 m. gegužės 18 d. iki birželio 12 d. ir nuo 1998 m. birželio 16 d. iki 18 d. D. Stamatelakis buvo stacionariai gydomas
         London Bridge Hospital, kuri yra privati sveikatos priežiūros įstaiga Jungtinėje Karalystėje. Už šį stacionarinį gydymą jis sumokėjo 13 600 GBP.

      10      Atėnų pirmosios instancijos teisme (Polymeles Protodikeio Athinon) pareikštu ieškiniu šis asmuo pareikalavo iš OAEE atlyginti
         šią sumą. 2000 m. balandžio 26 d. šis reikalavimas buvo atmestas tuo pagrindu, kad ginčas teismingas administraciniams teismams.

      11      Naujas prašymas atlyginti, 2000 m. rugsėjo 8 d. pateiktas OAEE, buvo atmestas dėl to, kad, pirma, D. Stamatelakis praleido
         vienerių metų senaties terminą, numatytą šios institucijos sveikatos draudimui skirtų taisyklių 21 straipsnyje, ir, antra,
         stacionaraus gydymosi privačiose sveikatos priežiūros įstaigose užsienyje išlaidos neatlyginamos, išskyrus atvejus, kai jos
         skirtos jaunesniems kaip 14 metų vaikams.

      12      2000 m. rugpjūčio 29 d. mirus sutuoktiniui, A. Stamatelaki, vienintelė jo įpėdinė, pateikė skundą dėl šio sprendimo atmesti
         prašymą, kuris 2001 m. rugsėjo 18 d. sprendimu buvo atmestas vadovaujantis tais pačiais motyvais.

      13      Gavęs skundą dėl pastarojo sprendimo Dioikitiko Protodikeio Athinon nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir kreipėsi į Teisingumo Teismą pateikdamas šiuos prejudicinius klausimus:

      „1)      Ar nacionalinės teisės aktas, pagal kurį nacionalinė socialinės apsaugos institucija neatlygina jos apdrausto asmens stacionaraus
         gydymosi privačioje sveikatos priežiūros įstaigoje užsienyje išlaidų, išskyrus atvejus, kai jos skirtos jaunesniems kaip 14 metų
         vaikams, tačiau numato galimybę atlyginti atitinkamas tokio stacionaraus gydymo viešojoje sveikatos priežiūros įstaigoje užsienyje
         išlaidas, jei dėl šio gydymo buvo gautas leidimas, kuris išduodamas tuomet, kai apdraustam asmeniui reikiamo gydymo tinkamu
         laiku negali suteikti sveikatos priežiūros įstaiga, su kuria jį apdraudusi socialinės apsaugos institucija yra sudariusi sutartį,
         yra EB 49 ir paskesniuose straipsniuose numatytos laisvės teikti paslaugas Bendrijoje apribojimas?

      2)      Jei atsakymas į pirmąjį klausimą yra teigiamas, ar šis apribojimas gali būti laikomas nulemtu privalomųjų bendrojo intereso
         pagrindų, pavyzdžiui, būtinybės išvengti šiurkštaus Graikijos socialinės apsaugos sistemos finansinės pusiausvyros pažeidimo
         pavojaus arba išlaikyti subalansuotą bei visiems prieinamą medicinos ir stacionaraus gydymo tarnybą?

      3)      Jei į antrąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar toks apribojimas gali būti laikomas leistinu dėl to, kad nepažeidžia proporcingumo
         principo, t. y. neviršija to, kas yra objektyviai būtina siekiamam tikslui ir kad tokio rezultato nebūtų galima pasiekti mažiau
         ribojančiomis taisyklėmis?“

       Dėl prejudicinių klausimų
      14      Pirmiausia reikia iš karto atmesti Belgijos vyriausybės argumentus, kad prejudicinius klausimus reikia nagrinėti atsižvelgiant
         į 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems
         asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu
         (EB) Nr. 118/97 (OL L 28, 1997, p. 1, toliau – Reglamentas Nr. 1408/71), 22 straipsnį.

      15      Iš tikrųjų, pirma, sprendime pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą nėra jokios nuorodos į Reglamentą Nr. 1408/71
         ir, antra, iš bylos dokumentų nematyti, kad D. Stamatelakis būtų pateikęs kokį nors prašymą dėl išankstinio leidimo pagal
         šio reglamento 22 straipsnį.

      16      Po to reikia pažymėti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo iškelti klausimai susiję tik su Graikijos
         socialinės apsaugos institucijos atsisakymu apmokėti privačioje įstaigoje užsienyje suteiktą sveikatos priežiūrą.

      17      Todėl šiuos klausimus reikia nagrinėti atsižvelgiant tik į EB 49 straipsnį.

      18      Trimis klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia,
         ar EB 49 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis draudžia tokį valstybės narės teisės aktą, koks nagrinėjamas pagrindinėje
         byloje, pagal kurį neatlyginamos privačioje sveikatos priežiūros įstaigoje kitoje valstybėje narėje suteiktos sveikatos priežiūros
         išlaidos, išskyrus atvejį, kai jos skirtos jaunesnių kaip 14 metų vaikų sveikatos priežiūrai.

      19      Reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką atlygintinai teikiamos medicinos išmokos patenka į nuostatų
         dėl laisvės teikti paslaugas taikymo sritį, nesant reikalo atskirti stacionarinės ir nestacionarinės sveikatos priežiūros
         (2006 m. gegužės 16 d. Sprendimo Watts, C‑372/04, Rink. p. I‑4325, 86 punktas ir jame nurodyta Teisingumo Teismo praktika).

      20      Taip pat buvo nuspręsta, kad laisvė teikti paslaugas apima paslaugų gavėjų, ypač asmenų, kuriems reikalinga medicininė priežiūra,
         laisvę vykti į kitą valstybę narę šioms paslaugoms gauti (minėto sprendimo Watts 87 punktas).

      21      Be to, Teisingumo Teismas nusprendė, kad medicinos išmoka nenustoja būti paslaugų teikimas EB 49 straipsnio prasme dėl to,
         kad pacientas, už gautą sveikatos priežiūrą atsiskaitęs su užsienio teikėju, vėliau nacionalinės socialinės apsaugos sistemos
         prašo sumokėti už šią sveikatos priežiūrą (šiuo klausimu žr. 2003 m. gegužės 13 d. Sprendimo Müller-Fauré ir van Riet, C‑385/99, Rink. p. I‑4509, 103 punktą).

      22      Vadinasi, darytina išvada, kad EB 49 straipsnis taikomas paciento, kuris, kaip D. Stamatelakis, atlygintinai gauna medicinos
         išmokas ligoninėje ne savo gyvenamojoje valstybėje narėje, padėčiai, nesvarbu, ar ši įstaiga būtų viešoji, ar privati.

      23      Nors neginčijama, kad Bendrijos teisė nepažeidžia valstybių narių kompetencijos tvarkyti savo socialinės apsaugos sistemas
         ir kad nesant teisės normų suderinimo Bendrijos lygmeniu, socialinės apsaugos sistemos išmokų suteikimo sąlygos turi būti
         nustatytos kiekvienos valstybės narės teisės aktuose, vis dėlto tai nepaneigia to, kad naudodamosi šia kompetencija valstybės
         narės turi laikytis Bendrijos teisės, ypač jos nuostatų, susijusių su laisve teikti paslaugas. Šios nuostatos valstybėms narėms
         nustato draudimą įvesti arba palikti galioti nepagrįstus naudojimosi šia laisve ribojimus sveikatos priežiūros srityje (be
         kita ko, žr. 2001 m. liepos 12 d. Sprendimo Smits ir Peerbooms, C‑157/99, Rink. p. I‑5473, 44–46 punktus bei minėto sprendimo Watts 92 punktą).

      24      Todėl reikia patikrinti, ar priimdama pagrindinėje byloje nagrinėjamus teisės aktus Graikijos Respublika laikėsi šio draudimo.

      25      Šiuo klausimu reikia priminti, kad Teisingumo Teismas yra kelis kartus nusprendęs, jog EB 49 straipsnis draudžia taikyti bet
         kokį nacionalinės teisės aktą, kuris paslaugų teikimą tarp valstybių narių padaro sunkesnį už paslaugų teikimą vienos valstybės
         narės viduje (1994 m. spalio 5 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑381/93, Rink. p. I‑5145, 17 punktas ir minėto sprendimo Smits ir Peerbooms 61 punktas).

      26      Pagrindinėje byloje iš Graikijos teisės aktų matyti, kad jei Graikijoje socialinės įstaigos apdraustas pacientas gauna priežiūrą
         viešojoje įstaigoje arba toje pačioje valstybėje narėje esančioje privačioje įstaigoje, su kuria sudaryta sutartis, jam nieko
         nereikia mokėti. Kitaip yra tuomet, kai šis pacientas stacionariai gydomas privačioje priežiūros įstaigoje, esančioje kitoje
         valstybėje narėje; tokiu atveju suinteresuotasis asmuo privalo padengti stacionaraus gydymo išlaidas be jokios jų atlyginimo
         galimybės. Vienintelė išimtis yra numatyta vaikams iki 14 metų.

      27      Be to, nors skubi situacija yra neatlyginimo už stacionarinį gydymą privačioje įstaigoje, su kuria nesudaryta sutartis, Graikijoje
         išimtis, tokia situacija jokiu atveju nėra išimtis stacionaraus gydymosi kitoje valstybėje narėje esančioje privačioje įstaigoje
         atveju.

      28      Todėl toks teisės aktas atgraso arba net kliudo socialiniu draudimu apdraustiems asmenims kreiptis į stacionaraus gydymo paslaugų
         teikėjus, įsteigtus kitose nei draudimo valstybėse narėse, ir tiek apdraustų asmenų, tiek paslaugų teikėjų atžvilgiu yra laisvės
         teikti paslaugas apribojimas.

      29      Tačiau prieš Teisingumo Teismui atsakant į klausimą, ar EB 49 straipsnis draudžia tokį teisės aktą, koks nagrinėjamas pagrindinėje
         byloje, reikia išnagrinėti, ar šis teisės aktas gali būti objektyviai pateisinamas.

      30      Teisingumo Teismas yra kelis kartus nusprendęs, kad negalima atmesti galimybės, jog šiurkštus socialinės apsaugos sistemos
         finansinės pusiausvyros pažeidimo pavojus gali būti privalomasis bendrojo intereso pagrindas, galintis pateisinti laisvės
         teikti paslaugas principo suvaržymą (1998 m. balandžio 28 d. Sprendimo Kohll, C‑158/96, Rink. p. I‑1931, 41 punktas; minėto sprendimo Smits ir Peerbooms 72 punktas bei minėto sprendimo Müller-Fauré ir van Riet 73 punktas).

      31      Teisingumo Teismas taip pat yra pripažinęs, kad tikslas išlaikyti medicinos ir stacionaraus gydymo tarnybą subalansuotą ir
         visiems prieinamą taip pat gali sudaryti vieną iš su visuomenės sveikata EB 46 straipsnio prasme susijusių išimčių tiek, kiek
         toks tikslas padeda pasiekti aukštą sveikatos apsaugos lygį (minėto sprendimo Kohll 50 punktas, minėto sprendimo Smits ir Peerbooms 73 punktas bei minėto sprendimo Müller-Fauré ir van Riet 67 punktas).

      32      Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad ta pati EB sutarties nuostata leidžia valstybėms narėms apriboti laisvę teikti
         medicinos ir stacionaraus gydymo paslaugas tiek, kiek gydymo pajėgumo arba medicininės kompetencijos išlaikymas nacionalinėje
         teritorijoje yra būtinas visuomenės sveikatai ir netgi jos gyventojų išgyvenimui (minėto sprendimo Kohll 51 punktas, minėto sprendimo Smits ir Peerbooms 74 punktas bei minėto sprendimo Müller-Fauré ir van Riet 67 punktas).

      33      Šiuo klausimu Graikijos vyriausybė mano, kad nacionalinės socialinės apsaugos sistemos pusiausvyra gali būti sutrikdyta, jei
         apdrausti asmenys turėtų galimybę kreiptis į kitose valstybėse narėse esančias privačias sveikatos priežiūros įstaigas, su
         kuriomis nebūtų sudarytų sutarčių, dėl didelės tokio tipo stacionaraus gydymo kainos, kuri visais atvejais smarkiai viršija
         stacionaraus gydymo Graikijoje esančioje viešojoje įstaigoje kainą.

      34      Nors šio sprendimo 28 punkte nustatytas apribojimas gali būti pateisinamas privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais, apie
         kuriuos priminta šio sprendimo 30–32 punktuose, dar būtina, kad jie nebūtų neproporcingi siekiamam tikslui.

      35      Kaip savo išvados 70 punkte pastebėjo generalinis advokatas, Graikijos teisės akte įtvirtinto draudimo, netaikomo jaunesnių
         kaip 14 metų vaikų atveju, formuluotės absoliutus pobūdis neatitinka siekiamo tikslo, nes buvo galima imtis mažiau ribojančių
         ir labiau laisvę teikti paslaugas atitinkančių priemonių, pavyzdžiui, nustatyti Bendrijos teisės reikalavimus atitinkančią
         išankstinio leidimo tvarką (minėto sprendimo Müller-Fauré ir van Riet 81 ir 85 punktai) ir prireikus apibrėžti sveikatos priežiūros išlaidų atlyginimo dydžius.

      36      Be to, reikia atmesti Graikijos vyriausybės argumentą, kad Graikijos socialinės apsaugos institucijos neturi galimybės patikrinti
         kitoje valstybėje narėje esančiose privačiose sveikatos priežiūros įstaigose teikiamos sveikatos priežiūros kokybės ir kad
         netikrinama, ar stacionaraus gydymo įstaigos, su kuriomis sudarytos sutartys, gali suteikti tinkamą, identišką arba lygiavertį
         medicininį gydymą.

      37      Iš tikrųjų reikia konstatuoti, kad kitose valstybėse narėse esančios privačios sveikatos priežiūros įstaigos šiose valstybėse
         narėse taip pat tikrinamos ir kad šiose valstybėse įsisteigę gydytojai, kurie dirba šiose įstaigose, yra tiek pat profesionalūs,
         kaip ir Graikijoje įsisteigę gydytojai, o ypač po to, kai buvo priimta ir įgyvendinta 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyva
         93/16/EEB, skirta padėti laisvam gydytojų judėjimui ir jų diplomų, pažymėjimų ir kitų oficialią kvalifikaciją patvirtinančių
         dokumentų abipusiam pripažinimui (OL L 165, p. 1).

      38      Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta pirmiau, į pateiktus klausimus reikia atsakyti, kad EB 49 straipsnis draudžia tokį
         valstybės narės teisės aktą, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, pagal kurį nacionalinė socialinės apsaugos institucija
         neatlygina jokių jos apdraustų asmenų stacionaraus gydymo privačiose sveikatos priežiūros įstaigose, įsteigtose kitoje valstybėje
         narėje, išlaidų, išskyrus atvejus, kai jos skirtos jaunesnių kaip 14 metų vaikų sveikatos priežiūrai.

       Dėl išlaidų
      39      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      EB 49 straipsnis draudžia valstybės narės teisės aktą, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, pagal kurį nacionalinė
            socialinės apsaugos institucija neatlygina jokių jos apdraustų asmenų stacionaraus gydymo privačiose sveikatos priežiūros
            įstaigose, įsteigtose kitoje valstybėje narėje, išlaidų, išskyrus atvejus, kai jos skirtos jaunesnių kaip 14 metų vaikų sveikatos
            priežiūrai.
      Parašai.
      * Proceso kalba: graikų.


1993 m. spalio 27 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Firma Herbert Scharbatke GmbH prieš Vokietijos Federacinę Respubliką. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Vokietija. # Byla C-72/92.


1992 m. gruodžio 3 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Heinrich Wehrs prieš Hauptzollamt Lüneburg. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht Hamburg - Vokietija. # Papildomas pieno mokestis. # Byla C-264/90.


title: 2016 m. balandžio 5 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Puligienica Facility Esco SpA (PFE) prieš Airgest SpA.#Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Viešasis paslaugų pirkimas – Direktyva 89/665/EEB – 1 straipsnio 1 ir 3 dalys – Peržiūros procedūros – Dalyvio, kurio pasiūlymas buvo atmestas, skundas, kuriuo siekiama sprendimo sudaryti viešojo pirkimo sutartį panaikinimo – Laimėtojo priešpriešinis skundas – Nacionalinė teismų praktikos taisyklė, pagal kurią iš pradžių turi būti nagrinėjamas priešpriešinis skundas, ir, jeigu jis pagrįstas, pagrindinis skundas turi būti pripažįstamas nepriimtinu nenagrinėjant jo iš esmės – Atitiktis Sąjungos teisei – SESV 267 straipsnis – Sąjungos teisės viršenybės principas – Valstybės narės aukščiausiojo administracinio teismo plenarinės sesijos sprendime nustatytas teisės principas – Nacionalinės teisės norma, pagal kurią šis sprendimas yra privalomas šio teismo kolegijoms – Kolegijos, kuriai pateiktas su Sąjungos teise susijęs klausimas, pareiga, jei nesutinka su plenarinės sesijos sprendimu, perduoti pastarajai šį klausimą – Kolegijos galimybė arba pareiga kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą.#Byla C-689/13.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2016 m. balandžio 5 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Viešasis paslaugų pirkimas — Direktyva 89/665/EEB — 1 straipsnio 1 ir 3 dalys — Peržiūros procedūros — Dalyvio, kurio pasiūlymas buvo atmestas, skundas, kuriuo siekiama sprendimo sudaryti viešojo pirkimo sutartį panaikinimo — Laimėtojo priešpriešinis skundas — Nacionalinė teismų praktikos taisyklė, pagal kurią iš pradžių turi būti nagrinėjamas priešpriešinis skundas, ir, jeigu jis pagrįstas, pagrindinis skundas turi būti pripažįstamas nepriimtinu nenagrinėjant jo iš esmės — Atitiktis Sąjungos teisei — SESV 267 straipsnis — Sąjungos teisės viršenybės principas — Valstybės narės aukščiausiojo administracinio teismo plenarinės sesijos sprendime nustatytas teisės principas — Nacionalinės teisės norma, pagal kurią šis sprendimas yra privalomas šio teismo kolegijoms — Kolegijos, kuriai pateiktas su Sąjungos teise susijęs klausimas, pareiga, jei nesutinka su plenarinės sesijos sprendimu, perduoti pastarajai šį klausimą — Kolegijos galimybė arba pareiga kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą“
      Byloje C‑689/13
      dėl Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Sicilijos regiono administracinės justicijos taryba, Italija) 2013 m. rugsėjo 26 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2013 m. gruodžio 24 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Puligienica Facility Esco SpA (PFE)

      prieš

         Airgest SpA,

      dalyvaujant

         Gestione Servizi Ambientali Srl (GSA),

         Zenith Services Group Srl (ZS),

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas K. Lenaerts, kolegijų pirmininkai R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, T. von Danwitz, J. L. da Cruz Vilaça, D. Šváby ir F. Biltgen, teisėjai A. Rosas, E. Juhász (pranešėjas), A. Borg Barthet, J. Malenovský, J.‑C. Bonichot, C. Vajda, S. Rodin ir K. Jürimäe,
      generalinis advokatas M. Wathelet,
      posėdžio sekretorius I. Illéssy, vėliau – V. Giacobbo-Peyronnel, administratoriai,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2015 m. kovo 11 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Puligienica Facility Esco SpA (PFE), atstovaujamos advokato U. Ilardo,

               —

                  Gestione Servizi Ambientali Srl (GSA) ir Zenith Services Group Srl (ZS), atstovaujamų advokatų D. Gentile ir D. Galli,

               —

               Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato S. Varone,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos D. Recchia ir A. Tokár,

         susipažinęs su 2015 m. balandžio 23 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      atsižvelgęs į 2015 m. liepos 16 d. nutartį atnaujinti žodinę proceso dalį ir įvykus 2015 m. rugsėjo 15 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato S. Varone,

               —

               Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos M. Bulterman ir J. Langer,

               —

               Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos B. Majczyna,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos D. Recchia ir A. Tokár,

         susipažinęs su 2015 m. spalio 15 d. posėdyje pateikta papildoma generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvos 89/665/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su peržiūros procedūrų taikymu sudarant viešojo prekių pirkimo ir viešojo darbų pirkimo sutartis, derinimo (OL L 395, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 246), iš dalies pakeistos 2007 m. gruodžio 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2007/66/EB (OL L 335, p. 31, toliau – Direktyva 89/665), 1 straipsnio 3 dalies, SESV 267 straipsnio ir Sąjungos teisės viršenybės ir veiksmingumo principų išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Puligienica Facility Esco SpA (PFE) (toliau – PFE) ir Airgest SpA (toliau – Airgest) ginčą dėl pastarosios bendrovės sprendimo sudaryti viešojo paslaugų pirkimo sutartį su Gestione Servizi Ambientali Srl (GSA) (toliau – GSA) ir Zenith Services Group Srl (toliau – ZS) teisėtumo.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Direktyvos 89/665 1 straipsnyje „Peržiūros procedūrų taikymo sritis ir galimybė jomis pasinaudoti“ nustatyta:
               „1.   Ši direktyva taikoma 2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2004/18/EB dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo [(OL L 134, p. 114; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 7 t., p. 132)] nurodytoms sutartims, išskyrus atvejus, kai tokios sutartys neįtrauktos į taikymo sritį pagal tos [d]irektyvos 10–18 straipsnius.
               Sutartys, kaip tai suprantama šioje direktyvoje, apima viešąsias [viešojo pirkimo] sutartis, preliminariuosius susitarimus, viešąsias darbų koncesijas ir dinamines pirkimo sistemas.
               Valstybės narės turi imtis reikiamų priemonių užtikrinti, kad sutarčių, kurias apima Direktyvos [2004/18] taikymo sritis, atveju perkančiųjų organizacijų priimti sprendimai galėtų būti veiksmingai ir visų pirma kuo greičiau peržiūrėti šios direktyvos 2–2f straipsniuose nurodytomis sąlygomis remiantis tuo, kad tokiais sprendimais buvo pažeisti viešuosius pirkimus reglamentuojantys Bendrijos teisės aktai arba nacionalinės taisyklės, kuriomis tie teisės aktai perkeliami į nacionalinę teisę.
               <...>
               3.   Valstybės narės turi užtikrinti, kad būtų peržiūros procedūros, kuriomis pagal išsamias taisykles, kurias gali nustatyti valstybės narės, galėtų pasinaudoti bent bet kuris asmuo, kuris yra arba buvo suinteresuotas gauti konkrečią sutartį, ir kuriam dėl tariamo pažeidimo buvo padaryta žala ar kilusi tokios žalos rizika.
               <...>“

               4

               Šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Valstybės narės turi užtikrinti, kad priemonės, kurių imtasi dėl 1 straipsnyje nurodytų peržiūros procedūrų, apimtų nuostatas dėl įgaliojimų:
               <...>

                        b)

                        panaikinti neteisėtai priimtus sprendimus arba užtikrinti jų panaikinimą <...>

                  <...>“

         Italijos teisė

                  5

                  Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Sicilijos regiono administracinės justicijos taryba) įsteigta 1948 m. gegužės 6 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 654 dėl Valstybės Tarybos funkcijų Sicilijos regione vykdymo taisyklių (decreto legislativo n. 654 – Norme per l’esercizio nella Regione siciliana delle funzioni spettanti al Consiglio di Stato) (GURI, Nr. 135, 1948 m. birželio 12 d.). Šiame regione ji atlieka tokias pačias konsultacines ir teismines funkcijas kaip Consiglio di Stato (Valstybės Taryba).

               6

               2010 m. liepos 2 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 104 dėl 2009 m. birželio 18 d. Įstatymo Nr. 69 dėl pavedimo Vyriausybei reorganizuoti administracinį procesą 44 straipsnio įgyvendinimo (decreto legislativo n. 104 – Attuazione dell’articolo 44 della legge 18 giugno 2009, n. 69, recante delega al governo per il riordino del processo amministrativo) (GURI, Nr. 156, paprastasis priedas, 2010 m. liepos 7 d.) priimtas Administracinio proceso kodeksas.

               7

               Šio kodekso 6 straipsnyje nustatyta:

                  „1.   Consiglio di Stato [(Valstybės Taryba)] yra paskutinės instancijos administracinis teismas.
               <...>
               6.   Skundai dėl Tribunale amministrativo regionale della Sicilia [(Sicilijos regiono administracinis teismas)] sprendimų pateikiami Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana [(Sicilijos regiono administracinės justicijos taryba)] laikantis specialaus statuto nuostatų ir atitinkamų taikymo nuostatų.“

               8

               Minėto kodekso 42 straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „Atsakovai ir įstojusios į bylą šalys gali pateikti prašymus, susijusius su pagrindiniu skundu, pateikdami priešpriešinį skundą.“

               9

               To paties kodekso 99 straipsnis suformuluotas taip:
               „1.   Jei skyrius, kuriam priskirtas skundas, nustato, kad jam vertinti pateiktas teisinis klausimas lemia ar gali lemti teismų praktikos skirtumus, jis gali nutartimi, priimta šalių prašymu arba savo iniciatyva, perduoti skundą plenarinei sesijai. Plenarinė sesija gali, jei mano esant tikslinga, grąžinti bylą skyriui.
               2.   Kol nėra priimta sprendimo, Consiglio di Stato [(Valstybės Taryba)] pirmininkas šalių prašymu arba savo iniciatyva gali perduoti plenarinei sesijai bet kurį skundą, kad būtų nuspręsta dėl svarbiausių principinių klausimų arba panaikintas pagrindas rastis teismų praktikos skirtumams.
               3.   Jei skyrius, kuriam priskirtas skundas, mano, kad negali sutikti su plenarinės sesijos suformuluotu teisės principu, motyvuota nutartimi perduoda plenarinei sesijai bylą sprendimui priimti.
               4.   Plenarinė sesija priima sprendimą dėl viso ginčo, nebent manytų, kad reikia suformuluoti teisės principą ir grąžinti likusią bylos dalį ją perdavusiam skyriui.
               5.   Būdama tos nuomonės, kad klausimas labai svarbus, plenarinė sesija bet kuriuo atveju gali suformuluoti teisės principą dėl teisės interesų, net jei nusprendžia, kad skundas nepriimtinas, neleistinas arba nenagrinėtinas, arba nutraukia procesą. Tokiu atveju plenarinės sesijos sprendimas skundžiamai priemonei poveikio neturi.“

               10

               Remiantis Administracinio proceso kodekso 100 straipsniu:
               „Regionų administracinių teismų sprendimai gali būti skundžiami Consiglio di Stato [(Valstybės Taryba)], nepažeidžiant Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana [(Sicilijos regiono administracinės justicijos taryba)] kompetencijos skundų dėl Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia [(Sicilijos regiono administracinis teismas)] sprendimų srityje.“

               11

               2003 m. gruodžio 24 d. Įstatyminio dekreto Nr. 373 dėl Sicilijos regiono specialiojo statuto taikymo tvarkos, susijusios su Consiglio di Stato tenkančių funkcijų atlikimu šiame regione (decreto legislativo n. 373 – Norme di attuazione dello Statuto speciale della Regione siciliana concernenti l’esercizio nella regione delle funzioni spettanti al Consiglio di Stato) (GURI, Nr. 10, 2004 m. sausio 14 d., p. 4), 1 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana [(Sicilijos regiono administracinės justicijos taryba)] skyriai yra atskiri Consiglio di Stato [(Valstybės Taryba)] skyriai, o šio dekreto 4 straipsnio 3 dalyje nurodyta, kad teisminėje srityje Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana [(Sicilijos regiono administracinės justicijos taryba)] apeliacine tvarka nagrinėja skundus dėl Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia [(Sicilijos regiono administracinis teismas)] priimtų sprendimų.

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               12

               2012 m. sausio 18 d. paskelbtu skelbimu Trapanio Birdžio (Italija) civilinį oro uostą valdanti bendrovė Airgest paskelbė apie atvirą konkursą dėl šio oro uosto valymo ir žaliųjų zonų priežiūros paslaugų pirkimo trejų metų laikotarpiu. Šio pirkimo vertė be pridėtinės vertės mokesčio buvo 1995496,35 EUR, o numatytas sutarties sudarymo kriterijus – ekonomiškai naudingiausias pasiūlymas. 2012 m. gegužės 22 d. galutiniu sprendimu sutartį nuspręsta sudaryti su laikinąja įmonių asociacija, sudaryta iš GSA ir Zenith Services Group Srl (ZS).

               13

               PFE, kuri dalyvavo konkurse ir kuriai atiteko antroji vieta, pateikė skundą Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia [(Sicilijos regiono administracinis teismas)]; tame skunde ji, be kita ko, prašė panaikinti sprendimą sudaryti sutartį ir šio pirkimo objektą sudarančią sutartį sudaryti su ja. Kiti konkurso dalyviai neskundė minėto sprendimo sudaryti sutartį.

               14

               GSA, pagrindinė laikinosios įmonių asociacijos įmonė, su kuria sudaryta sutartis, tam pačiam teismui pateikė priešpriešinį skundą, pagrįstą tuo, kad pagrindinį skundą pateikusi bendrovė PFE neturi suinteresuotumo pateikti skundą, nes, GSA teigimu, PFE neatitiko dalyvavimo konkurse sąlygų, dėl to jai turėjo būti neleista dalyvauti viešojo pirkimo sutarties sudarymo procedūroje. Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia [(Sicilijos regiono administracinis teismas)] išnagrinėjo abiejų šalių argumentus ir patenkino abu skundus. Po šio sprendimo perkančioji organizacija Airgest pašalino abi skundus pateikusias bendroves iš laimėtojų sąrašo, taip pat visus kitus konkurso dalyvius, kurie iš pradžių buvo į jį įtraukti, dėl jų atitinkamų pasiūlymų neatitikties pirkimo dokumentams. Šie kiti konkurso dalyviai neskundė sprendimo sudaryti sutartį. Tada pradėta nauja procedūra (derybos) dėl šios sutarties sudarymo.

               15

               PFE apeliacine tvarka apskundė Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia [(Sicilijos regiono administracinis teismas)] sprendimą Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana [(Sicilijos regiono administracinės justicijos taryba)]. Savo ruožtu GSA pastarajam teismui pateikė priešpriešinį apeliacinį skundą; pirmiausia jį motyvavo tuo, kad Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia [(Sicilijos regiono administracinis teismas)], nagrinėdamas pagrindinio skundo pagrindus, nesilaikė skundų nagrinėjimo tvarkos, nustatytos 2011 m. balandžio 7 d.Consiglio di Stato [(Valstybės Taryba)] plenarinės sesijos sprendime Nr. 4. Pagal tą sprendimą, jei pateiktas priešpriešinis skundas, kuriuo siekiama užginčyti pagrindinio skundo priimtinumą, pirmiausia turi būti nagrinėjamas ne pagrindinis, o priešpriešinis skundas. Nacionalinėje teisės sistemoje toks priešpriešinis skundas laikomas „išimtiniu“ arba „paralyžiuojančiu“, nes pripažinus jo pagrįstumą teismas, į kurį kreiptasi, pagrindinį skundą turi pripažinti nepriimtinu, nenagrinėdamas jo iš esmės.

               16

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad Teisingumo Teismas Sprendime Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448), paskelbtame vėliau nei minėtas Consiglio di Stato [(Valstybės Taryba)] plenarinės sesijos sprendimas, nurodė, kad Direktyvos 89/665 1 straipsnio 3 dalis aiškintina taip, kad pagal ją draudžiami pastarajame sprendime nustatyti principai, nurodyti šio sprendimo ankstesniame punkte. Byla, kurioje priimtas Sprendimas Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448), buvo susijusi su dviem konkurso dalyviais, kuriuos perkančioji organizacija atrinko ir paprašė jų pateikti pasiūlymus. Dalyviui, kurio pasiūlymas buvo atmestas, pateikus skundą, konkurso laimėtojas pateikė priešpriešinį skundą, jame nurodė, kad atmestasis pasiūlymas neturėjo būti priimtas, nes neatitiko vieno iš minimalių reikalavimų, nurodytų pirkimo dokumentuose.

               17

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, pirma, kyla klausimas, ar Sprendime Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448) pateiktas Teisingumo Teismo išaiškinimas galioja ir nagrinėjamu atveju, nes byloje, kurioje priimtas tas teismo sprendimas, buvo dvi pasiūlymus pateikusios įmonės ir jų abiejų interesai nagrinėjant pagrindinį skundą dėl panaikinimo, pateiktą įmonės, kurios pasiūlymas buvo atmestas, ir konkurso laimėtojo pateiktą priešpriešinį skundą, buvo priešingi, o pagrindinėje byloje pasiūlymus pateikusių įmonių yra daugiau nei dvi, net jei skundus pateikė tik dvi iš jų.

               18

               Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal 2003 m. gruodžio 24 d. Įstatyminio dekreto Nr. 373 dėl Sicilijos regiono specialiojo statuto taikymo tvarkos, susijusios su Consiglio di Stato [(Valstybės Taryba)] tenkančių funkcijų atlikimu šiame regione, 1 straipsnio 2 dalį jis yra Consiglio di Stato [(Valstybės Taryba)] skyrius ir kartu teismas, kurio sprendimai pagal nacionalinę teisę negali būti toliau skundžiami teismine tvarka, kaip tai suprantama pagal SESV 267 straipsnio trečią pastraipą. Remiantis Administracinio proceso kodekso 99 straipsnio 3 dalyje įtvirtinta procesine taisykle, jis privalo taikyti Consiglio di Stato [(Valstybės Taryba)] plenarinės sesijos suformuluotus teisės principus net ir su Sąjungos teisės aiškinimu ir taikymu susijusiems klausimams, tačiau skyrius gali, jei norėtų nuo šių principų nukrypti, perduoti nagrinėjamą klausimą plenarinei sesijai prašydamas persvarstyti savo praktiką.

               19

               Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas atkreipia dėmesį į 2011 m. balandžio 7 d.Consiglio di Stato [(Valstybės Taryba)] plenarinės sesijos sprendimo Nr. 4 ir Sprendimo Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448) prieštaravimus ir tvirtina, kad tuo atveju, jei ankstesniame punkte aprašyta procesinė pareiga būtų taikoma ir su Sąjungos teise susijusiems klausimams, ji būtų nesuderinama su išimtinės Teisingumo Teismo kompetencijos aiškinti Sąjungos teisę principu ir su visų valstybių narių paskutinės instancijos teismų pareiga kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą, kai kyla šios teisės aiškinimo klausimų.

               20

               Atsižvelgdama į šiuos svarstymus, Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Sicilijos regiono administracinės justicijos taryba) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar principai, kuriuos Teisingumo Teismas yra suformulavęs Sprendime Fastweb [(C‑100/12, EU:C:2013:448)], atsižvelgiant į to prašymo priimti prejudicinį sprendimą dalyku buvusį konkretų atvejį, kai viešojo pirkimo sutarties sudarymo procedūroje dalyvavo tik dvi įmonės, dėl to, kad nagrinėjamos faktinės aplinkybės iš esmės panašios, taikytini ir šiai Consiglio pateiktu nagrinėti atveju, kai perkančioji organizacija pašalino visas viešojo pirkimo sutarties sudarymo procedūroje dalyvavusias įmones, nors buvo leista dalyvauti daugiau nei dviem įmonėms, ir šį pašalinimą apskundė ne visos, o tik nagrinėjamoje byloje dalyvaujančios įmonės, todėl ginčas, kurį dabar nagrinėja ši Consiglio, faktiškai apsiriboja tik dviem įmonėmis?

                        2.

                        Ar apsiribojant klausimais, kurie gali būti išspręsti taikant Sąjungos teisę, Administracinio proceso kodekso 99 straipsnio 3 dalis, kadangi ja nustatomas bet kokio teisės principo, suformuluoto plenarinėje sesijoje, privalomumas visiems Consiglio di Stato [(Valstybės Taryba)] skyriams ir visoms kolegijoms, net jei visiškai aišku, kad minėta sesija suformulavo ar galėjo suformuluoti Europos Sąjungos teisei prieštaraujantį arba su ja nesuderinamą principą, prieštarauja Sąjungos teisės, būtent SESV 267 straipsnio, aiškinimui? Pirmiausia,

                                 —

                                 ar bylą nagrinėjantys Consiglio di Stato [(Valstybės Taryba)] skyriai arba kolegijos, kai jiems kyla abejonių dėl plenarinėje sesijoje jau nustatyto teisės principo atitikties arba suderinamumo su Sąjungos teise, turi minėtai sesijai motyvuota nutartimi perduoti bylą sprendimui priimti, galbūt net prieš pateikdami Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą tam, kad įsitikintų, jog nagrinėjamas teisės principas atitinka Sąjungos teisę ir yra su ja suderinamas, ar, priešingai, Consiglio di Stato [(Valstybės Taryba)] skyrius arba kolegija gali arba veikiau privalo, kaip Sąjungos teisę taikantis paskutinės instancijos nacionalinis teismas, savarankiškai pateikti prejudicinį klausimą Teisingumo Teismui, kad šis teisingai išaiškintų Sąjungos teisę?

                                 —

                                 Ar tuo atveju, jei į pirma pateiktą klausimą būtų atsakyta taip, kad kiekvienam Consiglio di Stato [(Valstybės Taryba)] skyriui ir kiekvienai kolegijai pripažįstama galimybė ar pareiga tiesiogiai pateikti Teisingumo Teismui prejudicinius klausimus arba tais atvejais, kai Teisingumo Teismas jau yra išreiškęs savo poziciją, juo labiau jei tai padarė po to, kai Consiglio di Stato [(Valstybės Taryba)] plenarinė sesija išdėstė savo požiūrį, ir nurodęs, kad plenarinėje sesijoje suformuluotas nacionalinės teisės principas yra nesuderinamas su Sąjungos teisės aiškinimu arba ne visai jį atitinka, kiekvienas Consiglio di Stato [(Valstybės Taryba)] skyrius ir kiekviena kolegija, kaip Sąjungos teisę taikantis paskutinės instancijos teismas, gali arba turi tiesiogiai taikyti teisingą Sąjungos teisės aiškinimą, kurį yra pateikęs Teisingumo Teismas, ar vis dėlto net ir tokiais atvejais privalo motyvuota nutartimi perduoti plenarinei sesijai bylą sprendimui priimti, kad ši, pasinaudodama jai suteikta diskrecija, išimtinai įvertintų Sąjungos teisės, kaip ją jau yra įpareigojamai išaiškinęs Teisingumo Teismas, taikymą?

                                 —

                                 Galiausiai, ar Italijos Respublikos administracinio proceso tvarkos aiškinimas taip, kad galimas sprendimas dėl Teisingumo Teismui pateiktino prašymo priimti prejudicinį sprendimą arba tik bylos sprendimas, jei šis tiesiogiai išplaukia iš Teisingumo Teismo jau suformuluotų Sąjungos teisės principų taikymo, perduodamas išimtinai įvertinti plenarinei sesijai, neprieštarauja ne tik protingos proceso trukmės ir galimybės greitai išspręsti skundą, susijusį su viešojo pirkimo procedūra, principams, bet ir reikalavimui, kad kiekvienas kiekvienos valstybės narės teismas taikytų Sąjungos teisę visiškai, nedelsdamas ir taip, kad toks taikymas būtinai atitiktų Teisingumo Teismo nustatytą teisingą jos aiškinimą, be to, siekdamas kuo plačiau taikyti veiksmingumo ir Sąjungos teisės viršenybės prieš (ne tik materialinę, bet ir procesinę) atskiros valstybės narės teisę (nagrinėjamu atveju – prieš Italijos Respublikos administracinio proceso kodekso 99 straipsnio 3 dalį) principus?“

         Dėl pirmojo klausimo

               21

               Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 89/665 1 straipsnio 1 dalies trečios pastraipos ir 3 dalies nuostatos aiškintinos taip, kad pagal šį straipsnį draudžiama, jog konkurso dalyvio, kuris yra suinteresuotas, kad su juo būtų sudaryta konkreti sutartis, ir kuriam dėl nurodomo Sąjungos teisės aktų viešųjų pirkimų srityje arba dėl šiuos aktus perkeliančių teisės normų pažeidimo buvo padaryta žala ar kilo tokios žalos rizika, ir kuris siekia, kad kitas dalyvis būtų pašalintas iš konkurso, pateiktas pagrindinis skundas būtų pripažintas nepriimtinu vadovaujantis nacionalinėmis procesinėmis taisyklėmis, pagal kurias pirmiausia turi būti nagrinėjamas šio kito konkurso dalyvio pateiktas priešpriešinis skundas.

               22

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas visų pirma nori žinoti, ar Sprendime Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448) Teisingumo Teismo pateiktas Direktyvos 89/665 1 straipsnio 3 dalies išaiškinimas taikomas tuo atveju, kai perkančioji organizacija pašalino visas atitinkamoje viešojo pirkimo sutarties sudarymo procedūroje dalyvavusias įmones, nors buvo leista dalyvauti daugiau nei dviem įmonėms, ir šį pašalinimą apskundė tik dvi pagrindinėje byloje dalyvaujančios įmonės.

               23

               Šiuo klausimu primintina, kad, remiantis šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos ir 3 dalies nuostatomis, tam, kad skundai dėl perkančiosios organizacijos priimtų sprendimų būtų laikomi veiksmingais, jais turėtų galėti pasinaudoti bent jau bet kuris asmuo, kuris yra arba buvo suinteresuotas, kad su juo būtų sudaryta konkreti sutartis, ir kuriam dėl nurodomo pažeidimo buvo padaryta žala ar kilo tokios žalos rizika.

               24

               Sprendimo Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448) 33 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad dėl konkurso laimėtojo priešpriešinio skundo negali būti atmestas kito dalyvio, kurio pasiūlymas buvo atmestas, skundas tuo atveju, kai per tą pačią procedūrą ginčijamas kiekvieno iš ūkio subjektų pasiūlymo tinkamumas, nes tokiu atveju kiekvienas konkurentas gali remtis lygiaverčiu teisėtu suinteresuotumu, kad būtų atmesti kitų dalyvių pasiūlymai, o tai gali lemti, kad perkančioji organizacija negalės atrinkti tinkamo pasiūlymo.

               25

               Taigi to paties sprendimo 34 punkte Teisingumo Teismas Direktyvos 89/665 1 straipsnio 3 dalį aiškino taip, kad pagal šią nuostatą neleidžiama, jog konkurso dalyvio, kurio pasiūlymas buvo atmestas, skundas būtų, prieš tai atlikus nepriimtinumu grindžiamo prieštaravimo, kurį konkurso laimėtojas pareiškė priešpriešiniame skunde, vertinimą, pripažintas nepriimtinu nepriėmus sprendimo dėl to, ar šie du pasiūlymai atitinka pirkimo dokumentų reikalavimus.

               26

               Tame teismo sprendime sukonkretinami šio sprendimo 23 punkte nurodytų Sąjungos teisės nuostatų reikalavimai tuomet, kai, įvykus viešojo pirkimo procedūrai, du konkurso dalyviai pateikia skundus dėl jų abiejų pašalinimo.

               27

               Tokiu atveju abu konkurso dalyviai suinteresuoti, kad su jais būtų sudaryta konkreti sutartis. Viena vertus, vieno konkurso dalyvio pašalinimas gali lemti, kad kitas konkurso dalyvis sutartį gaus tiesiogiai per tą pačią procedūrą. Kita vertus, pašalinus abu konkurso dalyvius ir pradėjus naują viešojo pirkimo procedūrą, kiekvienas iš konkurso dalyvių galėtų joje dalyvauti ir taip netiesiogiai gauti sutartį.

               28

               Šio sprendimo 24 ir 25 punktuose primintas aiškinimas, kurį Teisingumo Teismas pateikė Sprendime Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448), taikytinas tokiomis aplinkybėmis, kaip pagrindinėje byloje. Pirma, kiekviena iš ginčo šalių turi teisėtą interesą, kad kitų konkurentų pasiūlymai būtų atmesti. Antra, kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 37 punkte, neatmestina galimybė, kad kuris nors iš neatitikimų, pateisinančių konkurso laimėtojo ir konkurso dalyvio, ginčijančio perkančiosios organizacijos sprendimą sudaryti sutartį, pasiūlymų atmetimą, gali lemti ir kitų per konkurso procedūrą pateiktų pasiūlymų netinkamumą, dėl to perkančioji organizacija būtinai turėtų skelbti naują konkursą.

               29

               Taikant teismo praktikoje, būtent Sprendime Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448), suformuluotą principą, atitinkamos viešojo pirkimo procedūros dalyvių skaičius, skundus pateikusių dalyvių skaičius ir jų nurodytų pagrindų skirtumai neturi reikšmės.

               30

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 89/665 1 straipsnio 1 dalies trečios pastraipos ir 3 dalies nuostatos aiškintinos taip, kad pagal šį straipsnį draudžiama, jog konkurso dalyvio, kuris yra suinteresuotas, kad su juo būtų sudaryta konkreti sutartis, ir kuriam dėl nurodomo Sąjungos teisės aktų viešųjų pirkimų srityje arba dėl šiuos aktus perkeliančių teisės normų pažeidimo buvo padaryta žala ar kilo tokios žalos rizika, ir kuris siekia, kad kitas dalyvis būtų pašalintas iš konkurso, pateiktas pagrindinis skundas būtų pripažintas nepriimtinu vadovaujantis nacionalinėmis procesinėmis taisyklėmis, pagal kurias pirmiausia turi būti nagrinėjamas šio kito konkurso dalyvio pateiktas priešpriešinis skundas.

         Dėl antrojo klausimo

      Dėl pirmos dalies

               31

               Antrojo klausimo pirmoje dalyje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar SESV 267 straipsnis aiškintinas taip, kad pagal jį draudžiama nacionalinės teisės nuostata, jeigu ji aiškinama taip, kad kai paskutinės instancijos teismo skyrius, nagrinėdamas su Sąjungos teisės aiškinimu ar galiojimu susijusį teisės klausimą, nesutinka su šio teismo plenarinės sesijos nustatytomis gairėmis, jis privalo tą klausimą perduoti plenarinei sesijai, ir taip jam kliudoma kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą.

               32

               Kaip ne kartą yra nusprendęs Teisingumo Teismas, nacionaliniai teismai turi labai plačią diskreciją teikti Teisingumo Teismui klausimus dėl svarbių Sąjungos teisės nuostatų išaiškinimo (šiuo klausimu žr. Sprendimo Rheinmühlen-Düsseldorf, 166/73, EU:C:1974:3, 3 punktą); ši diskrecija tampa pareiga teismams, priimantiems sprendimus paskutiniąja instancija, išskyrus tam tikras Teisingumo Teismo praktikoje pripažintas išimtis (šiuo klausimu žr. Sprendimo Cilfit ir kt., 283/81, EU:C:1982:335, 21 punktą ir rezoliucinę dalį). Nacionalinės teisės norma negali būti kliūtis nacionaliniam teismui, atsižvelgiant į aplinkybes, pasinaudoti minėta diskrecija (šiuo klausimu žr. Sprendimo Rheinmühlen-Düsseldorf, 166/73, EU:C:1974:3, 4 punktą; Sprendimo Melki ir Abdeli, C‑188/10 ir C‑189/10, EU:C:2010:363, 42 punktą ir Sprendimo Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, 27 punktą) arba įvykdyti šią pareigą.

               33

               Ši diskrecija ir ši pareiga iš esmės yra neatsiejamos nuo SESV 267 straipsnyje nustatytos nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo bendradarbiavimo sistemos ir teismo, kuriam pavesta taikyti Sąjungos teisę, funkcijų, šia nuostata patikėtų nacionaliniams teismams.

               34

               Todėl kai bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas mano, kad toje byloje keliamas su Sąjungos teisės aiškinimu ar galiojimu susijęs klausimas, jis turi diskreciją arba, atsižvelgiant į aplinkybes, pareigą kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą, o nacionalinės teisės aktuose ar nacionalinių teismų praktikoje nustatytos taisyklės negali sudaryti kliūčių pasinaudoti šia diskrecija ar įvykdyti šią pareigą.

               35

               Nagrinėjamu atveju nacionalinės teisės nuostata negali sudaryti kliūčių paskutinės instancijos teismo skyriui, kuriam tenka nagrinėti Direktyvos 89/665 aiškinimo klausimą, kreiptis į Teisingumo Teismą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo.

               36

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į antrojo klausimo pirmą dalį reikia atsakyti, kad SESV 267 straipsnis aiškintinas kaip draudžiantis nacionalinės teisės nuostatą, jeigu ji aiškinama taip, kad kai paskutinės instancijos teismo skyrius, nagrinėdamas su Sąjungos teisės aiškinimu ar galiojimu susijusį teisės klausimą, nesutinka su šio teismo plenarinės sesijos sprendime nustatytomis gairėmis, jis privalo tą klausimą perduoti plenarinei sesijai, ir taip jam kliudoma kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą.

         Dėl antros ir trečios dalių

               37

               Antrojo klausimo antra ir trečia dalimis, kurias reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar SESV 267 straipsnis aiškintinas taip, kad gavęs Teisingumo Teismo atsakymą į jam pateiktą klausimą, susijusį su Sąjungos teisės aiškinimu, arba kai Teisingumo Teismo praktikoje jau yra pateiktas aiškus atsakymas į šį klausimą, jis pats turi imtis visų reikiamų priemonių, kad toks Sąjungos teisės aiškinimas būtų taikomas.

               38

               Šiuo klausimu primintina, kad Teisingumo Teismo prejudicinėje byloje priimtas sprendimas yra privalomas nacionaliniam teismui priimant sprendimą pagrindinėje byloje, kiek tai susiję su atitinkamų Sąjungos institucijų aktų aiškinimu ar jų galiojimu (šiuo klausimu žr. Sprendimo Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, 29 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Todėl nacionalinis teismas, kuris, kaip paskutinės instancijos teismas, įvykdė pareigą kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą pagal SESV 267 straipsnio trečią pastraipą, priimdamas sprendimą pagrindinėje byloje privalo paisyti Teisingumo Teismo pateikto atitinkamų nuostatų aiškinimo ir, jei reikia, nesivadovauti nacionaline teismų praktika, kuri, jo manymu, neatitinka Sąjungos teisės (šiuo klausimu žr. Sprendimo Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, 30 punktą).

               39

               Taip pat primintina, kad SESV 267 straipsnio veiksmingumas sumažėtų, jeigu nacionaliniam teismui būtų kliudoma Sąjungos teisę iš karto taikyti taip, kad būtų paisoma Teisingumo Teismo sprendimo ar praktikos (šiuo klausimu žr. Sprendimo Simmenthal, 106/77, EU:C:1978:49, 20 punktą).

               40

               Nacionalinis teismas įpareigotas neperžengdamas savo kompetencijos ribų taikyti Sąjungos teisės nuostatas ir privalo užtikrinti visišką šių nuostatų veikimą, jei būtina, savo iniciatyva atsisakydamas taikyti bet kokią, net vėlesnę, joms prieštaraujančią nacionalinės teisės nuostatą, ir neprivalo prašyti arba laukti, kol ši nuostata bus panaikinta teisėkūros arba kitokiomis konstitucinėmis priemonėmis (visų pirma žr. Sprendimo Simmenthal, 106/77, EU:C:1978:49, 21 ir 24 punktus ir galiausiai Sprendimo A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, 36 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               41

               Iš tikrųjų reikalavimams, susijusiems su pačia Sąjungos teisės prigimtimi, prieštarautų bet kuri nacionalinės teisės nuostata arba teisėkūros, administracinė ar teisminė praktika, dėl kurios Sąjungos teisės veiksmingumas sumažėtų atsisakius teismui, kuris yra kompetentingas taikyti šią teisę, suteikti įgaliojimus tokio taikymo metu imtis visų būtinų priemonių netaikyti nacionalinės teisės aktų nuostatų, galinčių kliudyti visiškam Sąjungos teisės normų veiksmingumui (žr. Sprendimo Simmenthal, EU:C:1978:49, 22 punktą ir Sprendimo A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, 37 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               42

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrojo klausimo antrą ir trečią dalis reikia atsakyti, kad SESV 267 straipsnis aiškintinas taip, kad gavęs Teisingumo Teismo atsakymą į jam pateiktą klausimą, susijusį su Sąjungos teisės aiškinimu, arba kai Teisingumo Teismo praktikoje jau yra pateiktas aiškus atsakymas į šį klausimą, paskutinės instancijos teismo skyrius pats turi imtis visų reikiamų priemonių, kad toks Sąjungos teisės aiškinimas būtų taikomas.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               43

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvos 89/665/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su peržiūros procedūrų taikymu sudarant viešojo prekių pirkimo ir viešojo darbų pirkimo sutartis, derinimo, iš dalies pakeistos 2007 m. gruodžio 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2007/66/EB, 1 straipsnio 1 dalies trečios pastraipos ir 3 dalies nuostatos aiškintinos taip, kad pagal šį straipsnį draudžiama, jog konkurso dalyvio, kuris yra suinteresuotas, kad su juo būtų sudaryta konkreti sutartis, ir kuriam dėl nurodomo Sąjungos teisės aktų viešųjų pirkimų srityje arba dėl šiuos aktus perkeliančių teisės normų pažeidimo buvo padaryta žala ar kilo tokios žalos rizika, ir kuris siekia, kad kitas dalyvis būtų pašalintas iš konkurso, pateiktas pagrindinis skundas būtų pripažintas nepriimtinu vadovaujantis nacionalinėmis procesinėmis taisyklėmis, pagal kurias pirmiausia turi būti nagrinėjamas šio kito konkurso dalyvio pateiktas priešpriešinis skundas.

                           2.

                           SESV 267 straipsnis aiškintinas kaip draudžiantis nacionalinės teisės nuostatą, jeigu ji aiškinama taip, kad kai paskutinės instancijos teismo skyrius, nagrinėdamas su Sąjungos teisės aiškinimu ar galiojimu susijusį teisės klausimą, nesutinka su šio teismo plenarinės sesijos nustatytomis gairėmis, jis privalo tą klausimą perduoti plenarinei sesijai, ir taip jam kliudoma kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą.

                           3.

                           SESV 267 straipsnis aiškintinas taip, kad gavęs Europos Sąjungos Teisingumo Teismo atsakymą į jam pateiktą klausimą, susijusį su Sąjungos teisės aiškinimu, arba kai Europos Sąjungos Teisingumo Teismo praktikoje jau yra pateiktas aiškus atsakymas į šį klausimą, paskutinės instancijos teismo skyrius pats turi imtis visų reikiamų priemonių, kad toks Sąjungos teisės aiškinimas būtų taikomas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: italų.


1971 m. kovo 16 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Acciaieria e ferriera di Roma (Feram) prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 70-69.


1991 m. liepos 25 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Aragonesa de Publicidad Exterior SA ir Publivía SAE prieš Departamento de Sanidad y Seguridad Social de la Generalitat de Cataluña. # Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal Superior de Justicia de Cataluña - Ispanija. # Laisvas prekių judėjimas. # Sujungtos bylos C-1/90 ir C-176/90.


title: 2010 m. kovo 19 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Mirto Corporación Empresarial, SL prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo "Mirtillino" paraiška - Ankstesnis žodinis Bendrijos prekių ženklas MIRTO - Santykinis atmetimo pagrindas - Galimybė supainioti - Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas (dabar Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas). # Byla T-427/07.

text:
      2010 m. kovo 19 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas Mirto Corporación Empresarial prieš VRDT – Maglificio Barbara (Mirtillino)
      (Byla T‑427/07)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo „Mirtillino“ paraiška – Ankstesnis žodinis Bendrijos prekių ženklas MIRTO – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas (dabar – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas)“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas
         – Galimybė supainioti su ankstesniu prekių ženklu (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 40–42, 81 punktus)

      Dalykas

         Ieškinys dėl 2007 m. rugpjūčio 29 d. VRDT antrosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 875/2006-2), susijusio su protesto
                  procedūra tarp

               Creaciones Mirto SA
                ir
               Maglificio Barbara Srl
               .
            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               Maglificio Barbara Srl

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               vaizdinis prekių ženklas „Mirtillino“ 3, 18 ir 25 klasių prekėms – paraiškos Nr. 3 252 467

               Prekių ženklo ar žymens, kuriuo grindžiamas protestas, savininkas:

               Creaciones Mirto, S.A.; ieškovė perleidus prekių ženklus, dėl kurių pradėta protesto procedūra

               Prekių ženklas ar žymuo, kuriuo grindžiamas protestas:

               žodinis prekių ženklas MIRTO (Bendrijos prekių ženklas Nr. 1 653 351) 3, 18 ir 25 klasių prekėms ir daug kitų žodinių ir vaizdinių
                  nacionalinių prekių ženklų MIRTO

               Protestų skyriaus sprendimas:

               patenkinti protestą iš dalies

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               panaikinti ginčijamą sprendimą ir atmesti protestą.

      Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Mirto Corporación Empresarial, SL, bylinėjimosi išlaidas.


title: 2014 m. birželio 26 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#Fundação Calouste Gulbenkian prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo GULBENKIAN paraiška – Ankstesnis žinomas nacionalinis prekių ženklas, komercinis pavadinimas ir nacionaliniai logotipai „Fundação Calouste Gulbenkian“ – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnių teisių buvimo įrodymas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas ir 4 bei 5 dalys – Procedūros reglamento 90 straipsnio a punktas.#Byla T-541/11.

text:
      BENDROJO TEISMO (šeštoji kolegija) SPRENDIMAS
   2014 m. birželio 26 d. (
         *1
      )
   „Bendrijos prekių ženklas — Protesto procedūra — Žodinio Bendrijos prekių ženklo GULBENKIAN paraiška — Ankstesnis žinomas nacionalinis prekių ženklas, komercinis pavadinimas ir nacionaliniai logotipai „Fundação Calouste Gulbenkian“ — Santykiniai atmetimo pagrindai — Ankstesnių teisių buvimo įrodymas — Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas ir 4 bei 5 dalys — Procedūros reglamento 90 straipsnio a punktas“
   Byloje T‑541/11

      Fundação Calouste Gulbenkian, įsteigta Lisabonoje (Portugalija), atstovaujama advokatų G. Marín Raigal, P. López Ronda, ir G. Macias Bonilla,
   ieškovė,
   prieš

      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą V. Melgar,
   atsakovę,
   kita procedūros VRDT apeliacinėje taryboje šalis, įstojusi į bylą Bendrajame Teisme,

      Micael Gulbenkian, gyvenantis Ueirase (Portugalija), atstovaujamas advokatų J. Pimenta ir A. Sebastião,
   dėl ieškinio, pareikšto dėl 2011 m. liepos 15 d. VRDT antrosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1436/2010‑2), susijusio su protesto procedūra tarp Fundação Calouste Gulbenkian ir Micael Gulbenkian,
   BENDRASIS TEISMAS (šeštoji kolegija),
   kurį sudaro pirmininkas S. Frimodt Nielsen (pranešėjas), teisėjai F. Dehousse ir A. M. Collins,
   posėdžio sekretorius J. Plingers, administratorius,
   susipažinęs su ieškiniu, pateiktu Bendrojo Teismo kanceliarijai 2011 m. spalio 10 d.,
   susipažinęs su VRDT atsakymu į ieškinį, pateiktu Bendrojo Teismo kanceliarijai 2012 m. vasario 23 d.,
   susipažinęs su įstojusios į bylą šalies atsakymu į ieškinį, pateiktu Bendrojo Teismo kanceliarijai 2012 m. vasario 16 d.,
   susipažinęs su dubliku, pateiktu Bendrojo Teismo kanceliarijai 2012 m. birželio 26 d.,
   susipažinęs su 2012 m. rugpjūčio 20 d. sprendimu leisti įstojusiai į bylą šaliai jos prašymu per posėdį vartoti portugalų kalbą,
   susipažinęs su ieškovės rašytinėmis pastabomis, pateiktomis Bendrojo Teismo kanceliarijai 2013 m. balandžio 25 d., birželio 27 d. ir rugpjūčio 26 d.,
   susipažinęs su VRDT rašytinėmis pastabomis, pateiktomis Bendrojo Teismo kanceliarijai 2013 m. gegužės 27 d. ir spalio 2 d.,
   susipažinęs su ieškovei raštu pateiktais Bendrojo Teismo klausimais,
   susipažinęs su ieškovės pastabomis, pateiktomis Bendrojo Teismo kanceliarijai 2014 m. sausio 10 d.,
   įvykus 2014 m. vasario 13 d. posėdžiui, į kurį neatvyko tinkamai pakviesta įstojusi į bylą šalis,
   priima šį

      Sprendimą (
         1
      )
   (Praleista)

      Šalių reikalavimai

            20

            Atsižvelgdama į savo atsakymus į raštu jai pateiktus Bendrojo Teismo klausimus ir į per posėdį savo pateiktus patikslinimus, į kuriuos buvo atsižvelgta, ieškovė Bendrojo Teismo prašo:

                     —

                     pirma, pakeisti ginčijamą sprendimą taip, kad būtų visiškai patenkintas jos protestas,

                     —

                     nepatenkinus pirmojo reikalavimo, panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek Apeliacinė taryba nepatenkino jos protesto,

                     —

                     priteisti iš VRDT ir įstojusios į bylą šalies bylinėjimosi išlaidas, patirtas šiame procese, taip pat išlaidas, patirtas per VRDT vykusias protesto ir apeliacinę procedūras.

            21

            VRDT ir įstojusi į bylą šalis Bendrojo Teismo prašo:

                     —

                     atmesti ieškinį,

                     —

                     priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

               (Praleista)

      Dėl bylinėjimosi išlaidų

            48

            Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal VRDT ir įstojusios į bylą šalies pateiktus reikalavimus.

            49

            Procedūros reglamento 90 straipsnio a punkte numatyta, kad kai dėl šalies Bendrasis Teismas patyrė išlaidų, kurių buvo galima išvengti, jis gali įpareigoti tą šalį jas padengti.

            50

            Taikant šią nuostatą, reikia priteisti iš įstojusios į bylą šalies vertimo išlaidas, patirtas dėl to, kad buvo tenkinamas jos prašymas leisti vartoti portugalų kalbą per posėdį, į kurį ji neatvyko. Šios Europos Sąjungos Teisingumo Teismo realiai patirtos išlaidos, apimančios laisvai samdomiems vertėjams žodžiu, kurių paslaugomis naudojosi Bendrasis Teismas, sumokėtus dienpinigius ir jų kelionės bei apgyvendinimo išlaidas, yra lygios 1807,48 eurų sumai.

            Remdamasis šiais motyvais,
            BENDRASIS TEISMAS (šeštoji kolegija)
            nusprendžia:

                        1.

                        Atmesti ieškinį.

                        2.

                        Priteisti iš Fundação Calouste Gulbenkian bylinėjimosi išlaidas.

                        3.

                        Priteisti iš Micael Gulbenkian atlyginti Europos Sąjungos Teisingumo Teismui 1807,48 eurų sumą pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 90 straipsnio a punktą.

                        Frimodt Nielsen

                        Dehousse

                        Collins

                  Paskelbta 2014 m. birželio 26 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
                  Parašai.

         (
         *1
      )	Proceso kalba: anglų.
   (
         1
      )	Pateikiami tik tie šio sprendimo punktai, kuriuos Bendrasis Teismas mano tikslinga paskelbti.


2015 m. spalio 23 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Vimeo LLC prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Byla T-96/14.


1992 m. gegužės 19 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Dr. Sophie Redmond Stichting prieš Hendrikus Bartol ir kt.. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Kantonrecht Groningen - Nyderlandai. # Byla C-29/91.


2002 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # eCopy, Inc. prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Raidžių junginys ECOPY. # Byla T-247/01.


1977 m. kovo 9 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Société anonyme Générale sucrière ir kt. prieš Europos Bendrijų Komisiją ir kt.. # Sujungtos bylos 41, 43 ir 44-73 - Aiškinimas.


1995 m. liepos 14 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji išplėstinė kolegija) sprendimas. # Koyo Seiko Co. Ltd prieš Europos Sąjungos Tarybą. # Byla T-166/94.


1996 m. gegužės 2 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Faaborg-Gelting Linien A/S prieš Finanzamt Flensburg. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesfinanzhof - Vokietija. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą - PVM. # Byla C-231/94.


1989 m. kovo 7 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Heinz Schumacher prieš Hauptzollamt Frankfurt am Main-Ost. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hessisches Finanzgericht - Vokietija. # Byla 215/87.


2001 m. gegužės 17 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 79/409/EEB - Priimtinumas. # Byla C-159/99.