title: 2014 m. vasario 12 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Beco Metallteile-Handels GmbH prieš Europos Komisiją.#Dempingas – Kinijos ir Taivano kilmės nerūdijančio plieno tvirtinimo detalių importas – Prašymas grąžinti sumokėtus muitus – Reglamento (EB) Nr. 1225/2009 11 straipsnio 8 dalies antra pastraipa – Teisinis saugumas.#Byla T-81/12.

text:
         BENDROJO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2014 m. vasario 12 d. (
            *1
         )
      „Dempingas — Kinijos ir Taivano kilmės nerūdijančio plieno tvirtinimo detalių importas — Prašymas grąžinti sumokėtus muitus — Reglamento (EB) Nr. 1225/2009 11 straipsnio 8 dalies antra pastraipa — Teisinis saugumas“
      Byloje T‑81/12

         Beco Metallteile-Handels GmbH, įsteigta Špaichingene (Vokietija), atstovaujama advokato T. Pfeiffer,
      ieškovė,
      prieš

         Europos Komisiją, atstovaujamą H. van Vliet ir T. Maxian Rusche,
      atsakovę,
      dėl prašymo panaikinti 2011 m. gruodžio 13 d. Komisijos sprendimą C(2011) 9112 galutinis dėl prašymo grąžinti sumokėtus antidempingo muitus už importuotas Kinijos Liaudies Respublikos ir Taivano kilmės nerūdijančio plieno tvirtinimo detales
      BENDRASIS TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas N. J. Forwood, teisėjai F. Dehousse ir J. Schwarcz (pranešėjas),
      posėdžio sekretorė K. Andová, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. birželio 5 d. posėdžiui,
      priima šį

         Sprendimą

         Ginčo aplinkybės

               1

               Ieškovė Beco Metallteile-Handels GmbH nuo 2000 m. rugsėjo 8 d. iki 2003 m. gegužės 5 d. į Vokietiją importavo nerūdijančio plieno tvirtinimo detales; šios detalės Hauptzollamt Karlsruhe (Karlsrūhės (Vokietija) muitinė, toliau – Hauptzollamt) pripažintos kilusiomis iš Kinijos ir Taivano.

               2

               Taikydama 1998 m. vasario 16 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 393/98, kuriuo importuojamoms Kinijos Liaudies Respublikos, Indijos, Korėjos Respublikos, Malaizijos, Taivano ir Tailando kilmės nerūdijančio plieno tvirtinimo detalėms ir jų dalims nustatomas galutinis antidempingo muitas (OL L 50, p. 1), Hauptzollamt2005 m. rugpjūčio 17 d. parengė mokestinį pranešimą, kuriuo informavo ieškovę apie tai, kad ji turinti sumokėti 815754,32 euro antidempingo muitą, taikomą minėtam importui (toliau – 2005 m. mokestinis pranešimas).

               3

               2005 m. rugpjūčio 22 d. ieškovė Hauptzollamt pateikė skundą dėl 2005 m. mokestinio pranešimo ir paprašė atidėti šio pranešimo vykdymą.

               4

               2005 m. rugsėjo 2 d. sprendimu Hauptzollamt atidėjo 2005 m. mokestinio pranešimo vykdymą, kol bus priimtas sprendimas dėl esmės.

               5

               2010 m. balandžio 14 d. pranešimu dėl mokesčio patikslinimo (toliau – pirmasis 2010 m. mokestinis pranešimas dėl patikslinimo) Hauptzollamt sumažino ieškovei mokėtiną antidempingo muitą iki 633475,99 euro ir nurodė šią sumą sumokėti vėliausiai iki 2010 m. balandžio 30 d. Šis mokestinis pranešimas dėl patikslinimo tuo metu, kai buvo teikiamas šis ieškinys, buvo apskųstas Finanzgericht Baden-Württemberg (Badeno-Viurtembergo (Vokietija) finansų teismas).

               6

               2010 m. balandžio 19 d. ieškovė remdamasi 2009 m. lapkričio 30 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1225/2009 dėl apsaugos nuo importo dempingo kaina iš Europos bendrijos narėmis nesančių valstybių (OL L 343, p. 51, toliau – pagrindinis reglamentas) 11 straipsnio 8 dalimi pateikė prašymą grąžinti antidempingo muitą, nustatytą 2005 m. mokestiniame pranešime, t. y. 815754,32 euro sumą. Atsakydama į Bendrojo Teismo pateiktą klausimą ieškovė nurodė priežastis, kodėl šiame prašyme grąžinti nurodoma 2006 m. mokestinio pranešimo, o ne pirmojo 2010 m. mokestinio pranešimo dėl patikslinimo suma, ir šių priežasčių Europos Komisija neginčijo. Kadangi pastarąjį pranešimą ieškovės advokatas gavo tik 2010 m. balandžio 19 d., į jį nebuvo atsižvelgta tą pačią dieną pateikiant prašymą dėl grąžinimo, nes iki šio pateikimo ieškovės advokatas nebuvo su juo susipažinęs.

               7

               Ieškovė prašyme grąžinti nurodė, kad dempingo skirtumas, kuriuo grindžiamas 2005 m. mokestinis pranešimas, buvo pašalintas arba sumažintas tiek, kad tapo mažesnis už galiojantį antidempingo muitą. Suprasdama, kad, norint pateikti tokį prašymą grąžinti, reikia, kad antidempingo muitas būtų sumokėtas, ieškovė, remdamasi Komisijos pranešimo apie antidempingo muitų grąžinimą (OL C 127, 2002, p. 10, toliau – aiškinamasis pranešimas) išnaša Nr. 6, prašė taip pat sustabdyti tyrimą, kol bus nustatyti galutiniai muitai.

               8

               2010 m. balandžio 28 d.Hauptzollamt parengė antrąjį mokestinį pranešimą dėl patikslinimo (toliau – antrasis 2010 m. mokestinis pranešimas dėl patikslinimo), kuriame reikalavo, kad ieškovė a posteriori sumokėtų 101356, 15 euro importo apyvartos mokesčio, nes ji nepagrįstai buvo nuo jo atleista.

               9

               Ieškovė 2010 m. balandžio 30 d. ir gegužės 14 d. sumokėjo atitinkamai 633475,99 euro vykdydama pirmąjį 2010 m. mokestinį pranešimą dėl patikslinimo ir 101356, 15 euro vykdydama antrąjį 2010 m. mokestinį pranešimą dėl patikslinimo.

               10

               2010 m. lapkričio 15 d. laišku Komisija pranešė ieškovei, kad nagrinėjamas prašymas grąžinti buvo pripažintas nepriimtinu pagal pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalį ir aiškinamąjį pranešimą.

               11

               2010 m. gruodžio 15 d. raštu ieškovė atsakė, kad pagal aiškinamojo pranešimo 2.1 punktą terminas pateikti prašymą grąžinti antidempingo muitus pradedamas skaičiuoti tik nuo minėtų muitų sumokėjimo dienos. Ji nurodo, kad pagal aiškinamojo pranešimo 2.1 punkte pateiktą išnašą Nr. 6 ji galėjo pateikti prašymą grąžinti dar prieš sumokėdama antidempingo muitus, tačiau ji to neprivalėjo daryti. Kadangi aptariamus antidempingo muitus ji sumokėjo tik 2010 m. balandžio 30 d., šis prašymas grąžinti turėjo būti laikomas pateiktu per teisės aktuose nustatytą 6 mėnesių terminą, taigi priimtinu.

               12

               2011 m. rugpjūčio 2 d. raštu Komisija nurodė ieškovei faktines aplinkybes ir vertinimus, kuriais remiantis nagrinėjamas prašymas grąžinti turėjo būti atmestas.

               13

               2011 m. rugsėjo 15 d. atsakyme ieškovė nepakeitė savo pozicijos dėl aiškinamojo pranešimo, glaustai aprašyto šio sprendimo 11 punkte. Ji taip pat nurodė, kad atmesdama nagrinėjamą prašymą grąžinti Komisija nesilaikė bona fide principo ir pažeidė teisinio saugumo principą ir teisėtus lūkesčius, išplaukiančius iš aiškinamojo pranešimo.

               14

               2011 m. gruodžio 13 d. sprendimu C(2011) 9112 galutinis dėl prašymo grąžinti sumokėtus antidempingo muitus už importuotas Kinijos Liaudies Respublikos ir Taivano kilmės nerūdijančio plieno tvirtinimo detales (toliau – ginčijamas sprendimas) Komisija atmetė šį prašymą grąžinti.

               15

               Ginčijamo sprendimo 5 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad 6 mėnesių terminas pateikti nagrinėjamą prašymą grąžinti prasidėjo nuo to momento, kai buvo apskaičiuoti antidempingo muitai, t. y. 2005 m. rugpjūčio 17 d. Todėl ji mano, kad minėtas terminas pasibaigė 2006 m. vasario 17 d. Kadangi minėtą prašymą grąžinti ieškovė pateikė tik 2010 m. balandžio 19 d., jis negalėjo būti nagrinėjamas iš esmės, nes buvo akivaizdžiai nepriimtinas.

               16

               Siekdama paneigti ieškovės per administracinę procedūrą pateiktus argumentus Komisija pirmiausia ginčijamo sprendimo 8, 9 ir 15 konstatuojamosiose dalyse nurodė, kad konkrečiai su terminu, per kurį reikia pateikti prašymą grąžinti, susijusi pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalis. Ji nurodo, kad šioje nuostatoje buvo numatyta, jog terminas pateikti prašymą grąžinti pradedamas skaičiuoti nuo mokėtinų muitų apskaičiavimo, t. y. nuo 2005 m. rugpjūčio 17 d., o ne nuo jų sumokėjimo. Aplinkybė, kad Hauptzollamt sustabdė 2005 m. mokestinio pranešimo vykdymą, neturi reikšmės šiai išvadai.

               17

               Toliau ginčijamo sprendimo 10, 11 ir 15 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė, kad aiškinamojo pranešimo 2.1 punkto b papunktis turi būti skaitomas visas, neskaidomas, o tai reiškia, kad reikia atsižvelgti į šios nuostatos tekstą ir prie jos pateiktą išnašą Nr. 6. Minėtoje išnašoje ji nurodė, kad kai importuotojas ginčija antidempingo muitų taikymą jo sandoriams, jis, jei to nori, per 6 mėnesius turėtų pateikti prašymą grąžinti antidempingo muitus ir prašymą sustabdyti Komisijos tyrimą, kol bus išsiaiškinta dėl muitų taikymo. Minėtoje išnašoje vartojami žodžiai „turėtų“ ir „jei to nori“ reiškia, kad importuotojas gali pateikti tokį prašymą per pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 punkte nurodytą 6 mėnesių terminą, tačiau tai nereiškia, kad importuotojas gali pasibaigus šiam terminui dar pagrįstai prašyti grąžinti muitus. Ginčijamo sprendimo 15 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad aiškinamojo pranešimo 3.1.3 punkte patvirtinama ši pozicija pažymint, jog 6 mėnesių termino turi būti laikomasi net ir tada, kai reglamento, kuriuo nustatomi aptariami muitai, taikymas ginčijamas nacionaliniuose administraciniuose teismuose.

               18

               Todėl Komisija ginčijamo sprendimo 17 konstatuojamojoje dalyje nusprendė, kad aiškinamasis pranešimas neprieštarauja pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 daliai, vadinasi, jis negalėjo sukelti teisėtų lūkesčių, kol nebuvo sumokėti muitai.

               19

               Ginčijamo sprendimo 16 konstatuojamojoje dalyje Komisija taip pat nurodė, jog ieškovės elgesys prieštaravo argumentui, kad prašymas grąžinti antidempingo muitus yra priimtinas tik jei minėti muitai jau sumokėti. Iš tikrųjų ieškovė prašymą grąžinti pateikė 2010 m. balandžio 19 d., nors nagrinėjami antidempingo muitai buvo sumokėti tik 2010 m. balandžio 30 d.

               20

               Galiausiai dėl įvairių sprendimų, kuriuos ieškovė nurodė tvirtindama, kad atmesdama jos prašymą Komisija nesilaikė bona fide principo ir pažeidė teisinio saugumo principą ir teisėtus lūkesčius, išplaukiančius iš aiškinamojo pranešimo, minėta institucija ginčijamo sprendimo 19–21 konstatuojamosiose dalyse nusprendė, jog šie sprendimai negali pagrįsti ieškovės prašymo.

         Procesas ir šalių reikalavimai

               21

               2012 m. vasario 15 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo šį ieškinį.

               22

               Imdamasis proceso organizavimo priemonių Bendrasis Teismas (antroji kolegija) pasiūlė šalims pateikti tam tikrus dokumentus ir raštu atsakyti į tam tikrus klausimus. Šalys į juos atsakė per nustatytą terminą.

               23

               Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu, Bendrasis Teismas (antroji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį.

               24

               Šalys nepateikė jokių pastabų dėl teismo posėdžio pranešimo.

               25

               2013 m. birželio 5 d. vykusiame posėdyje šalys buvo išklausytos ir atsakė į Bendrojo Teismo klausimus.

               26

               Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        panaikinti ginčijamą sprendimą,

                        —

                        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

               27

               Komisija Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        atmesti ieškinį,

                        —

                        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

         Dėl teisės

               28

               Grįsdama ieškinį ieškovė iš esmės nurodo du pagrindus. Pirmasis susijęs su pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalies ir aiškinamojo pranešimo pažeidimu. Antrasis susijęs su teisėtų lūkesčių apsaugos, bona fide ir teisinio saugumo principų pažeidimu.

         Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalies ir aiškinamojo pranešimo pažeidimu

               29

               Pirmąjį ieškinio pagrindą sudaro du kaltinimai. Pirmas susijęs su pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalies pažeidimu, o antras – su aiškinamojo pranešimo pažeidimu.

         Dėl pirmojo kaltinimo, grindžiamo pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalies pažeidimu

               30

               Ieškovė, remdamasi pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalies pirma pastraipa, pagal kurią „importuotojas gali prašyti, kad jam būtų grąžinti jo sumokėti muitai, įrodęs, kad dempingo skirtumas, kurio pagrindu buvo sumokėti muitai, buvo pašalintas arba sumažintas tiek, kad tapo mažesnis už galiojantį muitą“, tvirtina, kad toks prašymas grąžinti yra priimtinas tik sumokėjus nagrinėjamą antidempingo muitą.

               31

               Tačiau Komisija mano, kad pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalies pirmoje pastraipoje numatytos tik materialinės sąlygos, kurioms esant atitinkamo importuotojo sumokėtas antidempingo muitas gali būti grąžintas, ir kad šios dalies antroje pastraipoje numatytos specialios procedūrinės taisyklės.

               32

               Komisija mano, kad antidempingo muito suma, be kita ko, laikoma tinkamai apskaičiuota pranešime apie muitinės skolą pagal 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 4 t., p. 307, toliau – Bendrijos muitinės kodeksas), 221 straipsnio 1 dalį, nes būtent nuo šio pranešimo skolininkas apie ją sužinojo. Nėra jokios sisteminės priežasties, dėl kurios reikėtų laukti, kaip pasibaigs nacionaliniame teisme nagrinėjamas ieškinys dėl panaikinimo, kad būtų galima pateikti prašymą grąžinti muitus pagal pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalį, nes ne nacionalinės valdžios institucijos, o tik Komisija konkrečiu nagrinėjamo importuotojo atveju gali priimti sprendimą dėl dempingo skirtumo, kuriuo remiantis apskaičiuojami antidempingo muitai, sumažinimo ar pašalinimo.

               33

               Šiuo klausimu, nors pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalies pirmoje pastraipoje numatyta, kad „nepažeisdamas 2 dalies nuostatų importuotojas gali prašyti, kad jam būtų grąžinti jo sumokėti muitai, įrodęs, kad dempingo skirtumas, kurio pagrindu buvo sumokėti muitai, buvo pašalintas arba sumažintas tiek, kad tapo mažesnis už galiojantį muitą“, šioje nuostatoje vartojamas žodžių junginys „sumokėti muitai“ pažymi, jog grąžinamos gali būti tik jau sumokėtos sumos. Ši nuostata taip apibrėžia tik grąžinimo principą ir materialines sąlygas.

               34

               Dėl taikytinos procedūros reikšminga nuostata yra pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalies antra pastraipa. Joje kalbama apie „privalomus mokėti“ antidempingo muitus. Joje nenurodoma sąlyga, pagal kurią tam, kad prašymas grąžinti būtų priimtinas, reikia, jog minėti muitai būtų sumokėti.

               35

               Todėl pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalies antroje pastraipoje numatyto 6 mėnesių termino skaičiavimo pradžiai netaikoma sąlyga, kad prieš tai turi būti sumokėti antidempingo muitai.

               36

               Vis dėlto, Bendrajam Teismui uždavus klausimą, ieškovė nurodė, kad pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalies trečioje pastraipoje yra netiesioginė nuoroda dėl tos pačios dalies antroje pastraipoje numatyto termino skaičiavimo pradžios.

               37

               Pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalies trečioje pastraipoje nurodyta, kad „prašymas dėl sumokėto muito grąžinimo laikomas tinkamai pagrįstas įrodymais tik tuo atveju, jeigu jame pateikiama tiksli informacija apie prašomą grąžinti sumokėtų antidempingo muitų sumą ir visi muitinės dokumentai, susiję su tokios sumos skaičiavimu ir mokėjimu“, kad jame „taip pat turi būti pateikti įrodymai apie eksportuotojo ar gamintojo, kuriam taikomas tas muitas, produkto normaliąją vertę ir eksporto į Sąjungą kainą nustatytu atitinkamu laikotarpiu“, kad „jeigu importuotojas nėra susijęs su nagrinėjamu eksportuotoju ar gamintoju ir tokios informacijos neįmanoma gauti nedelsiant, arba jeigu eksportuotojas ar gamintojas nenori jos atskleisti importuotojui, prašyme pateikiamas eksportuotojo ar gamintojo pareiškimas, kad dempingo skirtumas buvo sumažintas arba pašalintas, kaip nurodyta šiame straipsnyje, ir kad atitinkami patvirtinantys tai įrodymai bus pateikti Komisijai“, ir kad „jeigu tokių įrodymų negaunama iš eksportuotojo ar gamintojo per pagrįstai nustatytą laiką, prašymas atmetamas“.

               38

               Ieškovė tvirtina, jog kadangi pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalies trečioje pastraipoje numatyta, jog tam, kad prašymas grąžinti būtų „tinkamai pagrįstas“, jame turi būti pateikti visi muitinės dokumentai, susiję su nagrinėjamų antidempingo muitų sumos skaičiavimu ir mokėjimu, taigi mokėjimas yra prašymo grąžinti priimtinumo sąlyga.

               39

               Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, kaip teisingai nurodė Komisija, pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalies trečia pastraipa turi reikšmės tik nustatant to paties reglamento 11 straipsnio 8 dalies ketvirtos pastraipos antrame sakinyje nurodyto termino pradžią. Iš tiesų, šiame sakinyje numatyta, kad „[antidempingo] muitai grąžinami paprastai per 12 mėnesių, bet ne vėliau kaip per 18 mėnesių nuo tos dienos, kada produkto, kuriam taikomas antidempingo muitas, importuotojas pateikė reikiamais įrodymais paremtą prašymą grąžinti muitą“.

               40

               Be to, remiantis pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalies antros pastraipos tekstu, negalima daryti išvados, kad pateikiami prašymai grąžinti turi būti tinkamai pagrįsti pagal tos pačios dalies trečią pastraipą. Jie gali būti pildomi per visą procedūrą. Jei būtų kitaip, teisės aktų leidėjas 11 straipsnio 8 dalies ketvirtos pastraipos antrame sakinyje būtų nurodęs, kad minėtas 12 ar net 18 mėnesių terminas pradedamas skaičiuoti nuo prašymo grąžinti pateikimo, o ne nuo tada, kai šis prašymas „tinkamai pagrindžiamas“.

               41

               Iš to matyti, kad argumentas dėl pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalies trečios pastraipos negali paneigti šio sprendimo 34 ir 35 punktuose padarytų išvadų.

               42

               Dublike ieškovė taip pat nurodo, jog tam, kad antidempingo muitai būtų laikomi tinkamai nustatytais, reikia kad jų suma būtų apskaičiuota teisingai. Kadangi pirmuoju 2010 m. mokestiniu pranešimu dėl patikslinimo buvo gerokai sumažinta mokėtinų antidempingo muitų suma, negalima tvirtinti, kad galutinių mokėtinų antidempingo muitų suma 2005 m. mokestiniame pranešime buvo „tinkamai“ apskaičiuota. Taigi jos prašymas grąžinti negali būti laikomas pateiktu pavėluotai.

               43

               Šiuo atžvilgiu pakanka konstatuoti, kad, kaip teisingai nurodo Komisija, šie argumentai grindžiami nacionalinės valdžios parengtu pirmuoju 2010 m. mokestiniu pranešimu dėl patikslinimo, į kurio egzistavimą Komisija priimdama ginčijamą sprendimą neatsižvelgė.

               44

               Pagal nusistovėjusią teismų praktiką ginčijamo akto teisėtumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į faktines ir teisines bylos aplinkybes, kurios buvo žinomos priimant šį aktą (1979 m. vasario 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo Prancūzija prieš Komisiją, 15/76 ir 16/76, Rink. p. 321, 7 punktas ir 1984 m. liepos 5 d. Teisingumo Teismo sprendimo Société d’initiatives et de coopération agricoles ir Société interprofessionnelle des producteurs et expéditeurs de fruits, légumes, bulbes et fleurs d’Ille-et-Vilaine prieš Komisiją, 114/83, Rink. p. 2589, 22 punktas; 1996 m. spalio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo SNCF ir British Railways prieš Komisiją, T-79/95 ir T-80/95, Rink. p. II-1491, 48 punktas ir 2013 m. sausio 22 d. Bendrojo Teismo sprendimo Graikija prieš Komisiją, T‑46/09, 149 punktas). Taigi Komisijos vertinimas turi būti tikrinamas tik pagal vertinimo metu jos turėtą informaciją (2005 m. gegužės 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Saxonia Edelmetalle ir ZEMAG prieš Komisiją, T-111/01 ir T-133/01, Rink. p. II-1579, 67 punktas).

               45

               Vis dėlto ieškovė tvirtina, kad nepateikimas ar nepaminėjimas pirmojo 2010 m. mokestinio pranešimo dėl patikslinimo per administracinę procedūrą yra susijęs su Komisijos rūpestingumo trūkumu. Ji tvirtina, kad, priešingai, nei numatyta aiškinamojo pranešimo 3.2.1 punkto b papunktyje, Komisija jos neprašė kitos informacijos, konkrečiai susijusios su sumokėto antidempingo muito apskaičiavimo baze ir tikslia suma.

               46

               Nors aiškinamojo pranešimo 3.2.1 punkte numatyta, kad Komisija nurodo ieškovui informaciją, kurią jis turi pateikti, nustatydama protingą terminą prašomiems įrodymams pateikti, ir kad ši informacija turi apimti muitinės dokumentus apie importo sandorius, už kuriuos sumokėtą muitą prašoma grąžinti ir kuriuose konkrečiai nurodomi duomenys, kuriais remiantis buvo apskaičiuoti mokėtini muitai, ir tiksli apskaičiuotų muitų sumą, Komisija tvirtina, kad ji neprivalo savo iniciatyva ir remdamasi prielaidomis nagrinėti, kokios yra faktinės ar teisinės aplinkybės, kurios galėtų būti jai pateiktos. Iš tikrųjų ši nuostata negali būti suprantama kaip įpareigojanti Komisiją nurodyti ieškovui, kokios rūšies ar kategorijos informaciją arba dokumentą jis turi pateikti, kad ji galėtų nagrinėti prašymą grąžinti.

               47

               Todėl ieškovės argumentai, kad galutinių mokėtinų antidempingo muitų suma 2005 m. mokestiniame pranešime nebuvo „tinkamai“ apskaičiuota, turi būti atmesti.

               48

               Vadinasi, reikia atmesti ir kaltinimą dėl pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalies pažeidimo.

         Dėl antrojo kaltinimo, kad buvo pažeistas aiškinamasis pranešimas

               49

               Ieškovė tvirtina, kad ginčijamu sprendimu buvo pažeistas aiškinamojo pranešimo 1 punktas, 2.1 punkto b papunktis ir išnaša Nr. 6, taip pat 2.2 punkto a papunktis.

               50

               Šiuo klausimu pakanka pažymėti, kad iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, jog aiškinamasis aktas, kaip antai aiškinamasis pranešimas, kuris, remiantis jo konstatuojamosiomis dalimis, nustato pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalies taikymo gaires, negali pakeisti aiškinimo taisyklių, esančių reglamente (1992 m. sausio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo Soba, C-266/90, Rink. p. I-287, 19 punktas ir 1993 m. balandžio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Peugeot prieš Komisiją, T-9/92, Rink. p. II-493, 44 punktas).

               51

               Iš tikrųjų iš nusistovėjusios praktikos matyti, kad Komisija privalo laikytis savo pačios nustatytų rekomendacijų ir priimtų pranešimų tiek, kiek jie atitinka aukštesnės galios normas (šiuo klausimu žr. 2010 m. gruodžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo Holland Malt prieš Komisiją, C-464/09 P, Rink. p. I-12443, 47 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

               52

               Taigi kolizijos ar tokios normos neatitikimo atveju aiškinamasis aktas neturi viršenybės (šiuo klausimu žr. 2005 m. balandžio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo Belgija prieš Komisiją, C-110/03, Rink. p. I-2801, 33 punktą).

               53

               Iš to matyti, kad galimas tam tikrų aiškinamojo pranešimo nuostatų nesilaikymas ginčijamame sprendime negali turėti įtakos Komisijos pateikto pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalies, kuri yra ginčijamo sprendimo teisinis pagrindas, taikymo teisingumui. Dėl to, kad šiais argumentais ieškovė iš tikrųjų grindžia teisinio saugumo principo pažeidimą, reikia konstatuoti, kad jie susipina su argumentais, nurodytais grindžiant antrąjį ieškinio pagrindą, todėl jie bus nagrinėjami šio sprendimo 55 ir kituose punktuose.

               54

               Taigi reikia atmesti antrąjį kaltinimą, taigi ir visą pirmąjį ieškinio pagrindą.

         Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su teisėtų lūkesčių apsaugos, „bone fide“ ir teisinio saugumo principų pažeidimu

               55

               Bendrasis Teismas mano, kad pirmiausia reikia išnagrinėti kaltinimą dėl teisinio saugumo principo pažeidimo.

               56

               Ieškovė tvirtina, jog pagal teisinio saugumo principą reikalaujama, kad teisės aktai būtų aiškūs ir tikslūs tam, kad teisės subjektai galėtų nedviprasmiškai žinoti savo teises ir pareigas. Šiuo atveju, kadangi aiškinamojo pranešimo 1 punkte, 2.1 punkto b papunktyje ir 2.2 punkto a papunktyje atitinkamai nurodyti „sumokėti antidempingo muitai“, „sandoriai, užkuriuos antidempingo muitai buvo visiškai sumokėti“, ir „importuotojas, kuris gali įrodyti sumokėjęs <...> antidempingo muitą už atitinkamą importą“, minėtas principas neleidžia atmesti ieškovės prašymo grąžinti muitą dėl to, kad ji savo prašymą turėjo pateikti dar prieš antidempingo muitų sumokėjimą.

               57

               Be to, prašymo grąžinti formoje, pridėtoje prie aiškinamojo pranešimo, tarp „minimalių privalomų duomenų“ numatyta pateikti deklaraciją, kad antidempingo muitai, kuriuos prašoma grąžinti, buvo sumokėti.

               58

               Be to, aiškinamojo pranešimo 2.1 punkto b papunktyje nurodytoje išnašoje Nr. 6 pažymima, kad „kai importuotojas ginčija antidempingo muito taikymą jo sandoriui ar sandoriams (nepaisant to, ar šis veiksmas sustabdo mitų mokėjimą) arba kai nacionalinės valdžios institucijos leidžia pateikti galimo mokėtinų antidempingo muitų sumokėjimo garantiją, šis importuotojas, jei to nori, per 6 mėnesius turėtų pateikti prašymą grąžinti antidempingo muitus ir prašymą sustabdyti Komisijos tyrimą, kol bus išsiaiškinta dėl muitų taikymo“. Minėtoje išnašoje vartojami žodžiai „turėtų“ ir „jei to nori“ reiškia, kad ginčo dėl mokėtinos antidempingo muitų sumos atveju 6 mėnesių terminas neskaičiuojamas.

               59

               Iš aiškinamojo pranešimo išnašos Nr. 6 tariamai išplaukia, kad kol aptariami antidempingo muitai nesumokėti, suinteresuotasis importuotojas gali pateikti prašymą grąžinti, tačiau neprivalo to daryti. Priešingai, nei tvirtina Komisija, minėta išnaša taikoma ne tik atvejams, kai pateikiama garantija.

               60

               Ieškovė tvirtina, kad 2010 m. balandžio 19 d. pateikdama prašymą grąžinti antidempingo muitus ir kartu su juo pateikdama prašymą sustabdyti tyrimą, laikėsi taikytinų nuostatų, įtvirtintų 2005 m. mokestiniame pranešime, nes minėti muitai dar nebuvo sumokėti.

               61

               Dėl šios priežasties ieškovė tvirtina, kad pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalies antroje pastraipoje numatytas terminas negalėjo pasibaigti, kol ji tinkamai nepateikė prašymo grąžinti.

               62

               Komisija tvirtina, kad aiškinamajame pranešime aiškiai numatyta, jog prašymo grąžinti pateikimo terminas yra 6 mėnesiai nuo tada, kai apskaičiuojamas mokėtinas antidempingo muitas.

               63

               Aiškinamojo pranešimo 2.1 punkto b papunkčio tekstas turi būti skaitomas visas, atsižvelgiant ir į jo išnašą Nr. 6. Iš to matyti, kad kai importuotojas ginčija antidempingo muitų taikymą jo sandoriams, jis vis tiek per 6 mėnesius turi pateikti prašymą grąžinti antidempingo muitus ir prašymą sustabdyti Komisijos tyrimą, kol bus išsiaiškinta dėl muitų taikymo.

               64

               Iš tikrųjų aiškinamojo pranešimo 2.1 punkto b papunktis iš esmės susijęs su situacija, kai antidempingo muitas dar nėra apskaičiuotas ir kai importuotojas pateikia garantiją iki minėto muito apskaičiavimo. Minėto pranešimo išnaša Nr. 6 skirta tiems atvejams, kai pačiame Bendrijos muitinės kodekse numatytas reikalavimas pateikti garantiją.

               65

               Tai yra situacija, kai importuotojas remdamasis Bendrijos muitinės kodekso 243 straipsniu pasinaudoja teise pateikti skundą nacionalinėms valdžios institucijoms dėl tinkama forma nustatyto antidempingo muito. To paties kodekso 244 straipsnyje numatyta, kad tik turėdamos garantiją išimtiniais atvejais nacionalinės valdžios institucijos sustabdo sprendimo įgyvendinimą. Aiškinamojo pranešimo išnašoje Nr. 6 nurodyta, kad šiuo antruoju atveju galima pateikti prašymą grąžinti. Tai išplaukia iš aplinkybės, kad, priešingai nei pirmuoju atveju, kuris reglamentuojamas minėto pranešimo 2.1 punkto b papunktyje, antidempingo muitas jau yra apskaičiuotas. Komisija tvirtina, kad vartodama žodžius „turėtų“ ir „jei to nori“ ji norėjo pabrėžti, jog, pirma, prašymo grąžinti pateikimas nėra išankstinė sąlyga, kad būtų galima pateikti skundą nacionalinės valdžios institucijoms, ir, antra, importuotojas turi nuspręsti, ar jis nori pateikti tokį prašymą. Iš šių žodžių negalima daryti išvados, kad importuotojas pasibaigus terminui vis dar gali pagrįstai reikalauti grąžinimo.

               66

               Kaip ir pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalies pirmoje pastraipoje, aiškinamojo pranešimo 1 punkte, 2.1 punkto b papunktyje ir 2.2 punkto a papunktyje, kuriais ieškovė remiasi, nurodomos tik materialinės grąžinimo sąlygos. Visiškai normalu, jog suma, kad būtų grąžinta, pirmiausia turi būti sumokėta. O štai procedūrinės taisyklės numatytos aiškinamojo pranešimo 2.6 punkto („Taikytini terminai“) a papunktyje ir 3.1.3 punkto („6 mėnesių terminas“) a papunkčio antroje pastraipoje. Kadangi juose numatyta, kad „prašymai pagal pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalį turi būti pateikti <...> per 6 mėnesius nuo to momento, kada apskaičiuojami antidempingo muitai už šias prekes“, ir kad „šio 6 mėnesių termino turi būti laikomasi net ir tada, kai Bendrajam Teismui pateikiamas ieškinys dėl minėtus muitus nustatančio reglamento <...> ar kai jo taikymas ginčijamas nacionaliniuose teismuose ar administracinės valdžios institucijose“, jie patvirtina tai, kad 6 mėnesių terminas nuo momento, kada apskaičiuojami galutiniai antidempingo muitai, yra teisiškai privalomas.

               67

               Pagal nusistovėjusią teismų praktiką aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos tekstą, bet ir į kontekstą ir teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus (1983 m. lapkričio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo Merck, 292/82, Rink. p. 3781, 12 punktas). Todėl aiškinamojo pranešimo 1 punkto, 2.1 punkto b papunkčio ir 2.2 punkto a papunkčio negalima aiškinti atskirai, o reikia atsižvelgti į kitų šio pranešimo nuostatų ir pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalies kontekstą.

               68

               Šiuo klausimu iš teismų praktikos matyti, jog teisinio saugumo principas yra vienas pagrindinių Sąjungos teisės principų, kuriuo pirmiausia reikalaujama, kad teisės aktas būtų aiškus ir tikslus tam, kad teisės subjektai galėtų aiškiai žinoti savo teises ir pareigas ir atitinkamai jomis remtis. Vis dėlto, kadangi kiekvienai teisės normai būdingas tam tikras netikrumas dėl jos prasmės ir turinio, reikia išsiaiškinti, ar nagrinėjama teisės nuostata yra tokia neaiški, kad užkerta kelią teisės subjektams pakankamai išsklaidyti galimas abejones dėl jos turinio arba prasmės (2007 m. gegužės 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Mebrom prieš Komisiją, T-216/05, Rink. p. II-1507, 108 punktas).

               69

               Pirmiausia reikia priminti, kad, kaip buvo nuspręsta nagrinėjant pirmojo ieškinio pagrindo pirmą dalį, ieškovės pateiktas pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalies aiškinimas turi būti atmestas. Vis dėlto reikia taip pat pažymėti, kad šiai nuostatai, kuri yra ginčijamo sprendimo teisinis pagrindas, būdingas tam tikras netikrumas dėl nagrinėjamos teisės normos prasmės ir apimties. Šis netikrumas atsiranda dėl toje pačioje nuostatoje tuo pat metu vartojamų sąvokų „sumokėti muitai“ ir „privalomi mokėti galutiniai muitai“, kurie buvo „apskaičiuoti“.

               70

               Reikia priminti, kad gairės, numatomos Komisijos komunikatuose ar aiškinamuosiuose pranešimuose, priimtos tam, kad užtikrintų Komisijos veiksmų skaidrumą, nuspėjamumą ir teisinį saugumą (2013 m. gegužės 30 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Švediją, C‑270/11, 41 punktas).

               71

               Iš 68 punkte minėto Sprendimo Mebrom prieš Komisiją (109 punktas) taip pat matyti, kad aiškinamasis pranešimas tam tikromis aplinkybėmis trukdo pakankamai užtikrintai išsklaidyti galimas apmokestinamojo asmens abejones dėl aiškinamos normos apimties ir prasmės.

               72

               Nagrinėjamu atveju iš aiškinamojo pranešimo konstatuojamųjų dalių matyti, kad jo tikslas yra nustatyti pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalies taikymo gaires ir per grąžinimo procedūrą informuoti suinteresuotąsias šalis apie sąlygas, kurias turi atitikti prašymas. Taigi jis buvo priimtas siekiant sustiprinti minėtų šalių teisinį saugumą dėl pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalies.

               73

               Kadangi aiškinamasis pranešimas skirtas ūkio subjektams, kurie neprivalo nuolat naudotis teisine pagalba atlikdami einamuosius sandorius, labai svarbu, kad jame pateikiamas pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalies aiškinimas būtų kuo aiškesnis ir vienareikšmis. Dėl minėto pranešimo tikslo ir pobūdžio atidus ir informuotas ūkio subjektas skaitydamas jo nuostatas turi aiškiai suvokti savo teises ir pareigas ar net išsklaidyti galimas abejones dėl minėtų nuostatų apimties ir prasmės.

               74

               Tačiau aiškinamasis pranešimas neatitinka šių sąlygų, nes yra prieštaringas kalbant apie prašymo grąžinti antidempingo muitus pateikimo sąlygas.

               75

               Nagrinėjamu atveju aiškinamojo pranešimo 2.6 punkto a papunktyje numatyta, kad prašymai pagal pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalį turi būti pateikti per 6 mėnesius nuo to momento, kai apskaičiuojami antidempingo muitai už šias prekes.

               76

               Aiškinamojo pranešimo 1 punkte, kaip ir pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalies pirmoje pastraipoje, numatyta, kad grąžinamos gali būti tik jau sumokėtos sumos (žr. šio sprendimo 33 punktą). Šioje nuostatoje paprasčiausiai tik apibrėžiamas grąžinimo principas ir materialinės jo sąlygos.

               77

               Vis dėlto, kadangi aiškinamojo pranešimo 2.1 punkto b papunktyje ir 2.2 punkto a papunktyje numatyta, kad, pirma, tik dėl sandorių, už kuriuos antidempingo muitas buvo sumokėtas, galima pateikti prašymą grąžinti ir, antra, grąžinti antidempingo muitus gali prašyti importuotojas, kuris įrodė juos sumokėjęs, šios nuostatos prieštarauja aiškinamojo pranešimo 2.6 punkto a papunkčiui.

               78

               Ieškovės poziciją pagrindžia ir aiškinamojo pranešimo priedas, kuriame pateikiama prašymo grąžinti forma ir paaiškinimai dėl jo, nes skyriuje „Minimalūs privalomi duomenys“ numatyta, kad prašymą grąžinti pateikęs asmuo pateikia deklaraciją, jog antidempingo muitai, kuriuos prašoma grąžinti, buvo sumokėti.

               79

               Aiškinamojo pranešimo išnaša Nr. 6, kuria konkrečiai ieškovė grindė savo pretenzijas ir kurioje numatyta, kad kai importuotojas ginčija antidempingo muito taikymą jo sandoriui ar sandoriams (nepaisant to, ar šis veiksmas sustabdo muitų mokėjimą), šis importuotojas, jei to nori, per 6 mėnesius „turėtų“, o ne „turi“ pateikti prašymą grąžinti antidempingo muitus ir prašymą sustabdyti Komisijos tyrimą, kol bus išsiaiškinta dėl muitų taikymo, neturi būti suprantama kaip įpareigojanti tokioje situacijoje esantį importuotoją per 6 mėnesius nuo muito apskaičiavimo pateikti prašymą jį grąžinti. Taigi, ji prieštarauja aiškinamojo pranešimo 2.6 punkto a daliai.

               80

               Vis dėlto, kadangi iš pirmo sakinio, einančio po aiškinamojo pranešimo 2 punkto pavadinimo, matyti, kad visas šis punktas yra šio pranešimo 3 punkte detaliai aprašytos grąžinimo procedūros santrauka, aiškinamojo pranešimo išnašą Nr. 6 reikia aiškinti atsižvelgiant į 3.1.3 punkto a papunkčio antrą pastraipą, kurioje taip pat numatyta situacija, kai mokėtinų muitų suma ginčijama nacionalinės valdžios institucijose. Šioje nuostatoje nurodoma, kad ir tokiu atveju turi būti laikomasi pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalies antroje pastraipoje nustatyto 6 mėnesių termino.

               81

               Vis dėlto pagal aiškinamojo pranešimo 3.1.3 punkto a papunkčio trečią ir paskutinę pastraipas per 6 mėnesius nuo antidempingo muitų apskaičiavimo prašymai turi atitikti visas šio pranešimo 3.1.1 punkte nustatytas sąlygas. Kadangi 3.1.1 punkto i ir ii papunkčiuose nurodyta, kad grąžinti muitą prašantis asmuo su prašymu turi pateikti deklaraciją, kad antidempingo muitai, kuriuos prašoma grąžinti, buvo sumokėti, tokio prašymo priimtinumas priklauso nuo nagrinėjamų antidempingo muitų sumokėjimo per pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalies antroje pastraipoje nurodytą terminą. Tokia pareiga neatitinka nei pastarosios nuostatos, nei aiškinamojo pranešimo 2.6 punkto a papunkčio, be to, gali būti neįmanoma jos įvykdyti importuotojui, kuris nori pasinaudoti mokestinio pranešimo vykdymo sustabdymu, patvirtintu nacionalinės valdžios institucijų pagal Bendrijos muitinės kodeksą. Norint užtikrinti pastarosios nuostatos naudingumą, terminas pateikti prašymą grąžinti antidempingo muitus negali būti pradedamas skaičiuoti, kol suinteresuotasis asmuo neturi pareigos sumokėti aptariamų antidempingo muitų.

               82

               Iš to matyti, kad kartu skaitomi aiškinamojo pranešimo išnaša Nr. 6 ir 3.1.3 punkto a papunktis prieštarauja šio pranešimo 2.6 punkto a papunkčiui.

               83

               Todėl aiškinamasis pranešimas, kuris skirtas tam, kad ūkio subjektams būtų paaiškinta antidempingo muitų grąžinimo procedūra, taigi, jų teisiniam saugumui sustiprinti, turi priešingą poveikį (šiuo klausimu žr. 1975 m. gruodžio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją, 40/73-48/73, 50/73, 54/73-56/73, 111/73, 113/73 ir 114/73, Rink. p. 1663, 556 ir 557 punktus). Todėl tokiems ūkio subjektams, kaip antai ieškovė, kurie juo vadovaujasi įgyvendindami einamuosius sandorius, perskaičius šį pranešimą, gali kilti pagrįstų abejonių dėl teisingo pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalies aiškinimo.

               84

               Be to, šio sprendimo 83 punkte pateiktą išvadą patvirtina ir Komisijos per posėdį pateikti atsakymai į Bendrojo Teismo klausimus dėl tam tikrų aiškinamojo pranešimo nuostatų nesuderinamumo, kuriais buvo pripažinta, kad šis pranešimas galėjo būti geriau parengtas.

               85

               Taigi kaltinimas, susijęs su teisinio saugumo principo pažeidimu, yra pagrįstas.

               86

               Nesant reikalo nagrinėti kitų kaltinimų, reikia antrąjį ieškinio pagrindą pripažinti pagrįstu ir panaikinti ginčijamą sprendimą.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               87

               Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal ieškovės pateiktus reikalavimus.

               Remdamasis šiais motyvais,
               BENDRASIS TEISMAS (antroji kolegija)
               nusprendžia:

                           1.

                           Panaikinti 2011 m. gruodžio 13 d. Komisijos sprendimą C(2011) 9112 galutinis dėl prašymo grąžinti sumokėtus antidempingo muitus už importuotas Kinijos Liaudies Respublikos ir Taivano kilmės nerūdijančio plieno tvirtinimo detales.

                           2.

                           Priteisti iš Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

                           Forwood

                           Dehousse

                           Schwarcz

                     Paskelbta 2014 m. vasario 12 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


2003 m. gegužės 13 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Jungtinę Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - EB 43 ir EB 56 straipsniai. # Byla C-98/01.


title: Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas 2005 m. birželio 2 d. # Europos Bendrijų Komisija prieš Liuksemburgo Didžiąją Hercogystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Derybos dėl valstybės narės dvišalių susitarimų, jų sudarymas, ratifikavimas ir įsigaliojimas - Prekių ar keleivių vežimas vidaus vandens keliais - Išorinė Bendrijos kompetencija - EB sutarties 10 straipsnis - Reglamentas (EEB) Nr. 3921/91 ir Reglamentas (EB) Nr. 356/96. # Byla C-266/03.

text:
      Byla C‑266/03
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Liuksemburgo Didžiąją Hercogystę
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Valstybės narės derybos dėl dvišalių susitarimų, jų sudarymas, ratifikavimas ir įsigaliojimas – Prekių ar keleivių vežimas vidaus vandens keliais – Išorinė Bendrijos kompetencija – EB 10 straipsnis – Reglamentas (EEB) Nr. 3921/91 ir Reglamentas (EB) Nr. 1356/96“
      Generalinio advokato P. Léger išvada, pateikta 2004 m. lapkričio 25 d.
      2005 m. birželio 2 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas
      Sprendimo santrauka
      1.     Tarptautiniai susitarimai — Bendrijos kompetencija — Bendrijos išimtinės išorinės kompetencijos atsiradimas jai naudojantis
            savo vidaus kompetencija — Sąlygos — Vežimas vidaus vandens keliais — Reglamentas Nr. 3921/91 — Nepakankamas Bendrijos reglamentavimas
            tam, kad išimtinė išorinė kompetencija būtų perleista Bendrijai
      (EB 71 straipsnio 1 dalis ir EB 80 straipsnio 1 dalis; Tarybos reglamentas Nr. 3921/91)
      2.     Valstybės narės – Įsipareigojimai – Bendradarbiavimo pareiga — Sprendimas, Bendrijos vardu įgaliojantis Komisiją vesti derybas
            dėl daugiašalio susitarimo — Valstybių narių pareigos veikti ir susilaikyti nuo veiksmų — Apimtis
      (EB 10 straipsnis)
      1.     Naudodamasi savo vidaus kompetencija Bendrija įgyja išimtinę išorinę kompetenciją, kai tarptautiniai įsipareigojimai priklauso
         bendrų taisyklių taikymo sričiai arba sričiai, kurios didžiąją dalį tokios taisyklės jau reglamentuoja, ir nėra jokių prieštaravimų
         tarp šių taisyklių ir minėtų įsipareigojimų.

      Taigi, jei Bendrija savo vidaus teisėkūros aktuose įtvirtino nuostatas dėl trečiųjų šalių nacionaliniams subjektams taikomo
         režimo arba savo institucijoms aiškiai suteikė teisę vesti derybas su trečiosiomis šalimis, ji įgyja išimtinę išorinę kompetenciją
         šių aktų reglamentavimo srityse.

      Tas pats taikytina ir nesant aiškios sąlygos, suteikiančios institucijoms įgaliojimus vesti derybas su trečiosiomis šalimis,
         jei Bendrija išsamiai suderino konkrečią sritį, nes taip priimtos bendros taisyklės galėtų būti paveiktos, jei valstybės narės
         išsaugotų derybų su trečiosiomis šalimis laisvę.

      Bendrija neįgijo išimtinės išorinės kompetencijos nustatyti ne Bendrijos vežėjų vežimo nacionaliniais vidaus vandens keliais
         sąlygas. Akivaizdu, kad Reglamentas Nr. 3921/91, nustatantis sąlygas, pagal kurias vežėjai nerezidentai gali vežti krovinius
         arba keleivius valstybės narės vidaus vandens keliais, nereglamentuoja šių vežėjų padėties, nes jis taikomas tik valstybėje
         narėje įsteigtiems vežėjams ir todėl juo atliktas suderinimas nėra išsamus.

      (žr. 40–45, 48, 50–51 punktus)
      2.     EB 10 straipsnyje įtvirtinta lojalaus bendradarbiavimo pareiga yra taikoma visuotinai ir nepriklauso nei nuo Bendrijos kompetencijos
         atitinkamoje srityje išimtinio pobūdžio, nei nuo galimos valstybių narių teisės susitarimais prisiimti įsipareigojimus trečiųjų
         šalių atžvilgiu.

      Konkrečiai tariant, valstybės narės turi konkrečias pareigas veikti ir susilaikyti nuo veiksmų tuo atveju, kai Komisija pateikia
         Tarybai pasiūlymus, kurie, nors pastarosios dar nepriimti, yra suderinto Bendrijos veiksmo išeities taškas.

      Iš to išplaukia, kad Tarybos sprendimo, Bendrijos vardu įgaliojančio Komisiją vesti derybas dėl daugiašalio susitarimo, priėmimas,
         žymintis suderinto Bendrijos veiksmo tarptautiniu lygiu pradžią, šiuo atžvilgiu reiškia jei ne valstybių narių pareigą susilaikyti
         nuo veiksmų, tai bent jų ir Bendrijos institucijų pareigą glaudžiai bendradarbiauti siekiant palengvinti Bendrijos uždavinių
         atlikimą bei užtikrinti jos veiksmo ir tarptautinio atstovavimo vienodumą ir nuoseklumą.

      (žr. 58–60 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. birželio 2 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Valstybės narės derybos dėl dvišalių susitarimų, jų sudarymas, ratifikavimas ir įsigaliojimas – Prekių ar keleivių vežimas vidaus vandens keliais – Išorinė Bendrijos kompetencija – EB 10 straipsnis – Reglamentas (EEB) Nr. 3921/91 ir Reglamentas (EB) Nr. 1356/96“
      Byloje C-266/03
      dėl 2003 m. birželio 18 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama C. Schmidt ir W. Wils, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Liuksemburgo Didžiąją Hercogystę, atstovaujamą S. Schreiner, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai R. Silva de Lapuerta (pranešėjas), K. Lenaerts, S. von Bahr ir K. Schiemann,
      generalinis advokatas P. Léger,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      susipažinęs su 2004 m. lapkričio 25 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad savarankiškai vesdama derybas, sudarydama, ratifikuodama,
         užtikrindama įsigaliojimą ir atsisakydama denonsuoti:

      –       susitarimą tarp Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės vyriausybės ir Čekijos ir Slovakijos Federacinės Respublikos vyriausybės
         dėl vežimo vidaus vandens keliais, pasirašytą Liuksemburge 1992 m. gruodžio 30 d. (Mémorial, A 1994, p. 579),

      –       susitarimą tarp Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės vyriausybės ir Rumunijos vyriausybės dėl vežimo vidaus vandens keliais,
         pasirašytą Bukarešte 1993 m. lapkričio 10 d. (Mémorial, A 1995, p. 13), ir

      –       susitarimą tarp Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės vyriausybės ir Lenkijos Respublikos dėl laivybos vidaus vandenyse, pasirašytą
         Liuksemburge 1994 m. kovo 9 d. (Mémorial, A 1995, p. 1570),

      Liuksemburgo Didžioji Hercogystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 10 straipsnį bei 1991 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamentą
         (EEB) Nr. 3921/91, nustatantį sąlygas, pagal kurias vežėjai nerezidentai gali vežti krovinius arba keleivius valstybės narės
         vidaus vandens keliais (OL L 373, p. 1), ir 1996 m. liepos 8 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1356/96 dėl bendrųjų taisyklių,
         taikytinų prekių ar keleivių vežimui vidaus vandenų keliais tarp valstybių narių, siekiant užtikrinti laisvę teikti tokias
         transporto paslaugas (OL L 175, p. 7).

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
       EB sutarties nuostatos
      2       EB 10 straipsnis išdėstytas taip:
      „Kad užtikrintų šios Sutarties ir Bendrijos institucijų nustatytų pareigų vykdymą, valstybės narės imasi visų atitinkamų bendrų
         ar specialių priemonių. Jos padeda atlikti Bendrijos uždavinius.

      Jos nesiima jokių priemonių, kurios gali trukdyti siekti šios Sutarties tikslų.“
      3       EB 70 straipsnyje numatyta, kad Sutarties tikslų transporto klausimais valstybės narės siekia vykdydamos bendrą transporto
         politiką.

      4       EB 71 straipsnio 1 dalyje numatyta:
      „Siekdama įgyvendinti 70 straipsnį ir atsižvelgdama į transporto ypatumus, Taryba, 251 straipsnyje nurodyta tvarka ir pasikonsultavusi
         su Ekonomikos ir socialinių reikalų komitetu bei Regionų komitetu, nustato:

      a)      bendras taisykles, taikomas tarptautiniam transportui, vykstančiam į valstybės narės teritoriją ar iš jos arba vykstančiam
         per vienos ar keleto valstybių narių teritoriją;

      b)      sąlygas, kuriomis vežėjai nerezidentai gali valstybėje narėje teikti transporto paslaugas;
      c)      priemones transporto saugumui gerinti;
      d)      kitas atitinkamas nuostatas.“
      5       Pastarosios nuostatos pagrindu Taryba priėmė Reglamentą Nr. 3921/91 ir Reglamentą Nr. 1356/96.
       Reglamentas Nr. 3921/91
      6       Pagal trečią konstatuojamąją dalį Reglamentu Nr. 3921/91 siekiama vežėjams nerezidentams leisti vykdyti nacionalines transporto
         operacijas vidaus vandens keliais tokiomis pačiomis sąlygomis, kurias savo vežėjams taiko pati suinteresuota valstybė narė.

      7       Šiuo tikslu šio reglamento 1 straipsnio pirmojoje pastraipoje numatyta, kad nuo 1993 m. sausio 1 d. bet kuriam krovinių ar
         keleivių vežėjui vidaus vandens keliais leidžiama vežti krovinius arba keleivius valstybės narės, kurioje jis nėra įsisteigęs,
         vidaus vandens keliais samdos pagrindais arba už atlygį, t. y. užsiimti kabotažu, jei jis yra įsisteigęs valstybėje narėje
         pagal jos teisės aktus ir prireikus turi teisę joje užsiimti tarptautiniu krovinių arba keleivių vežimu vidaus vandens keliais.
         Šio straipsnio antrojoje pastraipoje numatyta, kad jei vežėjas laikosi visų šių sąlygų, jis gali laikinai užsiimti kabotažu
         konkrečioje valstybėje narėje, ten nesteigdamas registruotos buveinės ar kitos įstaigos.

      8       Be to, to paties reglamento 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad vežėjui leidžiama užsiimti kabotažu tik tada, jei šiai paskirčiai
         jis naudojasi tik tais laivais, kurių savininkas ar savininkai yra fiziniai asmenys, nuolat gyvenantys valstybėje narėje ir
         esantys valstybės narės piliečiais, arba juridiniai asmenys, kurių registruota verslo vieta yra valstybėje narėje, o kontrolinis
         akcijų paketas arba akcijų dauguma priklauso valstybės narės piliečiams.

      9       Galiausiai pagal Reglamento Nr. 3921/91 6 straipsnį šis reglamentas neturi poveikio teisėms, suteikiamoms pagal pataisytą
         Konvenciją dėl laivybos Reinu, pasirašytą Manheime 1868 m. spalio 17 d. (toliau – Manheimo konvencija).

       Reglamentas Nr. 1356/96
      10     Iš Reglamento Nr. 1356/96 pavadinimo ir antros konstatuojamosios dalies matyti, kad šio reglamento tikslas yra užtikrinti
         laisvę teikti prekių ar keleivių vežimo vidaus vandenų keliais tarp valstybių narių paslaugas, pašalinant visus apribojimus
         paslaugų teikėjui dėl jo nacionalinės priklausomybės arba dėl to, kad jis yra įsisteigęs ne toje valstybėje narėje, kurioje
         teikiama paslauga.

      11     Šio reglamento 1 ir 2 straipsniuose numatyta, kad bet kuriam vežėjui, gabenančiam prekes ir keleivius vidaus vandenų keliais,
         leidžiama vežti tarp valstybių narių ir per jas tranzitu be jokios diskriminacijos dėl jo nacionalinės priklausomybės arba
         įsisteigimo vietos. Minėtame 2 straipsnyje taip pat numatytos šio leidimo sąlygos.

      12     Pagal to paties reglamento 3 straipsnį šio reglamento nuostatos „neturi įtakos trečiųjų šalių vežėjų teisėms, kurias jiems
         suteikia pataisyta Konvencija dėl laivybos Reinu (Manheimo konvencija), Konvencija dėl laivybos Dunojumi (Belgrado konvencija)
         arba tarptautiniai Europos bendrijos įsipareigojimai“.

       Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės sudaryti dvišaliai susitarimai
      13     Šio sprendimo 1 punkte nurodytuose trijuose dvišaliuose susitarimuose (toliau – ginčijami dvišaliai susitarimai) įtvirtintos
         nuostatos, susijusios su keleivių ir prekių vežimu vidaus vandens keliais tarp susitariančiųjų šalių ir abipusiu jų vidaus
         vandens kelių naudojimu.

      14     Juose, be kita ko, numatyta, kad keleivių ar prekių vežimui vienos susitariančiosios šalies laivais tarp dviejų kitos šalies
         uostų (kabotažas) reikia gauti pastarosios šalies specialų kompetentingų institucijų leidimą ir kad vienos susitariančiosios
         šalies laivai gali vežti keleivius ar prekes tarp kitos šalies uostų ir trečiosios valstybės uostų (susisiekimas su trečiosiomis
         šalimis) suinteresuotų susitariančiųjų šalių kompetentingų institucijų nustatytais atvejais.

      15     Šiuos susitarimus Liuksemburgo Didžioji Hercogystė ratifikavo 1994 m. balandžio 10 d., 1995 m. sausio 6 d. ir 1995 m. liepos
         24 d. Įstatymais, o jie įsigaliojo 1994 m. birželio 6 d. ir 1995 m. vasario 3 ir spalio 1 dieną.

       Bylos aplinkybės ir ikiteisminė procedūra
      16     1991 m. birželio 28 d. Komisija pateikė Tarybai rekomendaciją dėl sprendimo pradėti derybas, susijusias su keleivių ir prekių
         vežimo vidaus vandens keliais srities daugiašalio susitarimo tarp Bendrijos ir trečiųjų valstybių sudarymu.

      17     1992 m. gruodžio 7 d. Sprendimu Taryba „įgaliojo Komisiją vesti derybas dėl daugiašalio susitarimo dėl taisyklių, taikytinų
         keleivių ir prekių vežimui upėmis tarp Europos Ekonominės Bendrijos ir Lenkijos bei Dunojaus konvencijos susitariančiųjų valstybių
         (Vengrijos, Čekoslovakijos, Rumunijos, Bulgarijos, buvusios TSRS, buvusios Jugoslavijos ir Austrijos)“.

      18     Tarybai priėmus 1992 m. gruodžio 7 d. Sprendimą, Komisija 1993 m. balandžio 24 d. laišku paprašė keleto valstybių narių, įskaitant
         Liuksemburgo Didžiąją Hercogystę, „susilaikyti nuo bet kokių iniciatyvų, galinčių pakenkti Bendrijos lygiu pradėtų derybų
         eigai ir konkrečiai atsisakyti ratifikuoti jau parafuotus ar pasirašytus susitarimus bei nepradėti naujų derybų su Vidurio
         ir Rytų Europos valstybėmis laivybos vidaus vandenyse srityje“.

      19     1994 m. balandžio 8 d. Taryba nusprendė, kad pirmenybė turi būti teikiama deryboms su Čekijos Respublika, Vengrijos Respublika,
         Lenkijos Respublika ir Slovakijos Respublika.

      20     Atsižvelgiant į tai, kad tęsdama derybas dėl ginčijamų dvišalių susitarimų ir pradėdama patvirtinimo parlamente procedūrą
         Liuksemburgo vyriausybė pažeidė EB sutarties 5 straipsnio nuostatas (dabar EB 10 straipsnis), Komisija pakartojo prašymą naujame
         1994 m. balandžio 12 d. laiške ir nurodė šiai vyriausybei netęsti apsikeitimo ratifikavimo dokumentais procedūros.

      21     Komisijos vedamos daugiašalės derybos baigėsi 1996 m. rugpjūčio 5 d. daugiašalio susitarimo projekto parafavimu, kurio pagrindu
         1996 m. gruodžio 13 d. Komisija pateikė Tarybai sprendimo dėl daugiašalio susitarimo dėl taisyklių, taikytinų keleivių ir
         prekių vežimo vidaus vandens keliais tarp Europos Ekonominės Bendrijos ir Čekijos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovakijos
         Respublikos, pasiūlymą.

      22     Tačiau iki šiol Bendrija jokio daugiašalio susitarimo su atitinkamomis valstybėmis nesudarė.
      23     Sužinojusi apie dvišalių susitarimų įsigaliojimą, Komisija, vadovaudamasi EB 226 straipsniu, pradėjo procedūrą dėl įsipareigojimų
         neįvykdymo. Pateikusi Liuksemburgo Didžiajai Hercogystei oficialų pranešimą ir paprašiusi pateikti savo pastabas, 2000 m.
         vasario 28 d. ji priėmė pagrįstą nuomonę siūlydama šiai valstybei narei per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių,
         kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta.

      24     Nusprendusi, kad situacija liko nepatenkinama, Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.
       Dėl ieškinio
      25     Grįsdama ieškinį Komisija pateikia tris kaltinimus. Pirma, ji kaltina Liuksemburgo Didžiąją Hercogystę pažeidus išimtinę Bendrijos
         išorinę kompetenciją 1971 m. kovo 31 d. Sprendimo Komisija prieš Tarybą, vadinamo AETR (22/70, Rink. p. 263) prasme. Antra, ji nurodo EB 10 straipsnio pažeidimą. Trečia, ji teigia, kad ginčijami dvišaliai susitarimai
         yra nesuderinami su Reglamentu Nr. 1356/96.

       Dėl pirmojo kaltinimo išimtinės Bendrijos išorinės kompetencijos pažeidimu
       Šalių argumentai
      26     Nurodydama pirmąjį kaltinimą Komisija teigia, kad vesdama derybas dėl ginčijamų dvišalių susitarimų, juos sudarydama, ratifikuodama
         ir užtikrindama jų įsigaliojimą Liuksemburgo Didžioji Hercogystė pažeidė išimtinę Bendrijos išorinę kompetenciją minėto sprendimo
         AETR prasme. Iš tikrųjų šie susitarimai paveikė bendrąsias taisykles, kurias Bendrija nustatė Reglamente Nr. 3921/91.

      27     Komisija iš esmės mano, kad ginčijami dvišaliai susitarimai tiek, kiek jais leidžiama suinteresuotų trečiųjų valstybių vežėjams,
         gavus specialų leidimą, vykdyti kabotažą Liuksemburge, turi poveikį Reglamento Nr. 3921/91 bendrosioms taisyklėms, nes nuo
         1993 m. sausio 1 d. jos išsamiai suderina kabotažo vykdymo Bendrijos valstybėse narėse sąlygas. Todėl pasilikdama teisę vienašališkai
         suteikti teises vežti trečiųjų valstybių vežėjams ne pagal Bendrijos tvarką, Liuksemburgo Didžioji Hercogystė pažeidė išimtinę
         Bendrijos išorinę kompetenciją.

      28     Šiuo atžvilgiu Komisija tvirtina, kad Reglamentas Nr. 3921/91 taikomas ne tik Bendrijos vežėjams, bet ir trečiųjų valstybių
         vežėjams, nes jo 6 straipsniu Šveicarijos vežėjams pripažįstamos jiems Manheimo konvencijos suteiktos teisės užsiimti gabenimu.

      29     Liuksemburgo vyriausybė teigia, kad ginčijamų dvišalių susitarimų sudarymas būtinas dėl dviejų priežasčių. Pirma, jų sudarymas
         leistų išvengti diskriminacijos tarp nacionalinių ir kitų valstybių narių vežėjų ir, antra, yra būtina užpildyti teisės spragą,
         atsiradusią santykiuose su Vidurio ir Rytų Europos valstybėmis nesant daugiašalio susitarimo dėl laivybos upėmis Bendrijos
         lygiu. Be to, laukdama, kol bus sudarytas toks susitarimas, Bendrija neturi teisės drausti valstybėms narėms nustatyti laikinų
         dvišalių priemonių.

      30     Vis dėlto Reglamentas Nr. 3921/91 yra skirtas tik Bendrijos valstybėms narėms ir trečiosioms šalims jis netaikomas.
      31     Liuksemburgo vyriausybė taip pat nurodo, kad teisės vykdyti kabotažą Liuksemburge suteikimas vežėjams nerezidentams yra siejamas
         su Liuksemburgo transporto ministro leidimu ir kad toks leidimas niekada nebuvo išduotas.

      32     Be to, nuo 2004  m. gegužės 1 d., kai Čekijos Respublika, Lenkijos Respublika ir Slovakijos Respublika įstojo į Europos Sąjungą,
         ginčijami dvišaliai susitarimai visiškai prarado teisinę galią.

      33     Liuksemburgo vyriausybė galiausiai pabrėžia, kad šio ieškinio pareiškimo dieną Liuksemburgo Didžioji Hercogystė buvo vienintelė
         valstybė narė, kuriai Komisija pareiškė ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, nors kitos valstybės narės taip pat buvo sudariusios
         ir ratifikavusios dvišalius susitarimus su trečiosiomis šalimis laivybos upėmis srityje.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      34     Liuksemburgo vyriausybės argumentą, kad Komisija pareiškė tik vieną ieškinį, nors kitos valstybės narės buvo sudariusios dvišalius
         susitarimus su trečiosiomis šalimis laivybos upėmis srityje, reikia atmesti iš karto.

      35     Primintina, kad, pirma, pagal EB 226 straipsnį Komisija turi diskreciją pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo ir
         Teisingumo Teismas negali vertinti jos galimybės pasinaudoti šia diskrecija (2001 m. gegužės 10 d. Sprendimas Komisija prieš Nyderlandus, C‑152/98, Rink. p. I‑3463, 20 punktas) ir, antra, kad valstybė narė bet kuriuo atveju negali remtis abipusiu principu ir
         galimu kitos valstybės narės padarytu Sutarties pažeidimu, kad pateisintų savo pačios įsipareigojimų neįvykdymą (1984 m. vasario
         14 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, 325/82, Rink. p. I‑777, 11 punktas ir 2003 m. vasario 13 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑131/01, Rink. p. I‑1659, 46 punktas).

      36     Be to, primintina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką įsipareigojimo neįvykdymas turi būti vertinamas atsižvelgiant
         į padėtį valstybėje narėje pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje, ir į vėlesnius pakeitimus Teisingumo Teismas
         atsižvelgti negali (ypač žr. 2001 m. spalio 11 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją, C‑110/00, Rink. p. I‑7545, 13 punktą).

      37     Tačiau nagrinėjamoje byloje pagrįstoje nuomonėje nustatytas terminas pasibaigė 2000 m. balandžio 28 d., todėl Čekijos Respublikos,
         Lenkijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos įstojimas į Europos Sąjungą yra nereikšmingas šiai bylai.

      38     Todėl reikia nuspręsti dėl tvirtinimo, kad Bendrija turi išimtinę išorinę kompetenciją minėto sprendimo AETR  prasme.

      39     Nors aiškios Bendrijos išorinės kompetencijos vežimo vidaus vandens keliais srityje EB sutartis nenumato, EB 71 straipsnio
         1 dalyje ir 80 straipsnio 1 dalyje numatyta Bendrijos teisė veikti šioje srityje.

      40     Be to, minėto sprendimo AETR  16–18 ir 22 punktuose Teisingumo Teismas nusprendė, kad aiški kompetencija sudaryti tarptautinius susitarimus Bendrijai kyla
         ne tik iš Sutarties; ji lygiai taip pat gali išplaukti iš kitų Sutarties nuostatų bei šių nuostatų pagrindu Bendrijos institucijų
         priimtų teisės aktų; kad iš esmės kiekvieną kartą, kai įgyvendindama Sutartyje numatytą bendrąją politiką Bendrija kokia nors
         forma įtvirtina bendras taisykles, valstybės narės, veikdamos atskirai ar kartu, nebeturi teisės prisiimti šioms taisyklėms
         poveikį turinčių įsipareigojimų susitarimų su trečiosiomis šalimis pagrindu; kad iš tikrųjų nustatydama šias bendras taisykles
         tik Bendrija gali prisiimti ir vykdyti sutartinius įsipareigojimus trečiųjų valstybių atžvilgiu visoje Bendrijos teisinės
         sistemos taikymo srityje; ir kad tiek, kiek Bendrijos taisyklės yra priimamos siekiant įgyvendinti Sutarties tikslus, valstybės
         narės, veikdamos atskirai nuo Bendrijos institucijų, negali prisiimti įsipareigojimų, galinčių paveikti šias taisykles arba
         pakeisti jų apimtį.

      41     Jei valstybės narės galėtų laisvai prisiimti tarptautinius įsipareigojimus, turinčius poveikį bendrosioms taisyklėms, šiomis
         taisyklėmis siekiamo tikslo, Bendrijos uždavinių bei Sutarties tikslų įgyvendinimui iškiltų pavojus.

      42     Sąlygas, kuriomis bendrųjų taisyklių apimtis gali būti paveikta arba pakeista tarptautiniais susitarimais, ir sąlygas, kuriomis
         naudodamasi savo vidaus kompetencija Bendrija įgyja išimtinę išorinę kompetenciją, Teisingumo Teismas būtent nurodė 2002 m.
         lapkričio 5 d. Sprendime Komisija prieš Liuksemburgą (C‑472/98, Rink. p. I–9741).

      43     Taip yra tuomet, kai tarptautiniai įsipareigojimai priklauso visuotinai taikomų taisyklių taikymo sričiai arba sričiai, kurios
         didžiąją dalį tokios taisyklės jau reglamentuoja, ir nėra jokių prieštaravimų tarp šių taisyklių ir minėtų įsipareigojimų
         (minėto sprendimo Komisija prieš Liuksemburgą 88 punktas).

      44     Vadinasi, jei Bendrija savo vidaus teisėkūros aktuose įtvirtino nuostatas dėl trečiųjų valstybių nacionalinių subjektų vertinimo
         arba savo institucijoms aiškiai suteikė teisę vesti derybas su trečiosiomis šalimis, ji įgyja išimtinę išorinę kompetenciją
         šių aktų reglamentavimo srityse (minėto sprendimo Komisija prieš Liuksemburgą 89 punktas).

      45     Tas pats taikytina net ir nesant aiškios sąlygos, suteikiančios savo institucijoms įgaliojimus vesti derybas su trečiosiomis
         šalimis, jei Bendrija išsamiai suderino konkrečią sritį, nes taip priimtos bendros taisyklės galėtų būti paveiktos minėto
         sprendimo AETR  prasme, jei valstybės narės išsaugotų derybų su trečiosiomis šalimis laisvę (minėto sprendimo Komisija prieš Liuksemburgą 90 punktas).

      46     Be to, iš Reglamento Nr. 3921/91 pavadinimo ir 1 bei 2 straipsnių matyti, kad jis nustato sąlygas krovinių arba keleivių vežimui
         valstybės narės vidaus vandens keliais tik Bendrijos vežėjų atžvilgiu. Iš tikrųjų šios nuostatos taikomos tik valstybėje narėje
         įsteigtiems prekių ar keleivių vidaus vandens keliais vežėjams, naudojantiems laivus, kurių savininkai yra fiziniai asmenys,
         nuolat gyvenantys valstybėje narėje ir esantys valstybės narės piliečiais, arba juridiniai asmenys, kurių registruota verslo
         vieta yra valstybėje narėje ir kurių kontrolinis akcijų paketas arba jų dauguma priklauso valstybės narės piliečiams.

      47     Nuoroda į teises pagal Manheimo konvenciją, esanti Reglamento Nr. 3921/91 6 straipsnyje, neleidžia daryti kitokios išvados,
         nes, kaip nurodo generalinis advokatas savo išvados 58 punkte, šia nuostata Bendrija tik atkreipia dėmesį į Šveicarijos teises,
         kylančias iš Manheimo konvencijos.

      48     Iš to išplaukia, kad Reglamentas Nr. 3921/91 nenustato sąlygų krovinių arba keleivių vežimui valstybės narės vidaus vandens
         keliais ne Bendrijos vežėjams.

      49     Kadangi ginčijami dvišaliai susitarimai nepriskiriami sričiai, kurią jau reglamentuoja Reglamentas Nr. 3921/91, jie nepripažintini
         turinčiais jam poveikį dėl Komisijos nurodyto argumento.

      50     Be to, vien aplinkybė, kad Reglamentas Nr. 3921/91 nereglamentuoja trečiosiose valstybėse įsteigtų vežėjų, veikiančių Bendrijos
         viduje, padėties, patvirtina, kad šiuo reglamentu atliktas derinimas nėra išsamus.

      51     Todėl Komisija nepagrįstai teigia, kad ginčijamų dvišalių susitarimų reglamentavimo srityje Bendrija įgijo išimtinę išorinę
         kompetenciją minėto sprendimo AETR  prasme.

      52     Šiomis aplinkybėmis pirmasis kaltinimas turi būti atmestas.
       Dėl antrojo kaltinimo EB 10 straipsnio pažeidimu
       Šalių argumentai
      53     Nurodydama savo antrąjį kaltinimą Komisija teigia, kad Liuksemburgo Didžioji Hercogystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 10 straipsnį,
         nes vesdama derybas dėl ginčijamų dvišalių susitarimų, juos sudarydama, ratifikuodama ir užtikrindama jų įsigaliojimą po to,
         kai 1992 m. gruodžio 7 d. Taryba nusprendė įgalioti Komisiją vesti derybas dėl susitarimo Bendrijos vardu, ši valstybė narė
         pakenkė šio sprendimo įgyvendinimui. Iš tikrųjų Komisijos derybos dėl susitarimo Bendrijos vardu ir vėlesnis jo sudarymas
         neišvengiamai buvo apsunkinti dėl atskirų valstybės narės iniciatyvų. Be to, vedant derybas su trečiosiomis šalimis Bendrijos
         pozicija susilpnėjo, nes jos ir valstybių narių nuomonės išsiskyrė.

      54     Be šio sprendimo 29 punkte nurodytų argumentų, Liuksemburgo vyriausybė taip pat tvirtina, kad dėl ginčijamų dvišalių susitarimų
         buvo deramasi iki 1992 m. gruodžio 7 d., kuomet Taryba įgaliojo Komisiją vesti derybas dėl daugiašalio susitarimo Bendrijos
         vardu.

      55     Vis dėlto 1994 m. balandžio 8 d. Tarybos sprendimas faktiškai buvo naujas įgaliojimas vesti derybas, pakeitęs 1992 m. gruodžio
         7 d. įgaliojimą.

      56     Galiausiai Liuksemburgo vyriausybė pabrėžia, kad ji buvo pareiškusi, jog yra pasirengusi denonsuoti ginčijamus dvišalius susitarimus
         įsigaliojus Bendrijos lygiu sudarytam daugiašaliam susitarimui.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      57     EB 10 straipsniu nustatyta, kad valstybės narės padeda atlikti Bendrijos uždavinius ir nesiima jokių priemonių, kurios gali
         trukdyti siekti šios Sutarties tikslų.

      58     Ši lojalaus bendradarbiavimo pareiga yra taikoma visuotinai ir nepriklauso nei nuo Bendrijos kompetencijos atitinkamoje srityje
         išimtinio pobūdžio, nei nuo galimos valstybių narių teisės susitarimais prisiimti įsipareigojimus trečiųjų valstybių atžvilgiu.

      59     Šiuo klausimu primintina, kad Teisingumo Teismas jau nusprendė, jog valstybės narės turi konkrečias pareigas veikti ir susilaikyti
         nuo veiksmų tuo atveju, kai Komisija pateikė Tarybai pasiūlymus, kurie, nors pastarosios dar nepriimti, yra suderinto Bendrijos
         veiksmo išeities taškas (žr. 1981 m. gegužės 5 d. Sprendimo Komisija prieš Jungtinę Karalystę, 804/79, Rink. p. I‑1045, 28 punktą).

      60     Taigi sprendimo, Bendrijos vardu įgaliojančio Komisiją vesti derybas dėl daugiašalio susitarimo, priėmimas žymi suderinto
         Bendrijos veiksmo tarptautiniu lygiu pradžią ir šiuo atžvilgiu reiškia jei ne valstybių narių pareigą susilaikyti nuo veiksmų,
         tai bent jų ir Bendrijos institucijų pareigą glaudžiai bendradarbiauti, siekiant palengvinti Bendrijos uždavinių atlikimą
         bei užtikrinti jos veiksmo ir tarptautinio atstovavimo vieningumą ir nuoseklumą.

      61     Šioje byloje akivaizdu, kad 1992 m. gruodžio 7 d. Sprendimu Tarybai įgaliojus Komisiją Bendrijos vardu vesti derybas dėl daugiašalio
         susitarimo, Liuksemburgo Didžioji Hercogystė derėjosi dėl ginčijamų dvišalių susitarimų, juos sudarė, ratifikavo ir leido
         jiems įsigalioti nebendradarbiaudama arba to nederindama su Komisija. Taip elgdamasi ši valstybė narė sukėlė pavojų Bendrijos
         uždavinių atlikimui bei Sutarties tikslų įgyvendinimui.

      62     Konsultuotis su Komisija buvo privalu, juo labiau kad derybų dėl šio susitarimo procedūrai Taryba ir Komisija buvo susitarusios
         taikyti elgesio taisykles pagal džentelmenišką susitarimą, pridėtą prie 1992 m. gruodžio 7 d. įgaliojimo deryboms, kurios
         numato glaudų derinimą tarp Komisijos ir valstybių narių. Šiuo atžvilgiu džentelmeniško susitarimo II antraštinės dalies 3
         punkto d papunktis nustato, kad „derybose Komisija veikia Bendrijos vardu, o valstybių narių atstovai įsitraukia tik Komisijai
         paprašius“ ir kad „valstybių narių atstovai susilaiko nuo bet kokio veiksmo, galinčio paveikti tinkamą Komisijos užduočių
         įvykdymą“.

      63     Jei ir įmanoma, kaip teigia Liuksemburgo vyriausybė, kad derybos dėl susitarimo su Federacine Čekijos ir Slovakijos Respublika
         buvo pradėtos iki Tarybai priimant 1992 m. gruodžio 7 d. Sprendimą, vis dėlto išlieka galimybė, kad visi ginčijami dvišaliai
         susitarimai buvo pasirašyti ir ratifikuoti po šios datos.

      64     Be to, iš bylos dokumentų visiškai nematyti, kad 1994 m. balandžio 8 d. sprendimas yra naujas įgaliojimas vesti derybas, pakeičiantis
         1992 m. gruodžio 7 d. įgaliojimą. Iš jų matyti tik tai, kad šis sprendimas buvo priimtas siekiant patikslinti ir papildyti
         1992 m. Komisijai suteiktą įgaliojimą.

      65     Galiausiai, kaip savo išvados 76 punkte nurodo generalinis advokatas, aplinkybė, kad Liuksemburgo vyriausybė pareiškė esanti
         pasirengusi denonsuoti ginčijamus dvišalius susitarimus įsigaliojus Bendriją įpareigojančiam daugiašaliam susitarimui, neįrodo,
         jog buvo laikytasi EB 10 straipsnyje įtvirtintos lojalaus bendradarbiavimo pareigos.

      66     Iš to, kas buvo pasakyta, matyti, kad vesdama derybas dėl ginčijamų dvišalių susitarimų, juos sudarydama, ratifikuodama ir
         užtikrindama jų įsigaliojimą bei nebendradarbiaudama arba jų nederindama su Komisija, Liuksemburgo Didžioji Hercogystė neįvykdė
         įsipareigojimų pagal EB 10 straipsnį.

      67     Todėl antrasis kaltinimas yra pagrįstas tiek, kiek nurodyta ankstesniame punkte.
       Dėl trečiojo kaltinimo, susijusio su ginčijamų dvišalių susitarimų nesuderinamumu su Reglamentu Nr. 1356/96
       Šalių argumentai
      68     Trečiame kaltinime Komisija nurodo, kad ginčytinų dvišalių susitarimų nuostatų, numatančių galimybę atitinkamose trečiosiose
         valstybėse įregistruotais laivais teikti vežimo vidaus vandens keliais tarp Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės ir kitų Bendrijos
         valstybių narių paslaugas gavus specialų kompetentingos institucijos leidimą, palikimas galioti po Reglamento Nr. 1356/96
         priėmimo yra nesuderinamas su šio reglamento 1 ir 2 straipsniais bei jo bendraisiais tikslais.

      69     Iš tiesų leisdami Liuksemburgo Didžiajai Hercogystei vienašališkai suteikti teises gabenti arba bent jau išsaugodami šiai
         valstybei narei teisę vienašališkai suteikti teises gabenti Bendrijos vidaus susisiekimo keliais vežėjams, neatitinkantiems
         Reglamento Nr. 1356/96 sąlygų, ginčijami dvišaliai susitarimai vienašališkai ir Bendrijai nekontroliuojant pakeistų Bendrijos
         teisės įtvirtintų taisyklių dėl laisvės teikti vežimo vidaus vandenų keliais paslaugas Bendrijoje pobūdį ir apimtį. Komisijos
         teigimu, akivaizdu, kad Lenkijos, Rumunijos, Čekijos ir Slovakijos vežėjai ir laivybos įmonės, kuriems pagal ginčijamus dvišalius
         susitarimus gali būti leista teikti vežimo paslaugas tarp Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės ir kitų Bendrijos valstybių
         narių, nė vienos iš šių sąlygų neatitinka.

      70     Liuksemburgo vyriausybė tvirtina, kad Reglamentas Nr. 1356/96 reglamentuoja vežimą vidaus vandens keliais tarp valstybių narių
         ir skirtas tik Bendrijos vežėjams, o trečiosiose valstybėse įsteigtiems vežėjams jis netaikomas arba jiems taikomos kitos
         Bendrijos teisės nuostatos.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      71     Primintina, kad pagrindinis Reglamento Nr. 1356/96 tikslas yra užtikrinti laisvę teikti prekių ar keleivių vežimo vidaus vandenų
         keliais tarp valstybių narių paslaugas pašalinant visus apribojimus arba diskriminaciją paslaugų teikėjo atžvilgiu dėl jo
         nacionalinės priklausomybės arba dėl įsteigimo vietos.

      72     Pagal Reglamento Nr. 1356/96 2 straipsnį laisve teikti prekių ar keleivių vežimo vidaus vandenų keliais paslaugas gali pasinaudoti
         bet kuris vežėjas, kuris:

      –       yra įsisteigęs vienoje iš valstybių narių pagal tos valstybės narės įstatymus,
      –       turi teisę toje valstybėje narėje užsiimti tarptautiniu prekių ir keleivių pervežimu vidaus vandenų keliais,
      –       tokiems pervežimams naudoja valstybėje narėje registruotus vidaus vandenų laivus arba, neturėdamas registracijos, turi valstybės
         narės laivyno nario pažymėjimą ir

      –       atitinka reikalavimus, nustatytus 1991 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 3921/91 2 straipsnyje, t. y. naudojasi
         tik tais laivais, kurių savininkas ar savininkai yra fiziniai asmenys, nuolat gyvenantys valstybėje narėje ir esantys valstybės
         narės piliečiais, arba juridiniai asmenys, kurių registruota verslo vieta yra valstybėje narėje ir kurių kontrolinis akcijų
         paketas arba jų dauguma priklauso valstybės narės piliečiams.

      73     Kaip savo išvados 85 ir 86 punktuose nurodo generalinis advokatas, kadangi Reglamentas Nr. 1356/96 reglamentuoja valstybėse
         narėse įsteigtų vežėjų laisvę teikti prekių ar keleivių vežimo vidaus vandenų keliais tarp Bendrijos valstybių narių paslaugas,
         reikia konstatuoti, kad šia Reglamentu Nr. 1356/96 įtvirtinta sistema nesiekiama užkirsti kelio teikti tokias paslaugas tarp
         Bendrijos valstybių narių trečiosiose valstybėse įsteigtiems vežėjams arba šiose valstybėse įregistruotais laivais.

      74     Vis dėlto, kaip savo išvados 87–89 punktuose pabrėžia generalinis advokatas, ginčijamais dvišaliais susitarimais Čekijos,
         Lenkijos, Slovakijos ir Rumunijos vežėjams ne suteikiama laisvė teikti prekių ar keleivių vežimo vidaus vandenų keliais tarp
         valstybių narių paslaugas, bet tik numatoma galimybė griežtai apibrėžtais atvejais ir gavus valstybių kompetentingų institucijų
         leidimą teikti tokias paslaugas tarp Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės ir kitų Bendrijos valstybių narių laivais, įregistruotais
         atitinkamose trečiosiose valstybėse.

      75     Iš to matyti, kad, priešingai nei teigia Komisija, ginčijamų dvišalių susitarimų nuostatos nepakeitė nei Reglamento Nr. 1356/96
         nuostatų pobūdžio, nei jų apimties.

      76     Šiomis aplinkybėmis trečiąjį kaltinimą reikia atmesti.
      77     Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, reikia, pirma, pripažinti, kad vesdama derybas dėl ginčijamų dvišalių susitarimų,
         juos sudarydama, ratifikuodama ir užtikrindama įsigaliojimą bei nebendradarbiaudama arba jų nederindama su Komisija, Liuksemburgo
         Didžioji Hercogystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 10 straipsnį ir, antra, atmesti likusią ieškinio dalį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      78     Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama,
         o dalis atmetama, Teisingumo Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas. Kadangi
         Komisijos ieškinys patenkintas iš dalies, kiekviena šalis padengia savo išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Vesdama derybas, sudarydama, ratifikuodama ir užtikrindama įsigaliojimą
      –       susitarimo tarp Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės vyriausybės ir Čekijos ir Slovakijos Federacinės Respublikos vyriausybės
            dėl vežimo vidaus vandens keliais, pasirašyto Liuksemburge 1992 m. gruodžio 30 d.,
      –       susitarimo tarp Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės vyriausybės ir Rumunijos vyriausybės dėl vežimo vidaus vandens keliais,
            pasirašyto Bukarešte 1993 m. lapkričio 10 d., ir
      –       susitarimo tarp Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės vyriausybės ir Lenkijos Respublikos dėl laivybos vidaus vandenyse, pasirašyto
            Liuksemburge 1994 m. kovo 9 d.,
      bei nebendradarbiaudama arba jų nederindama su Komisija, Liuksemburgo Didžioji Hercogystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB
            10 straipsnį.
      2.      Atmesti likusią ieškinio dalį.
      3.      Europos Bendrijų Komisija ir Liuksemburgo Didžioji Hercogystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.


2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Laboratorios RTB, SL prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas. # Byla T-162/01.


2000 m. liepos 13 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Alfredo Albore. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Corte d'appello di Napoli - Italija. # Įsisteigimo laisvė. # Byla C-423/98.


1985 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką. # PVM. # Byla 278/83.