title: 2012 m. gruodžio 13 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Maatschap L.A. en D.A.B. Langestraat en P. Langestraat‑Troost prieš Staatssecretaris van Economische Zaken, Landbouw en Innovatie.#College van Beroep voor het Bedrijfsleven prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Bendra žemės ūkio politika – Integruota administravimo ir kontrolės sistema – Išmokų sumažinimas arba neskyrimas, kai nesilaikoma kompleksinio paramos susiejimo taisyklių – Atsakomybė be kaltės.#Byla C‑11/12.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. gruodžio 13 d. (
            *1
         )
      „Bendra žemės ūkio politika — Integruota administravimo ir kontrolės sistema — Išmokų sumažinimas arba neskyrimas, kai nesilaikoma kompleksinio paramos susiejimo taisyklių — Atsakomybė be kaltės“
      Byloje C-11/12
      dėl 2011 m. spalio 12 d.College van Beroep voor het bedrijfsleven (Nyderlandai) sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2012 m. sausio 4 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Maatschap L.A. en D.A.B. Langestraat en P. Langestraat-Troost

      prieš

         Staatssecretaris van Economische Zaken, Landbouw en Innovatie

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai A. Borg Barthet, E. Levits, J.-J. Kasel ir M. Safjan (pranešėjas),
      generalinė advokatė J. Kokott,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. S. Schillemans ir C. Wissels,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos B. Burggraaf ir H. Tserepa-Lacombe,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2009 m. sausio 19 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 73/2009, nustatančio bendrąsias tiesioginės paramos schemų ūkininkams pagal bendrą žemės ūkio politiką taisykles ir nustatančio tam tikras paramos schemas ūkininkams, iš dalies keičiančio Reglamentus (EB) Nr. 1290/2005, (EB) Nr. 247/2006, (EB) Nr. 378/2007 ir panaikinančio Reglamentą (EB) Nr. 1782/2003 (OL L 30, p. 16), 23 straipsnio 1 dalies išaiškinimu.

               2

               Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Maatschap L.A. en D.A.B. Langestraat en P. Langestraat-Troost (toliau – Maatschap) ir Staatssecretaris van Economische Zaken, Landbouw en Innovatie (toliau – Staatssecretaris) dėl paramos, skirtos Maatschap pagal bendrą žemės ūkio politiką, sumažinimo.

         Teisinis pagrindas

         Reglamentas (EB) Nr. 1782/2003

               3

               2003 m. rugsėjo 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1782/2003, nustatančio bendrąsias tiesioginės paramos schemų pagal bendrą žemės ūkio politiką taisykles ir nustatančio tam tikras paramos schemas ūkininkams bei iš dalies keičiančio Reglamentus (EEB) Nr. 2019/93, (EB) Nr. 1452/2001, (EB) Nr. 1453/2001, (EB) Nr. 1454/2001, (EB) Nr. 1868/94, (EB) Nr. 1251/1999, (EB) Nr. 1254/1999, (EB) Nr. 1673/2000, (EEB) Nr. 2358/71 ir (EB) Nr. 2529/2001 (OL L 270, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 40 t., p. 269), 6 straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „Jei dėl konkrečiam ūkininkui tiesiogiai priskiriamo veikimo ar neveikimo nesilaikoma teisės aktais nustatytų valdymo ar geros agrarinės ir aplinkosauginės būklės reikalavimų, bendras tiesioginių išmokų, kurios turi būti skiriamos tais kalendoriniais metais, kuriais nustatomas toks reikalavimų nesilaikymas, dydis pritaikius 10 ir 11 straipsnius sumažinamas arba panaikinamas pagal 7 straipsnyje nustatytas išsamias taisykles.“

               4

               Nuo 2008 m. balandžio 1 d. Reglamento Nr. 1782/2003, iš dalies pakeisto 2008 m. vasario 14 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 146/2008 (OL L 46, p. 1), 6 straipsnio 1 dalies formuluotė yra tokia:
               „Jei bet kuriuo metu konkrečiais kalendoriniais metais (toliau – atitinkami kalendoriniai metai) ūkininkas nesilaikė teisės aktais nustatytų valdymo ar geros agrarinės ir aplinkosauginės būklės reikalavimų, ir toks reikalavimų nesilaikymas yra tiesiogiai pagalbos paraišką atitinkamais kalendoriniais metais pateikusiam ūkininkui priskirtinų veiksmų ar neveikimo rezultatas, visa šiam ūkininkui jau numatyta išmokėti tiesioginių išmokų suma <...> sumažinama arba panaikinama pagal 7 straipsnyje nustatytas išsamias taisykles.
               Pirma pastraipa taip pat taikoma, jeigu atitinkamas reikalavimų nesilaikymas yra tiesiogiai asmeniui, kuriam buvo perleista žemės ūkio paskirties žemė arba kuris tokią žemę perleido, priskirtinų veiksmų ar neveikimo rezultatas.
               <...>
               Šioje dalyje „perleidimas“ reiškia bet kokį sandorį, dėl kurio perleidžiantis asmuo nustoja naudotis žemės ūkio paskirties žeme.“

               5

               Nuo 2009 m. sausio 1 d. Reglamentas Nr. 1782/2003 buvo pakeistas Reglamentu Nr. 73/2009.

         Reglamentas Nr. 146/2008

               6

               Reglamento Nr. 146/2008 2 ir 3 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:

                        „(2)

                        Reglamento [Nr. 1782/2003] 44 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad ūkininkai sklypais, atitinkančiais reikalavimus atitinkančius hektarus, turi būti naudojęsi ne trumpesnį kaip 10 mėnesių laikotarpį. Patirtis parodė, kad dėl šios sąlygos kyla pavojus, jog bus apribotas žemės rinkos funkcionavimas ir susidarys daug administracinio darbo ūkininkams ir susijusioms administracinėms tarnyboms. Tačiau siekiant užtikrinti, kad už tą pačią žemę paraiškos nebūtų pateiktos du kartus, turėtų būti nustatyta data, kurią ūkininkas turėjo naudotis sklypais. Būtų tikslinga, kad valstybės narės nustatytų tokią datą, kuri nebūtų vėlesnė kaip data, nustatyta pagalbos paraiškai pakeisti. Ta pati taisyklė turėtų būti taikoma valstybėms narėms, taikančioms vienkartinės išmokos už plotus schemą.

                        (3)

                        Iki vienos dienos sutrumpinus laikotarpį, kurį ūkininkas turi būti naudojęsis sklypais, atitinkančiais bendrosios išmokos schemos ir vienkartinės išmokos už plotus reikalavimus atitinkančius hektarus, turėtų būti patikslintos atsakomybės taisyklės pagal kompleksinį paramos susiejimą, visų pirma žemės perleidimo atitinkamais kalendoriniais metais atveju. Todėl reikėtų patikslinti, kad ūkininkas, kuris pateikia pagalbos paraišką, turėtų būti laikomas atsakingu kompetentingai institucijai už kompleksinio paramos susiejimo reikalavimų neįvykdymą atitinkamais kalendoriniais metais visos žemės ūkio paskirties žemės, deklaruotos pagalbos paraiškoje, atžvilgiu. Dėl to neturi būti kliūčių atitinkamam ūkininkui ir asmeniui, kuriam žemės ūkio paskirties žemė buvo perleista arba iš kurio ji buvo gauta, sudaryti susitarimų pagal privatinę teisę.“

         Reglamentas (EB) Nr. 796/2004

               7

               2004 m. balandžio 21 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 796/2004, nustatančiu išsamias kompleksinio paramos susiejimo, moduliavimo ir integruotos administravimo ir kontrolės sistemos, numatytų Reglamente Nr. 1782/2003, įgyvendinimo taisykles ir išsamias Reglamente (EB) Nr. 479/2008 numatyto kompleksinio paramos susiejimo įgyvendinimo taisykles (OL L 141, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 44 t., p. 243), iš dalies pakeistu 2008 m. gruodžio 16 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1266/2008 (OL L 338, p. 34), nustatoma išsami sankcijų taikymo, kai nesilaikoma kompleksinio paramos susiejimo taisyklių, tvarka.

               8

               Pagal šio reglamento 56 ir 57 konstatuojamąsias dalis:

                        „(56)

                        Reglamente (EB) Nr. 1782/2003 kompleksinio paramos susiejimo įpareigojimų atžvilgiu numatyta išmokų sumažinimo ir jų neskyrimo sistema, deja, siekiama kito tikslo, o konkrečiai, šia sistema siekiama skatinti ūkininkus laikytis įvairiose kompleksinės paramos susiejimo srityse jau galiojančių teisės aktų.

                        (57)

                        Išmokų sumažinimai ir neskyrimai turėtų būti nustatomi atsižvelgiant į proporcingumo principą, o reikalavimų atitikimo kriterijų atveju, turi būti atsižvelgiama į konkrečias problemas, susijusias su force majeure atvejais, taip pat ypatingas aplinkybes ir gamtines sąlygas. Kompleksinio paramos susiejimo įpareigojimų laikymosi atžvilgiu išmokos gali būti mažinamos ir neskiriamos tiktai tuomet, jei ūkininko veiksmai buvo aplaidūs arba tyčiniai. Išmokos mažinamos ar visai neskiriamos turėtų būti laipsniškai, t. y. atsižvelgiant į neatitikimo sunkumo laipsnį ir tokia laipsniško mažinimo sistema taikoma tol, kol palaipsniui prieinama iki visiško pagalbos neskyrimo tam tikram laikotarpiui pagal vieną ar kelias pagalbos schemas. Taikant šią išmokų mažinimo ir jų neskyrimo sistemą, reikalavimų atitikimo kriterijų požiūriu būtina atsižvelgti į skirtingų pagalbos schemų ypatumus.“

         Reglamentas Nr. 73/2009

               9

               Reglamento Nr. 73/2009 3 konstatuojamojoje dalyje numatyta:
               „Reglamente (EB) Nr. 1782/2003 nustatytas principas, kad ūkininkams, nesilaikantiems tam tikrų reikalavimų visuomenės, gyvūnų ir augalų sveikatos, aplinkos ir gyvūnų gerovės srityse, tiesioginė parama sumažinama arba visai neskiriama. Ši „kompleksinio paramos susiejimo“ sistema yra neatskiriama Bendrijos paramos, teikiamos tiesioginių išmokų forma, dalis, todėl reikėtų ją toliau taikyti. Tačiau remiantis įgyta patirtimi, matyti, kad nemažai kompleksinio paramos susiejimo reikalavimų nepakankamai susiję su ūkininkavimo veikla ar žemės ūkio naudmenomis arba yra labiau taikytini nacionalinėms valdžios institucijoms nei ūkininkams. Todėl reikėtų patikslinti kompleksinio paramos susiejimo taikymo sritį.“

               10

               Reglamento Nr. 73/2009 23 straipsnio „Išmokų sumažinimas arba neskyrimas, kai nesilaikoma kompleksinio paramos susiejimo taisyklių“ 1 dalis suformuluota taip:
               „Jei bet kuriuo metu atitinkamais kalendoriniais metais (toliau – „atitinkami kalendoriniai metai“) nesilaikoma teisės aktais nustatytų valdymo arba geros žemės ūkio bei aplinkosaugos būklės reikalavimų, ir reikalavimų buvo nesilaikoma dėl veiksmų arba neveikimo, kurie tiesiogiai priskiriami ūkininkui, pateikusiam paraišką paramai gauti atitinkamais kalendoriniais metais, visa tam ūkininkui skirtų ar skirtinų tiesioginių išmokų suma <...> yra sumažinama arba neskiriama, laikantis išsamių 24 straipsnyje nustatytų taisyklių.
               Pirma pastraipa taip pat taikoma tais atvejais, kai reikalavimų buvo nesilaikoma dėl veiksmų ar neveikimo, kurie tiesiogiai priskiriami asmeniui, kuris perdavė ar perėmė žemės ūkio paskirties žemę.
               Šioje dalyje „perdavimas“ – sandoris, kurį įvykdęs žemės ūkio paskirties žemės perdavėjas nustoja ja disponuoti.
               Nukrypstant nuo antros pastraipos nuo 2010 m., kai asmuo, kuriam tiesiogiai priskiriami neatlikti veiksmai, pateikė paraišką paramai gauti atitinkamais kalendoriniais metais, išmokos sumažinimas arba neskyrimas taikomas visoms tam asmeniui skirtoms ar skirtinoms tiesioginių išmokų sumoms.“

               11

               To paties reglamento 24 straipsnyje „Išsamios išmokų sumažinimo ir neskyrimo taisyklės, kai nesilaikoma kompleksinio paramos susiejimo taisyklių“ nurodyta:
               „1.   Išsamios išmokų sumažinimo ir neskyrimo, nurodyto 23 straipsnyje, taisyklės nustatomos 141 straipsnio 2 dalyje nurodyta tvarka. Tokiais atvejais atsižvelgiama į nustatyto pažeidimo sunkumą, mąstą, pastovumą bei pasikartojimą ir į šio straipsnio 2, 3 ir 4 dalyse išdėstytus kriterijus.
               2.   Aplaidumo atveju išmoka sumažinama ne daugiau kaip 5 %, o pasikartojančio pažeidimo atveju – 15 %.
               <...>
               3.   Tyčinio pažeidimo atveju išmoka iš esmės mažinama ne mažiau kaip 20 % ir net gali būti visiškai neskiriamos išmokos pagal vieną ar kelias paramos schemas vienus ar daugiau kalendorinių metų.
               <...>“

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               12

               Bendrovė L. Oosthoek en J. P. Groen (toliau – Oosthoek/Groen) išnuomojo Maatschap dirbamos žemės sklypą auginti svogūnus. Žemė buvo išnuomota su sąlyga, kad Oosthoek/Groen žemės sklypą pati suars ir patręš keliais vežimais trąšų. Buvo susitarta, kad nuoma prasidės 2009 m. sausio 1 d., tačiau faktiškai nuomininkė Maatschap minėtą žemės sklypą pradės eksploatuoti tik po to, kai jis bus suartas.

               13

                  Oosthoek/Groen iš tikrųjų patręšė aptariamą žemės sklypą, bet jo nesuarė taip, kaip reikalaujama pagal nacionalinės teisės aktus, kuriuose numatyta, kad galima naudoti tik nedidelį kiekį teršalų išskiriančias trąšas. Dėl to Oosthoek/Groen buvo skirta bauda.

               14

                  Maatschap, kuri minėtą žemės sklypą pradėjo eksploatuoti 2009 m. kovo mėn. pradžioje, pateikė paraišką tiesioginėms išmokoms 2009 metais būtent už aptariamą žemės sklypą gauti. Kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, apie Oosthoek/Groen padarytą pažeidimą ji sužinojo tik iš 2009 m. lapkričio 23 d.Staatssecretaris laiško, kuriame pranešama apie galimą tiesioginių išmokų sumažinimą dėl nacionalinės teisės aktų pažeidimo dėl to, kad trąšos nebuvo naudotos taip, kad būtų išskirtas nedidelis kiekis teršalų.

               15

               2010 m. kovo 3 d. sprendimu Staatssecretaris 20 % sumažino tiesiogines išmokas Maatschap dėl to, kad dėl minėto pažeidimo nesilaikyta teisės aktais nustatytų reikalavimų žemės ūkio srityje. 2010 m. kovo 8 d. laišku Maatschap pateikė skundą dėl šio sprendimo. 2010 m. balandžio 1 d. sprendimu Staatssecretaris pripažino šį skundą nepagrįstu. Taigi Maatschap apskundė minėtą sprendimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.

               16

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad Oosthoek/Groen laikytina asmeniu, kuris perdavė žemės ūkio žemę, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 73/2009 23 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą. Todėl Maatschap mokėtinos tiesioginės išmokos turėtų būti sumažintos arba nemokamos dėl to, kad Oosthoek/Groen nesilaikė teisės aktais nustatytų reikalavimų žemės ūkio srityje. Šis teismas mano, kad minėtos bendrovės atsakingų asmenų pareiškimai Bendrajai inspekcijos tarnybai leidžia daryti išvadą, kad bendrovė tyčia nesilaikė minėtų reikalavimų.

               17

               Kadangi nenurodyta, jog Maatschap kalta dėl Oosthoek/Groen padaryto pažeidimo, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl galimybės sumažinti tiesiogines išmokas Maatschap už tai, kad tyčia buvo nesilaikyta teisės aktais nustatytų reikalavimų žemės ūkio srityje, nors pažeidimą padarė ne Maatschap.

               18

               Jis visų pirma nurodo, kad, kaip matyti iš Reglamento Nr. 796/2004 56 ir 57 konstatuojamųjų dalių, numatyta išmokų sumažinimo ir jų neskyrimo sistema skirta skatinti ūkininkus laikytis įvairiose kompleksinės paramos susiejimo srityse jau galiojančių teisės aktų, ir kad ši sistema įtvirtinta remiantis proporcingumo principu. Taigi, viena vertus, išmokos gali būti mažinamos ir neskiriamos tiktai tuomet, jei ūkininko veiksmai buvo aplaidūs arba tyčiniai, ir, kita vertus, jos turi būti nustatomos atsižvelgiant į neatitikties sunkumo laipsnį.

               19

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, Reglamento Nr. 73/2009 23 straipsnį galima aiškinti dvejopai, t. y. kad Oosthoek/Groen kaltė turi būti tiesiogiai priskirta Maatschap, arba kad ji gali būti kaltinama tik teisės aktais nustatytų reikalavimų žemės ūkio srityje nesilaikymu.

               20

               Šiomis aplinkybėmis College van Beroep voor het bedrijfsleven nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
               „Ar Reglamento <...> Nr. 73/2009 23 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad išmokos ūkininkui, pateikusiam paraišką paramai gauti, sumažinamos arba neskiriamos taip, kaip, nustačius pažeidimą, būtų ir faktiniam pažeidėjui, perdavusiam ar perėmusiam žemės ūkio paskirties žemę, jeigu pastarasis paraišką būtų pateikęs pats? Arba ar nustatytas pažeidimas pagal šią nuostatą išimtinai priskirtinas tam, kuris pateikė paraišką paramai gauti, tačiau priimant sprendimą dėl sumažinimo ir sumažinimo apimties arba sprendimą dėl visiško neskyrimo turi būti nustatyta, koks buvo paties ūkininko aplaidžių, kaltų arba tyčinių veiksmų mastas?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               21

               Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar Reglamento Nr. 73/2009 23 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad asmens, perdavusio ar perėmusio žemės ūkio paskirties žemę, veiksmai, dėl kurių buvo nesilaikoma kompleksinio paramos susiejimo taisyklių, ir lėmę visos tiesioginių išmokų sumos sumažinimą arba jų neskyrimą, turi būti visiškai priskiriami paraišką paramai gauti pateikusiam ūkininkui.

               22

               Pirmiausia reikia priminti, kad Reglamento Nr. 73/2009 23 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje numatyta, kad jei bet kuriuo metu atitinkamais kalendoriniais metais nesilaikoma teisės aktais nustatytų valdymo arba geros žemės ūkio ir aplinkosaugos būklės reikalavimų, ūkininkui, pateikusiam paraišką paramai gauti atitinkamais kalendoriniais metais, visa skirtų ar skirtinų tiesioginių išmokų suma sumažinama arba neskiriama.

               23

               Pagal minėto reglamento 23 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą visa tiesioginių išmokų suma taip pat sumažinama tais atvejais, kai reikalavimų nesilaikyta dėl veiksmų ar neveikimo, kurie tiesiogiai priskiriami asmeniui, perdavusiam ar perėmusiam žemės ūkio paskirties žemę.

               24

               Šios nuostatos formuluotė yra aiški, kai kalbama apie priskyrimą ūkininkui, pateikusiam paraišką paramai gauti tais atvejais, kai kompleksinio paramos susiejimo taisyklių nesilaikė asmuo, kuris perdavė ar perėmė žemės ūkio paskirties žemę. Tačiau Reglamente Nr. 73/2009 nepatikslinama, ar tyčios, priskirtinos asmeniui, kuris perdavė ar perėmė žemės ūkio paskirties žemę, konstatavimo pasekmės turi būti priskiriamos šiam ūkininkui.

               25

               Šiuo atžvilgiu Reglamente Nr. 796/2004 paaiškinama, kad ūkininko aplaidumo atveju išmokos gali būti mažinamos nuo 1 % iki 15 % procentų. Tačiau tyčinių ūkininko veiksmų atveju išmokos gali būti mažinamos nuo 20 % iki 100 %.

               26

               Tokiomis aplinkybėmis reikia pabrėžti, kad vien Reglamento Nr. 73/2009 23 straipsnio 1 dalies formuluotė neleidžia atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo užduotą klausimą.

               27

               Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos formuluotę, bet ir į kontekstą bei teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus (2011 m. liepos 21 d. Sprendimo Beneo-Orafti, C-150/10, Rink. p. I-6843, 41 punktas ir nurodyta teismo praktika).

               28

               Taigi, pirma, reikia priminti, kad Reglamento Nr. 1782/2003 44 straipsnio 3 dalyje įtvirtinta „dešimties mėnesių taisyklė“, pagal kurią ūkininkai sklypais, atitinkančiais reikalavimus atitinkančius hektarus, turi būti naudojęsi ne trumpesnį kaip 10 mėnesių laikotarpį, kad galėtų pateikti paraišką paramai gauti, Reglamentu Nr. 146/2008 buvo supaprastinta laikotarpį sumažinus iki vienos dienos. Taigi tam, kad ūkininkui tiesioginės išmokos būtų mokamos už tuos metus, kuriais buvo pateikta paraiška paramai gauti, pakanka, kad ūkininkas žemės sklypu būtų naudojęsis referencinę datą.

               29

               Taigi, kaip matyti iš Reglamento Nr. 146/2008 2 konstatuojamosios dalies, šiuo reikalavimų supaprastinimu buvo siekiama sumažinti administracinį darbą ūkininkams ir susijusioms administracinėms tarnyboms.

               30

               Iš to matyti, kad konkretus žemės sklypas gali būti lengvai kelis kartus perduodamas tais pačiais kalendoriniais metais, o tai gali padidinti tikimybę, kad žemę dirbo ne paraišką paramai gauti pateikęs ūkininkas.

               31

               Antra, „dešimties mėnesių taisyklės“ atsisakymas lėmė tai, kad Reglamentu Nr. 146/2008 buvo pakeista Reglamento Nr. 1782/2003 6 straipsnio 1 dalis, nes ši nuostata buvo perkelta į Reglamento Nr. 73/2009 23 straipsnio 1 dalį, kurioje kalbama apie ūkininko atsakomybę tais atvejais, kai nesilaikoma kompleksinio paramos susiejimo taisyklių, papildant, kad ūkininkas, pateikęs paraišką paramai gauti už žemės sklypą, išlieka už jį atsakingas, jei šis žemės sklypas perduodamas, visus metus, už kuriuos paraiška paramai gauti buvo pateikta.

               32

               Taigi reikia konstatuoti, kad Reglamento Nr. 73/2009 23 straipsnio 1 dalyje neišskiriami atvejai, kai kompleksinio paramos susiejimo taisyklių nesilaikoma, pirma, dėl aplaidumo ir, antra, asmens, kuris perdavė ar perėmė žemės ūkio paskirties žemę, tyčinių veiksmų. Taigi negalima atmesti, kad ūkininkui, kuris pateikė paraišką paramai gauti, bus priskirtos asmens, kuris perdavė ar perėmė žemės ūkio paskirties žemę, veiksmų pasekmės.

               33

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, Reglamento Nr. 73/2009 23 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama atsižvelgiant į minėtų teisės aktų evoliuciją.

               34

               Iš Reglamento Nr. 146/2008 2 konstatuojamosios dalies matyti, kad dėl sąlygų tiesioginėms išmokoms gauti supaprastinimo ūkininkai gali lengviau pasinaudoti parama žemės ūkiui. Be to, Reglamento Nr. 73/2009 3 konstatuojamojoje dalyje paaiškinama, kad parama skiriama su sąlyga, kad jos gavėjas laikosi kompleksinio paramos susiejimo taisyklių.

               35

               Todėl sankcija, taikoma minėtų taisyklių nesilaikymo atveju, yra konkreti administracinė priemonė, kuri yra paramos žemės ūkiui schemos dalis ir kuria siekiama skatinti laikytis šių taisyklių.

               36

               Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas jau kelis kartus yra pažymėjęs, kad pažeistos nuostatos skirtos vien ūkio subjektams, kurie laisva valia nusprendė pasinaudoti paramos schema žemės ūkio sektoriuje (žr. 1987 m. lapkričio 18 d. Sprendimo Maizena ir kt., 137/85, Rink. p. 4587, 13 punktą; 1992 m. spalio 27 d. Sprendimo Vokietija prieš Komisiją, C-240/90, Rink. p. I-5383, 26 punktą; 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo Käserei Champignon Hofmeister, C-210/00, Rink. p. I-6453, 41 punktą ir 2012 m. birželio 5 d. Sprendimo Bonda, C-489/10, 30 punktą).

               37

               Iš to išplaukia, kad paramą gaunančiam ūkininkui, net jeigu iš tikrųjų žemės plotu, už kurį paprašė tiesioginių išmokų, jis nesinaudojo visus kalendorinius metus, tenka rizika, kad jam bus priskirti veiksmai, dėl kurių nesilaikyta kompleksinio paramos už šį žemės plotą susiejimo taisyklių ir kuriuos asmuo, perdavęs ar perėmęs žemės ūkio paskirties žemę, padarė dėl aplaidumo arba tyčia, ir dėl kurių visa tiesioginių išmokų suma gali būti sumažinta arba išmokos gali būti neskiriamos. Taigi šis ūkininkas gali būti laikomas atsakingu už asmens, perdavusio ar perėmusio aptariamą žemės ūkio paskirties žemę, padarytus pažeidimus ir tyčinių veiksmų pasekmes.

               38

               Tačiau Reglamento Nr. 796/2004 57 konstatuojamojoje dalyje nurodoma, kad visos išmokų sumos sumažinimai ir neskyrimai turėtų būti nustatomi atsižvelgiant į proporcingumo principą. Taigi reikia patikrinti, ar šio sprendimo ankstesniame punkte pasiūlytas sprendimas atitinka šį principą.

               39

               Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad proporcingumo principas yra vienas iš bendrųjų Sąjungos teisės principų ir pagal jį reikalaujama, kad Sąjungos teisės nuostata įtvirtintos priemonės būtų tinkamos atitinkamais teisės aktais siekiamiems teisėtiems tikslams įgyvendinti ir neviršytų to, kas būtina jiems pasiekti (žr. 2012 m. liepos 12 d. Sprendimo Association Kokopelli, C-59/11, 38 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

               40

               Iš šio sprendimo 34–37 punktų išplaukia, kad ūkininko, pateikusio paraišką paramai gauti, atsakomybė už tai, kad nesilaikyta kompleksinio paramos susiejimo taisyklių dėl asmens, perdavusio ar perėmusio žemės ūkio paskirties žemę, aplaidumo arba tyčinių veiksmų, leidžia įgyvendinti tikslą, kuriuo grindžiama visos tiesioginių išmokų sumos sumažinimo arba išmokų neskyrimo tvarka, nurodytą Reglamento Nr. 73/2009 3 konstatuojamojoje dalyje, t. y. į bendro rinkos organizavimo formas įtraukti pagrindinius aplinkos, maisto saugos, gyvūnų sveikatos ir gerovės, geros agrarinės ir aplinkosauginės būklės standartus.

               41

               Dėl klausimo, ar tokia ūkininko, kuris pateikė paraišką paramai gauti, atsakomybė viršija tai, kas būtina minėtam tikslui pasiekti, reikia nurodyti, kad paramą gaunantis ūkininkas yra vienintelis administracijos atžvilgiu atsakingas asmuo. Tačiau, kaip teisingai nurodė Nyderlandų vyriausybė ir Europos Komisija, niekas netrukdo žemės ūkio paskirties žemės perdavimo sutarties šalims susitarti dėl konkretesnių, su tokios sutarties finansine rizika, įskaitant galimą žemės ūkio išmokų sumažinimo arba neskyrimo riziką, susijusių nuostatų. Be to, negalima atmesti, kad, net ir nesant tokios nuostatos, paraišką paramai gauti pateikusio ūkininko interesai gali būti apsaugoti pasinaudojant civilinės teisės priemonėmis.

               42

               Todėl asmens, perdavusio ar perėmusio žemės ūkio paskirties žemę, padaryto pažeidimo visiškas priskyrimas ūkininkui, pateikusiam paraišką paramai gauti už žemės sklypą, dėl kurio buvo konstatuota, kad nesilaikyta kompleksinio paramos susiejimo taisyklių, neviršija to, kas būtina nurodytam tikslui pasiekti.

               43

               Be kita ko, reikia pastebėti, kad sankcijos netaikomos, jeigu ūkininkas, kuris padarė pažeidimą, arba ūkininkas, kuris naudojosi aptariamu žemės sklypu referencinę datą, nepateikia paraiškos paramai gauti. Iš tikrųjų visos tiesioginių išmokų sumos sumažinimo arba išmokų neskyrimo tvarka yra administracinė priemonė, susijusi su parama tiesioginių išmokų forma.

               44

               Todėl į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 73/2009 23 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad asmens, perdavusio ar perėmusio žemės ūkio paskirties žemę, veiksmai, dėl kurių nesilaikyta kompleksinio paramos susiejimo taisyklių ir kurie lėmė visos tiesioginių išmokų sumos sumažinimą arba jų neskyrimą, turi būti visiškai priskiriami paraišką paramai gauti pateikusiam ūkininkui.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               45

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

                     2009 m. sausio 19 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 73/2009, nustatančio bendrąsias tiesioginės paramos schemų ūkininkams pagal bendrą žemės ūkio politiką taisykles ir nustatančio tam tikras paramos schemas ūkininkams, iš dalies keičiančio Reglamentus (EB) Nr. 1290/2005, (EB) Nr. 247/2006, (EB) Nr. 378/2007 ir panaikinančio Reglamentą (EB) Nr. 1782/2003, 23 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad asmens, perdavusio ar perėmusio žemės ūkio paskirties žemę, veiksmai, dėl kurių nesilaikyta kompleksinio paramos susiejimo taisyklių, ir kurie lėmė visos tiesioginių išmokų sumos sumažinimą arba jų neskyrimą, turi būti visiškai priskiriami paraišką paramai gauti pateikusiam ūkininkui.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: olandų.


1998 m. kovo 19 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Georges Tzoanos prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Ieškinys dėl panaikinimo. # Byla T-74/96.


title: 2011 m. gruodžio 21 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Prancūzijos Respublika prieš People's Mojahedin Organization of Iran.#Apeliacinis skundas - Bendra užsienio ir saugumo politika - Ribojamosios priemonės, taikomos tam tikriems asmenims ir subjektams siekiant kovoti su terorizmu - Bendroji pozicija 2001/931/BUSP - Reglamentas (EB) Nr. 2580/2001 - Lėšų įšaldymas, taikomas į Europos Sąjungos Tarybos nustatytą, peržiūrėtą ir iš dalies pakeistą sąrašą įtrauktai grupei - Teisė į gynybą.#Byla C-27/09 P.

text:
      Byla C‑27/09 P
      Prancūzijos Respublika
      prieš
      People's Mojahedin Organization of Iran
      „Apeliacinis skundas – Bendra užsienio ir saugumo politika – Ribojamosios priemonės, taikomos tam tikriems asmenims ir subjektams siekiant kovoti su terorizmu – Bendroji pozicija 2001/931/BUSP – Reglamentas (EB) Nr. 2580/2001 – Lėšų įšaldymas, taikomas į Europos Sąjungos Tarybos nustatytą, peržiūrėtą ir iš dalies pakeistą sąrašą įtrauktai grupei – Teisė į gynybą“
      Sprendimo santrauka
      Sąjungos teisė – Principai – Teisė į gynybą – Sprendimas įšaldyti lėšas, priimtas dėl tam tikrų teroristine veikla įtariamų
            asmenų ir subjektų – Tarybos pareigos – Kaltę patvirtinančių įrodymų pateikimas suinteresuotajam asmeniui ir teisė būti išklausytam
            – Apimtis – Nesilaikymas – Teisės į gynybą pažeidimas
      (ESS 6 straipsnio 1 dalis; Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnio 2 dalies a punktas; Tarybos reglamento
            Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalis; Tarybos sprendimas 2008/583)
      Priimdama pradinį sprendimą įšaldyti lėšas Taryba neprivalo atitinkamam asmeniui ar subjektui iš anksto pranešti apie motyvus,
         kuriais ši institucija ketina pagrįsti šio asmens pavardės ar subjekto pavadinimo įtraukimą į Reglamento Nr. 2580/2001 dėl
         specialių ribojančių priemonių, taikomų tam tikriems asmenims ir subjektams siekiant kovoti su terorizmu, 2 straipsnio 3 dalyje
         numatytą sąrašą. Iš tiesų dėl paties tokios priemonės pobūdžio, kad ji neprarastų savo veiksmingumo, būtina turėti galimybę
         tokią priemonę priimti netikėtai ir nedelsiant taikyti. Tokiu atveju institucijai iš esmės užtenka pranešti atitinkamam asmeniui
         ar subjektui motyvus ir leisti jiems pasinaudoti teise būti išklausytiems priimant sprendimą arba iškart po to, kai sprendimas
         buvo priimtas.

      Tačiau priimant vėlesnį sprendimą įšaldyti lėšas, kuriuo Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje numatytame sąraše
         jau esantys asmens pavardė ar subjekto pavadinimas jame paliekami, toks netikėtumas nebūtinas siekiant užtikrinti priemonės
         veiksmingumą, todėl prieš priimant tokį sprendimą iš esmės turi būti pateikti kaltę patvirtinantys įrodymai ir suteikta galimybė
         atitinkamam asmeniui ar subjektui būti išklausytiems.

      Šiuo atžvilgiu apsauga, kurią užtikrina reikalavimas pateikti kaltę patvirtinančius įrodymus ir teisė pateikti pastabas prieš
         priimant sprendimą taikyti ribojamąsias priemones, yra pagrindinis ir esminis teisės į gynybą elementas, juo labiau kad tokios
         priemonės daro svarbią įtaką asmenų ir grupių, kurių atžvilgiu jos priimtos, teisėms ir laisvėms. Iš tiesų taisykle, kad asmeniui,
         kurio nenaudai priimtas sprendimas, turi būti suteikta galimybė pateikti pastabas prieš jį priimant, siekiama užtikrinti,
         kad atitinkama valdžios institucija galėtų atsižvelgti į visas svarbias aplinkybes. Siekiant užtikrinti veiksmingą tokio asmens
         apsaugą, ji, be kita ko, skirta tam, kad jis galėtų ištaisyti klaidą ar pateikti su savo individualia situacija susijusių
         įrodymų, kurie būtų palankūs sprendimui priimti ar nepriimti, arba nulemtų jo turinį.

      Ši pagrindinė teisė į teisės į gynybą užtikrinimą vykstant procedūrai, per kurią patvirtinama ribojamoji priemonė, be kita
         ko, aiškiai įtvirtinta Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos, kuriai ESS 6 straipsnio 1 dalyje pripažinta tokia pati
         teisinė galia kaip ir Sutartims, 41 straipsnio 2 dalies a punkte. Nors buvo leista padaryti šios pagrindinės teisės išimtį
         dėl pradinių sprendimų įšaldyti lėšas, ji buvo pateisinta būtinybe užtikrinti įšaldymo priemonių veiksmingumą ir galiausiai
         viršesniais su saugumu ar Sąjungos ir jos valstybių narių užsienio santykiais susijusiais motyvais.

      (žr. 61, 62, 64–67 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. gruodžio 21 d.(*)

      „Apeliacinis skundas – Bendra užsienio ir saugumo politika – Ribojamosios priemonės, taikomos tam tikriems asmenims ir subjektams siekiant kovoti su terorizmu – Bendroji pozicija 2001/931/BUSP – Reglamentas (EB) Nr. 2580/2001 – Lėšų įšaldymas, taikomas į Europos Sąjungos Tarybos nustatytą, peržiūrėtą ir iš dalies pakeistą sąrašą įtrauktai grupei – Teisė į gynybą“
      Byloje C‑27/09 P
      dėl 2009 m. sausio 19 d. pagal Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo
      Prancūzijos Respublika, atstovaujama E. Belliard, G. de Bergues ir A. Adam,

      apeliantė,
      dalyvaujant kitoms proceso šalims:
      People’s Mojahedin Organization of Iran, įsteigtai Auvers-sur-Oise (Prancūzija), atstovaujamai advokato J.‑P. Spitzer, QC D. Vaughan ir baristerės M.‑E. Demetriou,

      ieškovei pirmojoje instancijoje,
      Europos Sąjungos Tarybai,

      atsakovei pirmojoje instancijoje,
      Europos Komisijai, atstovaujamai S. Boelaert ir P. Aalto, nurodžiusiai adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      įstojusiai į bylą šaliai pirmojoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues (pranešėjas), K. Lenaerts ir J.‑C. Bonichot,
         teisėjai E. Juhász, G. Arestis, A. Borg Barthet, M. Ilešič, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Arabadjiev ir C. Toader,

      generalinė advokatė E. Sharpston,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. rugsėjo 8 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2011 m. liepos 14 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Apeliaciniu skundu Prancūzijos Respublika prašo panaikinti 2008 m. gruodžio 4 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo
         sprendimą People’s Mojahedin Organization of Iran prieš Tarybą (T‑284/08, Rink. p. II‑3487, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo patenkintas People’s Mojahedin Organization of Iran (toliau – PMOI) ieškinys dėl 2008 m. liepos 15 d. Tarybos sprendimo 2008/583/EB, įgyvendinančio Reglamento (EB) Nr. 2580/2007
         dėl specialių ribojančių [ribojamųjų] priemonių, taikomų tam tikriems asmenims ir subjektams siekiant kovoti su terorizmu,
         2 straipsnio 3 dalį ir panaikinančio Sprendimą 2007/868/EB (OL L 188, p. 21, toliau – ginčijamas sprendimas), panaikinimo,
         kiek jis susijęs su PMOI.

       Teisinis pagrindas
       Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos rezoliucija 1373 (2001)
      2        Jungtinių Tautų Saugumo Taryba (toliau – Saugumo Taryba) 2001 m. rugsėjo 28 d. priėmė Rezoliuciją 1373 (2001), nustatančią
         plataus diapazono kovos su terorizmu, ypač kovos su terorizmo finansavimu, strategijas. Šios rezoliucijos 1 dalies c punkte
         numatyta, kad visos valstybės nedelsdamos įšaldo asmenų, kurie įvykdo ar kėsinasi įvykdyti teroro aktus arba dalyvauja tokiuose
         aktuose ar padeda juos įvykdyti, šiems asmenims priklausančių arba jų kontroliuojamų subjektų ir asmenų bei subjektų, kurie
         veikia tokių asmenų ir subjektų vardu arba jų nurodymu, lėšas ir kitą finansinį turtą arba ekonominius išteklius.

      3        Šioje rezoliucijoje nenumatytas asmenų, kuriems reikia taikyti šias ribojamąsias priemones, sąrašas.

       Bendroji pozicija 2001/931/BUSP
      4        Manydama, kad siekiant įgyvendinti Rezoliuciją 1373 (2001) Europos bendrijai buvo būtina imtis veiksmų, 2001 m. gruodžio 27 d.
         Europos Sąjungos Taryba priėmė Bendrąją poziciją 2001/931/BUSP dėl konkrečių priemonių taikymo kovojant su terorizmu (OL L 344,
         p. 93; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 18 sk., 1 t., p. 217).

      5        Šios bendrosios pozicijos 1 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Ši bendroji pozicija pagal tolesnių straipsnių nuostatas taikoma priede išvardytiems su teroro aktais susijusiems asmenims,
         grupėms ir organizacijoms.“

      6        Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 2 ir 3 dalyse apibrėžti „su teroro aktais susiję asmenys, grupės ir organizacijos“
         ir „teroro aktai“.

      7        Šios bendrosios pozicijos 1 straipsnio 4 ir 6 dalyse nustatyta:

      „4.      Priede pateiktas sąrašas yra sudaromas remiantis tikslia informacija ar atitinkamos bylos medžiaga, kurios rodo, kad kompetentinga
         institucija dėl atitinkamų asmenų, grupių ir organizacijų yra priėmusi sprendimą, nepaisant to, ar jis susijęs su pavedimu,
         remiantis rimtais ir patikimais įrodymais ar įkalčiais, pradėti tyrimus ar baudžiamąjį persekiojimą dėl teroristinio akto,
         pasikėsinimo padaryti, dalyvauti ar padėti darant tokią veiką, ar su tokių veiksmų pasmerkimu [nuteisimu už tokius veiksmus].
         Į tą sąrašą gali būti įtraukiami asmenys, grupės ir organizacijos, kuriuos Jungtinių Tautų Saugumo Taryba yra nustačiusi kaip
         susijusius su terorizmu ir kuriems yra nusprendusi taikyti sankcijas.

      Šioje straipsnio dalyje „kompetentinga institucija“ – tai teisminė institucija arba, jei teisminės institucijos neturi kompetencijos
         toje srityje, kuriai taikoma ši straipsnio dalis, lygiavertę kompetenciją šioje srityje turinti institucija.

      <...>
      6.      Priede pateiktas asmenų ir organizacijų sąrašas yra reguliariai ir bent kartą kas šeši mėnesiai atnaujinamas siekiant užtikrinti,
         kad yra pagrindo palikti juos sąraše.“

      8        PMOI įtraukta į Bendrosios pozicijos 2001/931 priede esantį sąrašą 2002 m. gegužės 2 d. Tarybos bendrąja pozicija 2002/340/BUSP,
         įgyvendinančia Bendrąją poziciją 2001/931 (OL L 116, p. 75).

      9        PMOI palikta Bendrosios pozicijos 2001/931 priede esančiame sąraše pagal šios bendrosios pozicijos 1 straipsnio 6 dalį Tarybos
         vėliau priimtais sprendimais.

       Reglamentas (EB) Nr. 2580/2001
      10      2001 m. gruodžio 27 d. Taryba priėmė Reglamentą (EB) Nr. 2580/2001 dėl specialių ribojančių priemonių, taikomų tam tikriems
         asmenims ir subjektams siekiant kovoti su terorizmu (OL L 344, p. 70; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 18 sk., 1 t.,
         p. 207).

      11      Reglamento Nr. 2580/2001 5 konstatuojamojoje dalyje skelbiama:

      „Bendrijai reikia imtis veiksmų siekiant įgyvendinti [bendrosios užsienio ir saugumo politikos] aspektus, nustatytus Bendrojoje
         pozicijoje 2001/931/BUSP.“

      12      Pagal šio reglamento 2 straipsnį:

      „1.      Išskyrus atvejus, kai leidžiama pagal 5 ir 6 straipsnius:
      a)      visos lėšos, kitas finansinis turtas ir ekonominiai ištekliai, priklausantys į šio straipsnio 3 dalyje nurodytą sąrašą įtrauktam
         fiziniam ar juridiniam asmeniui, grupei ar susivienijimui, arba jų valdomi ar disponuojami, yra įšaldomi;

      b)      į šio straipsnio 3 dalyje nurodytą sąrašą įtrauktam fiziniam ar juridiniam asmeniui, grupei ar susivienijimui neleidžiama
         nei tiesiogiai, nei netiesiogiai naudotis arba savo naudai disponuoti jokiomis lėšomis, kitu finansiniu turtu ir ekonominiais
         ištekliais.

      2.      Išskyrus atvejus, kai leidžiama pagal 5 ir 6 straipsnius, į šio straipsnio 3 dalyje nurodytą sąrašą įtrauktam fiziniam ar
         juridiniam asmeniui, grupei ar susivienijimui arba jų naudai draudžiama teikti finansines paslaugas.

      3.      Taryba, veikdama vienbalsiai, nustato, peržiūri ir keičia asmenų, grupių ir susivienijimų, kuriems taikomas šis reglamentas,
         sąrašą vadovaudamasi Bendrosios pozicijos 2001/931/BUSP 1 straipsnio 4, 5 ir 6 dalyse išdėstytomis nuostatomis; <...>.“

      13      PMOI įtraukta į Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje numatytą sąrašą 2002 m. gegužės 2 d. Tarybos sprendimu 2002/334/EB,
         įgyvendinančiu Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalį ir panaikinančiu Sprendimą 2001/927/EB (OL L 116, p. 33).

      14      PMOI palikta minėtame sąraše vėlesniais pagal Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalį Tarybos priimtais sprendimais,
         tarp kurių yra ir ginčijamas sprendimas.

      15      PMOI išbraukta iš to paties sąrašo 2009 m. sausio 26 d. Tarybos sprendimu 2009/62/EB, įgyvendinančiu Reglamento Nr. 2580/2001
         2 straipsnio 3 dalį ir panaikinančiu Sprendimą 2008/583/EB (OL L 23, p. 25).

      16      Pagal Sprendimo 2009/62 5 konstatuojamąją dalį:

      „Remiantis [skundžiamu] sprendimu, viena grupė nebuvo įtraukta į asmenų, grupių ir subjektų, kuriems taikomas Reglamentas
         (EB) Nr. 2580/2001, sąrašą.“

      17      Neginčijama, kad šioje nuostatoje minima grupė yra PMOI.

       Ginčo aplinkybės
      18      Skundžiamo sprendimo 1 punkte nurodyta, kad pirminės šio ginčo aplinkybės išdėstytos 2006 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendime Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran prieš Tarybą (T‑228/02, Rink. p. II‑4665, 1–26 punktai) ir 2008 m. spalio 23 d. Sprendime People’s Mojahedin Organization of Iran prieš Tarybą (T‑256/07, Rink. p. II‑3019, 1–37 punktai).

      19      Minėto Sprendimo Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran prieš Tarybą 1, 2, 12 ir 16 punktuose teigiama:

      „1      Iš bylos medžiagos matyti, kad ieškovė (PMOI) buvo įsteigta 1965 m., siekiant pakeisti Irano šacho, o vėliau mulų režimus
         demokratiniu režimu. 1981 m. ji dalyvavo steigiant Nacionalinę Irano pasipriešinimo tarybą (NIPT), organizaciją, apibūdinančią
         save kaip Irano „pasipriešinimo parlamentą tremtyje“. Šioje byloje nagrinėjamų faktų metu ji buvo sudaryta iš penkių atskirų
         organizacijų bei nepriklausomo skyriaus – Irane veikiančio ginkluoto sparno. Tačiau (PMOI) tvirtina, kad ji pati ir visi jos
         nariai aiškiai atsisakė bet kokių karinių veiksmų nuo 2001 m. birželio mėn. ir šiuo metu neturi ginkluotos struktūros.

      2      2001 m. kovo 28 d. Nutartimi Jungtinės Karalystės vidaus reikalų ministras (Secretary of State for the Home Department, toliau – Home Secretary) įtraukė (PMOI) į 2002 m. Įstatymu dėl terorizmo (Terrorism Act 2000) uždraustų organizacijų sąrašą. (PMOI) dėl šios nutarties tuo pačiu metu padavė du skundus: vieną apeliacinį skundą Apeliacinei
         komisijai dėl uždraustų organizacijų (Proscribed Organisations Appeal Commission, toliau – POAC), kitą skundą dėl peržiūros (judicial review) – High Court of Justice (England and Wales) Queen’s Bench Division (Administrative Court) [Anglijos ir Velso Aukštasis Teisingumo Teismas, Karalienės suolo skyrius (Administracinis teismas) <...>].

      <...>
      12      2002 m. balandžio 17 d. Sprendimu [minėtas teismas] atmetė (PMOI) pateiktą skundą dėl 2001 m. kovo 28 d. Home Secretary nutarties <...> peržiūros, iš esmės manydamas, kad POAC turėjo kompetenciją išklausyti (PMOI) argumentus, įskaitant susijusius
         su teisės būti išklausytai pažeidimu.

      <...>
      16      2002 m. lapkričio 15 d. Sprendimu POAC atmetė (PMOI) pareikštą apeliacinį skundą dėl 2001 m. kovo 28 d. Home Secretary nutarties <...>, manydama, kad nėra reikalavimo iš anksto išklausyti (PMOI), nes toks išklausymas šiuo metu nereikalingas
         arba nepageidaujamas pagal teisės aktus, skirtus kovai su teroristinėmis organizacijomis. Pagal šį sprendimą Terrorism Act 2000 nustatyta teisinė tvarka numato patikimą galimybę, kad (PMOI) nuomonė būtų išklausyta POAC.“

      20      Vėliau susiklosčiusios ginčo aplinkybės aprašytos skundžiamo sprendimo 2–10 punktuose:

      2      2008 m. gegužės 7 d. Sprendimu Court of Appeal (England & Wales) (Apeliacinis teismas (Anglija ir Velsas), toliau – Court of Appeal) atmetė [Home Secretary] prašymą leisti šiam teismui pateikti apeliacinį skundą, susijusį su 2007 m. lapkričio 30 d. [POAC] sprendimu, kuriuo šis
         teismas patenkino apeliacinį skundą dėl 2006 m. rugsėjo 1 d. Home Secretary sprendimo atsisakyti panaikinti (PMOI), kaip su terorizmu susijusios organizacijos, uždraudimą, ir nurodė minėtam Home Seretary pateikti Jungtinės Karalystės Parlamentui nutarimo (Order), kuriuo ieškovė išbraukiama iš pagal Terrorism Act 2000 <...> uždraustų organizacijų sąrašo, projektą.

      3      Šiuo sprendimu POAC konkrečiai pripažino 2006 m. rugsėjo 1 d. Home Secretary sprendime atsisakyti panaikinti (PMOI) uždraudimą padarytą išvadą, kad tuo metu ji tebebuvo „su terorizmu susijusi“ (concerned in terrorism) organizacija Terrorism Act 2000 vartojama prasme, „iškreipta“ (perverse). <...>

      <...>
      5      Minėtame sprendime Court of Appeal patvirtino POAC išvadą. Be to, jis nurodė, kad Home Secretary pateikta slapta informacija patvirtino jo išvadą, jog ji negalėjo pagrįstai konstatuoti, kad PMOI ketina ateityje vėl užsiimti
         terorizmu.

      6      Todėl 2008 m. birželio 23 d. Nutartimi, kuri įsigaliojo birželio 24 d., Home Secretary išbraukė PMOI iš Terrorism Act 2000 uždraustų organizacijų sąrašo. Šį faktą patvirtino abeji Jungtinės Karalystės Parlamento rūmai.

      7      [Ginčijamu sprendimu] Taryba vis dėlto paliko (PMOI) pavadinimą kartu su kitų subjektų pavadinimais [Reglamento Nr. 2580/2001]
         <...> priede pateikiamame sąraše.

      8      Ginčijamo sprendimo konstatuojamosios dalies 5 punkte, kuris akivaizdžiai taikytinas PMOI , nurodoma:
      „Vienos grupės atveju taryba atsižvelgė į faktą, kad kompetentingos institucijos sprendimas, kurio pagrindu grupė buvo įtraukta
         į sąrašą, negalioja nuo 2008 m. birželio 24 dienos. Tačiau Tarybos dėmesiui buvo pateikta naujos informacijos dėl tos grupės.
         Taryba mano, kad turint tokią informaciją reikia grupę įtraukti į sąrašą.“

      9      Apie ginčijamą sprendimą (PMOI) pranešta kartu su 2008 m. liepos 15 d. Tarybos raštu <...>. Šiame rašte Taryba būtent nurodė:
      „Taryba vėl nusprendė įtraukti (PMOI) į <...> sąrašą. Taryba atsižvelgė į tai, kad kompetentingos valdžios institucijos sprendimas,
         buvęs pagrindu įtraukti PMOI į sąrašą, nebegalioja nuo birželio 24 dienos. Vis dėlto Taryba gavo naujos informacijos, susijusios
         su šiuo įtraukimu. Atsižvelgusi į šią informaciją, ji nusprendė, kad (PMOI) turi likti įtraukta į minėtą sąrašą. Todėl Taryba
         atitinkamai pakeitė motyvų pranešimą.“

      10      Prie rašto-pranešimo pridėtame motyvų pranešime <...> Taryba nurodė:
      „PMOI yra 1965 m. įsteigta grupė, kurios pirminis tikslas buvo pakeisti imperinį režimą. Todėl jos nariai dalyvavo susidorojant
         su keliais tūkstančiais senojo režimo „agentų“ ir buvo atsakingi už įkaitų JAV ambasadoje Teherane paėmimą. Nors iš pradžių
         ji buvo laikoma viena radikaliausių islamo revoliucijos veikėjų, ją uždraudus, PMOI pradėjo veikti pogrindyje ir organizavo
         daug akcijų prieš tuo metu Teherane veikusį režimą. Organizacija organizavo teroristinius išpuolius <...>. Be to, pradėti
         įvairiose Europos Sąjungos valstybėse narėse įsikūrusių šios organizacijos narių baudžiamieji persekiojimai už nusikalstamas
         veikas, kuriomis siekiama finansuoti jų veiklą. Šie veiksmai patenka į Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 3 dalies
         a, c, d, f, g, h ir i punktus ir buvo atlikti siekiant jos 1 straipsnio 3 dalies i ir iii punktuose numatytų tikslų.

      (PMOI) taikytina Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalis.
      2001 m. balandžio mėnesį Paryžiaus apygardos teismo prokuratūros kovos su terorizmu skyrius (parquet antiterroriste du tribunal de grande instance de Paris) pradėjo ikiteisminį tyrimą dėl nusikalstamo susivienijimo, siekiančio rengti teroristinius veiksmus, Prancūzijos teisėje
         apibrėžto 1996 m. liepos 22 d. Įstatyme Nr. 96/647, organizatorių. Per šį ikiteisminį tyrimą atlikti veiksmai baigėsi tariamų
         (PMOI) narių, įtariamų kaip vykdytojai ar bendrininkai, atlikę [kurie atliko] seriją pažeidimų, susijusių su bendrąja įmone,
         kurios tikslas – grasinimais ar teroru rimtai pažeisti viešąją tvarką, išaiškinimu. Kartu su šiuo kaltinimu buvo tiriamas
         ir kaltinimas „teroristinės grupės finansavimu“, pagal Prancūzijos teisę apibrėžtas 2001 m. lapkričio 15 d. Įstatyme Nr. 2001/1062
         dėl kasdienio saugumo.

      2007 m. kovo 19 d. ir 2007 m. lapkričio 13 d. Paryžiaus prokuratūros kovos su terorizmu skyrius pateikė papildomus kaltinimus
         įtariamiems (PMOI) nariams. Šie tyrimai buvo pagrįsti būtinybe išnagrinėti po tyrimų 2001–2007 m. gautus naujus duomenis.
         Pateikti kaltinimai „sukčiavimu prieš ypač pažeidžiamus asmenis ir dėl organizuotos grupės gautų įplaukų plovimo“, susijusio
         su teroristine įmone, kaip pagal Prancūzijos teisę apibrėžta 2003 m. rugpjūčio 2 d. Įstatymu Nr. 2003/76.

      Todėl kompetentinga institucija pagal Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalį priėmė sprendimą dėl (PMOI).
      Taryba pažymi, kad šie baudžiamieji tyrimai tebevyksta ir 2007 m. buvo išplėsti siekiant kovoti su teroristinių grupių atliekamomis
         finansavimo operacijomis. Taryba konstatuoja, kad pagrindai įtraukti (PMOI) į asmenų ir subjektų, kuriems taikomos Reglamento
         Nr. 2580/2001 2 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatytos priemonės, sąrašą tebegalioja.

      Atsižvelgusi į šią informaciją, Taryba nusprendė, kad (PMOI) tebeturi būti taikomos priemonės, numatytos Reglamento Nr. 2580/2001
         2 straipsnio 1 ir 2 dalyse.“

       Ieškinys Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
      21      2008 m. liepos 21 d. Pirmosios instancijos teismo (dabar – Bendrasis teismas) kanceliarijai pateiktu pareiškimu PMOI pareiškė
         ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo ir Teismo prašė:

      –        panaikinti su ja susijusią ginčijamo sprendimo dalį ir
      –        priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
      22      Prancūzijos Respublikai ir Europos Komisijai buvo leista įstoti į šią bylą Pirmosios instancijos teisme palaikyti Tarybos
         reikalavimus.

      23      Grįsdama savo reikalavimus, PMOI iš esmės nurodė penkis ieškinio pagrindus: pirmasis susijęs su akivaizdžia vertinimo klaida,
         antrasis – su Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalies, Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalies ir įrodinėjimo
         pareigos taisyklių pažeidimu, trečiasis – su teisės į veiksmingą teisminę gynybą pažeidimu, ketvirtasis – su teisės į gynybą
         ir motyvavimo pareigos pažeidimu, penktasis – su piktnaudžiavimu įgaliojimais ar procesu.

      24      Dėl ieškinio ketvirtojo pagrindo, susijusio su teisės į gynybą pažeidimu, Teismas skundžiamo sprendimo 36 punkte pažymėjo,
         jog aišku, kad Taryba ginčijamą sprendimą priėmė prieš tai (PMOI) nepateikusi naujos informacijos arba naujos bylos medžiagos,
         kuri, anot jos, pateisino tai, kad ji būtų palikta Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje numatytame sąraše, t. y.
         informacijos, susijusios su Paryžiaus apygardos teismo prokuratūros kovos su terorizmu skyriaus 2001 m. balandį pradėtu ikiteisminiu
         tyrimu ir dviem 2007 m. kovą ir lapkritį pateiktais papildomais kaltinimais. Teismas pridūrė, kad a fortiori Taryba prieš priimdama ginčijamą sprendimą nesuteikė PMOI galimybės naudingai išreikšti savo nuomonės šiuo klausimu.

      25      Teismas skundžiamo sprendimo 37 punkte padarė išvadą, kad reikia konstatuoti, jog ginčijamas sprendimas buvo priimtas pažeidžiant
         minėto Sprendimo Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran prieš Tarybą 120, 126 ir 131 punktuose įtvirtintus principus, susijusius su teisės į gynybą užtikrinimu.

      26      Be to, skundžiamo sprendimo 39–44 punktuose Teismas visų pirma nagrinėjo Tarybos argumentą, kad toks šios institucijos elgesys
         pagrįstas ypatinga situacija, kurioje ji atsidūrė nagrinėtu atveju, ypač dėl to, kad ginčijamą sprendimą reikėjo priimti skubiai.

      27      Šiuo atžvilgiu Teismas skundžiamo sprendimo 40 punkte konstatavo, kad nurodyta skuba visiškai nėra įrodyta.

      28      Teismas pažymėjo, kad nuo 2008 m. gegužės 7 d., kai buvo paskelbtas Court of Appeal sprendimas, dėl kurio Taryba galutinai neteko galimybės dar kartą remtis 2001 m. kovo 28 d. Home Secretary nutartimi, iki ginčijamo sprendimo priėmimo datos, 2008 m. liepos 15 d., praėjo daugiau kaip du mėnesiai. Tačiau Taryba nepaaiškino,
         kodėl negalėjo iškart po 2008 m. gegužės 7 d. imtis veiksmų, kad ieškovė būtų pašalinta iš Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio
         3 dalyje numatyto sąrašo arba jame palikta remiantis naujais įrodymais.

      29      Be to, Teismas skundžiamo sprendimo 41 punkte nurodė, jog net darant prielaidą, kad šie nauji įrodymai buvo perduoti Tarybai
         tik 2008 m. birželį, neaišku, kodėl nebuvo galima jų tučtuojau pateikti PMOI, jei Taryba siekė jais remtis prieš pastarąją.

      30      Jis pridūrė, kad nors byloje, kurioje priimtas minėtas 2008 m. spalio 23 d. Sprendimas Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran prieš Tarybą, pateiktose pastabose Taryba aiškiai pranešė ketinanti skubiai pareikšti savo nuomonę dėl jai atskleistų „naujų įrodymų“,
         ji šių įrodymu PMOI nepateikė ir nenurodė jokių faktinių ar teisinių priežasčių, dėl kurių to negalėjo padaryti, nors Pirmosios
         instancijos teismas minėtu Sprendimu Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran prieš Tarybą panaikino vieną iš jos ankstesnių sprendimų būtent dėl to, kad ji prieš jį priimdama nebuvo pranešusi apie įrodymus.

      31      Skundžiamo sprendimo 42 punkte Teismas pažymėjo, kad nei 2008 m. gegužės 7 d. Court of Appeal sprendimas, nei 2008 m. birželio 23 d. Home Secretary nutartis nedarė poveikio automatiškai ir nedelsiant tuo metu galiojusiam 2007 m. gruodžio 20 d. Tarybos sprendimui 2007/868/EB,
         įgyvendinančiam Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalį ir panaikinančiam Sprendimą 2007/445/EB (OL L 340, p. 100); pagal
         Sąjungos aktų galiojimo prezumpcijos principą šis sprendimas, kaip teisės aktas, turėtų galioti, kol būtų pripažintas netekęs
         galios, panaikintas patenkinus ieškinį dėl panaikinimo arba paskelbtas nebegaliojančiu pagal prašymą dėl prejudicinio sprendimo
         priėmimo arba pagal prieštaravimą dėl jo teisėtumo.

      32      Antra, Teismas atmetė Tarybos argumentą, kad PMOI pateiktas motyvų pranešimas leido užtikrinti šios organizacijos teisę į
         gynybą.

      33      Šiuo atžvilgiu skundžiamo sprendimo 46 punkte Teismas nusprendė, jog šis argumentas kilo iš teisės į gynybą vykdant administracinę
         procedūrą ir teisės į veiksmingą teisminę gynybą dėl po šios procedūros priimto nepalankaus akto garantijų painiojimo.

      34      Skundžiamo sprendimo 47 punkte Teismas padarė išvadą: kadangi ieškinio ketvirtasis pagrindas yra pagrįstas, ginčijamo sprendimo
         dalį, susijusią su PMOI, reikia panaikinti.

      35      Skundžiamo sprendimo 48 punkte Teismas nurodė, kad nors šiomis aplinkybėmis nebūtina išsakyti nuomonės dėl kitų ieškinio pagrindų,
         jis vis dėlto išnagrinės antrąjį ir trečiąjį pagrindus, nes jie yra svarbūs dėl pagrindinės teisės į veiksmingą teisminę gynybą.

      36      Dėl šių ieškinio pagrindų skundžiamo sprendimo 78 punkte Teismas padarė išvadą, pirma, kad nepakankamai įrodyta, jog ginčijamas
         sprendimas buvo priimtas, laikantis Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalies ir Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio
         3 dalies, ir, antra, kad net jo priėmimo aplinkybės pažeidžia pagrindinę PMOI teisę į veiksmingą teisminę kontrolę.

      37      Todėl Teismas skundžiamo sprendimo 79 punkte nusprendė, kad antrasis ir trečiasis pagrindai yra pagrįsti.

       Šalių reikalavimai apeliaciniame procese
      38      Apeliaciniame skunde Prancūzijos Respublika Teisingumo Teismo prašo:

      –        panaikinti skundžiamą sprendimą,
      –        priimti galutinį sprendimą byloje ir atmesti PMOI ieškinį arba grąžinti bylą nagrinėti Bendrajam Teismui.
      39      PMOI Teisingumo Teismo prašo:

      –        pripažinti apeliacinį skundą nepriimtiną,
      –        nepatenkinus pirmojo reikalavimo, pripažinti, kad dėl šio apeliacinio skundo nereikia priimti sprendimo,
      –        nepatenkinus ir antrojo reikalavimo, atmesti apeliacinį skundą ir
      –        bet kuriuo atveju priteisti iš apeliantės kitos apeliacinio proceso šalies patirtas bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl apeliacinio skundo
      40      Prancūzijos Respublika pateikia tris apeliacinio skundo pagrindus, susijusius su teisės klaidomis, padarytomis vertinant,
         pirma, principus, susijusius su teise į gynybą, antra, Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalį ir, trečia, principus,
         susijusius su teise į veiksmingą teisminę gynybą.

       Dėl apeliacinio skundo priimtinumo
       Šalių argumentai
      41      Priminusi, kad ginčijamas sprendimas buvo panaikintas ir pakeistas Sprendimu 2009/62, kuriuo ji nebėra įtraukta į Reglamento
         Nr. 5280/2001 2 straipsnio 3 dalyje numatytą sąrašą, PMOI tvirtina, kad Prancūzijos Respublika nebėra suinteresuota palaikyti
         šį apeliacinį skundą ir kad todėl jis yra nepriimtinas. Be to, ji tvirtina, kad Teisingumo Teismas turi atsisakyti nagrinėti
         šį apeliacinį skundą, nes jis neturi dalyko.

      42      Prancūzijos Respublika mano, kad apeliacinis skundas yra priimtinas, ir šiuo atžvilgiu nurodo, jog pagal Europos Sąjungos
         Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnio trečią pastraipą ji neprivalo įrodinėti savo suinteresuotumo jį pateikti.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      43      Pagal nusistovėjusią teismo praktiką suinteresuotumo pateikti apeliacinį skundą buvimas reiškia, kad, patenkinus šį skundą,
         jį pateikęs asmuo gali gauti naudos (žr., be kita ko, 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo Moser Baer India prieš Tarybą, C‑535/06 P, Rink. p. I‑7051, 24 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      44      Tačiau kadangi Prancūzijos Respublika įstojo į bylą Pirmosios instancijos teisme, iš Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnio
         antros pastraipos aišku, kad ši valstybė narė gali pateikti apeliacinį skundą, net jei Pirmosios instancijos teismo sprendimas
         nedaro jai tiesioginio poveikio.

      45      Be to, iš to paties straipsnio trečios pastraipos matyti, kad valstybės narės, nesvarbu, ar jos buvo ginčo pirmojoje instancijoje
         šalys, neprivalo įrodyti suinteresuotumo, kad galėtų pateikti apeliacinį skundą dėl Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         (1999 m. liepos 8 d. Sprendimo Komisija prieš Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Rink. p. I‑4125, 171 punktas).

      46      Priešingai, nei tvirtina PMOI, šis apeliacinis skundas nėra netekęs dalyko dėl to, kad ginčijamas sprendimas, kuriuo PMOI
         įtraukta į Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje numatytą sąrašą, buvo panaikintas ir pakeistas Sprendimu 2009/62,
         kuriuo, nurodant skundžiamą sprendimą, ji į šį atnaujintą sąrašą nebėra įtraukta.

      47      Iš tiesų, jei Teisingumo Teismas turėtų patenkinti apeliacinį skundą ir iš esmės atmesti PMOI ieškinį dėl ginčijamo sprendimo
         panaikinimo, tai reikštų, kad, kaip teisingai tvirtina Prancūzijos Respublika, šis sprendimas būtų grąžintas į Sąjungos teisės
         sistemą, kiek tai susiję su laikotarpiu nuo 2008 m. liepos 16 d., kurią įsigaliojo ginčijamas sprendimas, iki 2009 m. sausio
         27 d., kurią įsigaliojo Sprendimas 2009/62, kuriuo panaikintas ginčijamas sprendimas, nenumatant galiojimo atgaline data,
         ir iš Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje numatyto sąrašo pašalintas PMOI pavadinimas.

      48      Taip pat neatrodo, kad priėmus Sprendimą 2009/62 neliko ginčo tarp šalių ir kad apeliacinis skundas neteko dalyko dėl šios
         priežasties (pagal analogiją, be kita ko, žr. 2004 m. gruodžio 1 d. Nutarties VRDT prieš Zapf Creation, C‑498/01 P, Rink. p. I‑11349, 12 punktą).

      49      Iš tiesų Prancūzijos Respublika atkakliai tvirtina, kad PMOI įtraukimas ginčijamu sprendimu į Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio
         3 dalyje numatytą sąrašą pasiteisino, ir Teisingumo Teisme nurodo esanti suinteresuota, kad Teismas pripažintų skundžiamame
         Pirmosios instancijos teismo sprendime padarytas klaidas tam, kad būtų galima Tarybos prašyti vėl įtraukti PMOI į šį sąrašą.

      50      Tokiomis aplinkybėmis, kadangi apeliacinis skundas neprarado dalyko, Teisingumo Teismas turi dėl jo priimti sprendimą.

       Dėl esmės
       Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su teisės klaida, padaryta vertinant principus dėl teisės į gynybą
      –       Šalių argumentai
      51      Prancūzijos Respublika kaltina Pirmosios instancijos teismą, kad skundžiamo sprendimo 37 punkte nusprendė, jog ginčijamas
         sprendimas priimtas pažeidžiant principus, susijusius su teise į gynybą, nes Taryba šį sprendimą priėmė iš anksto nepateikusi
         PMOI naujos informacijos arba naujos bylos medžiagos, kuria, anot jos, pateisinamas jos palikimas Reglamento Nr. 2580/2001
         2 straipsnio 3 dalyje numatytame sąraše.

      52      Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad yra reikalavimo iš anksto pranešti apie priemonę įšaldyti lėšas išimčių, ypač pradinio
         sprendimo įšaldyti lėšas atveju, kai toks pranešimas pakenktų tokių ribojamųjų priemonių veiksmingumui (2008 m. rugsėjo 3 d.
         Sprendimo Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją, C‑402/05 P ir C‑415/05 P, Rink. p. I‑6351, 339–341 punktai).

      53      Prancūzijos Respublika tvirtina, kad priimant ginčijamą sprendimą akivaizdžiai buvo kilusi grėsmė, jog bus nutrauktas PMOI
         lėšų įšaldymas, taigi ir pavojus pakenkti tokios priemonės veiksmingumui.

      54      2008 m. birželio 23 d. nutartimi, kuri įsigaliojo kitą dieną, Home Secretary pašalino PMOI pavadinimą iš Terrorism Act 2000 draudžiamų organizacijų sąrašo, todėl 2001 m. kovo 28 d. Home Secretary nutartis, t. y. kompetentingos institucijos sprendimas, kuriuo pagrįstas Sprendimas 2007/868, nebegalėjo būti pagrindas įtraukti
         PMOI į Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje numatytą sąrašą, antraip būtų pažeista Bendrosios pozicijos 2001/931
         1 straipsnio 4 dalis.

      55      Prancūzijos Respublika priduria, kad nors minėta 2008 m. birželio 23 d. nutartis Sprendimui 2007/868 nedarė poveikio automatiškai
         ir nedelsiant, Taryba negalėjo šio sprendimo toliau palikti be pagrindo – ji turėjo kuo greičiau imtis atitinkamų veiksmų.

      56      Taryba, 2008 m. birželio 9 d. gavusi iš Prancūzijos valdžios institucijų naujos informacijos, t. y. informacijos apie 2001 m.
         balandžio 9 d. 17 numanomų PMOI narių atžvilgiu pradėtą ikiteisminį tyrimą ir kaltinimus 24 asmenims, kuri, anot šių valdžios
         institucijų, pateisina jų prašymą įtraukti PMOI į Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje numatytą sąrašą, turėjo vengti
         bet kokio lėšų įšaldymo nutraukimo ir todėl kuo greičiau priimti naują sprendimą, kuriuo PMOI įtraukiama į šį sąrašą, kad
         užtikrintų sankcijų veiksmingumą.

      57      Prancūzijos Respublika taip pat primena, kad pagal Bendrosios pozicijos 1 straipsnio 6 dalį Taryba 2008 m. birželio mėn. pabaigoje
         privalėjo kuo greičiau iš naujo nagrinėti minėtą Sprendimu 2007/868 nustatytą sąrašą.

      58      PMOI tvirtina, kad skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas teisingai atmetė šiuos Tarybos argumentus, dabar pakartotus
         apeliaciniame skunde, nusprendęs, kad šios bylos aplinkybėmis Taryba neturėjo jokio pagrindo iš anksto nepranešti PMOI apie
         nagrinėjamą naują informaciją ir tokį elgesį motyvuoti tuo, kad, pranešus apie šią informaciją, būtų kilęs pavojus, jog PMOI
         lėšų įšaldymas bus nutrauktas. Pirmosios instancijos teismas rėmėsi faktinėmis aplinkybėmis, kurių apeliaciniame procese negalima
         ginčyti.

      –       Teisingumo Teismo vertinimas
      59      Skundžiamo sprendimo 36 ir 37 punktuose Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad Taryba, priėmusi ginčijamą sprendimą
         prieš tai nepranešusi PMOI apie naują informaciją arba naują bylos medžiagą, kuri, anot jos, pateisina šios organizacijos
         palikimą Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje numatytame sąraše, ir a fortiori nesudariusi PMOI sąlygų naudingai išreikšti savo nuomonės šiuo klausimu prieš priimdama šį sprendimą, pažeidė principus,
         susijusius su teisės į gynybą užtikrinimu, įtvirtintus minėto Sprendimo Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran prieš Tarybą 120, 126 ir 131 punktuose.

      60      Principai, kuriuos nurodė Pirmosios instancijos teismas, o Prancūzijos Respublika jų neginčijo, taip pat išplaukia iš Teisingumo
         Teismo praktikos (žr., kiek tai susiję su 2002 m. gegužės 27 d. Tarybos Reglamentu (EB) Nr. 881/2002, nustatančiu tam tikras
         specialias ribojančias priemones, taikomas tam tikriems asmenims ir subjektams, susijusiems su Usama bin Ladenu, Al-Qaida tinklu ir Talibanu, ir panaikinančiu Tarybos reglamentą (EB) Nr. 467/2001, uždraudžiantį tam tikrų prekių ir paslaugų eksportą
         į Afganistaną, sustiprinantį skrydžių uždraudimą ir pratęsiantį Afganistano Talibano lėšų ir kitų finansinių išteklių įšaldymą
         (OL L 139, p. 9; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 18 sk., 1 t., p. 294), minėto Sprendimo Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją 338–341 punktus).

      61      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad priimdama pradinį sprendimą įšaldyti lėšas Taryba neprivalo atitinkamam asmeniui ar subjektui
         iš anksto pranešti apie motyvus, kuriais ketina pagrįsti šio asmens pavardės ar subjekto pavadinimo įtraukimą į Reglamento
         Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje numatytą sąrašą. Iš tiesų dėl paties tokios priemonės pobūdžio, kad ji neprarastų savo
         veiksmingumo, būtina turėti galimybę tokią priemonę priimti netikėtai ir nedelsiant taikyti. Tokiu atveju institucijai iš
         esmės užtenka pranešti atitinkamam asmeniui ar subjektui motyvus ir leisti jiems pasinaudoti teise būti išklausytiems priimant
         sprendimą arba iškart po to, kai sprendimas buvo priimtas.

      62      Tačiau priimant vėlesnį sprendimą įšaldyti lėšas, kuriuo Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje numatytame sąraše
         jau esantys asmens pavardė ar organizacijos pavadinimas jame paliekami, toks netikėtumas nebūtinas siekiant užtikrinti priemonės
         veiksmingumą, todėl prieš priimant tokį sprendimą iš esmės turi būti pateikti kaltę patvirtinantys įrodymai ir suteikta galimybė
         atitinkamam asmeniui ar subjektui būti išklausytiems.

      63      Skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas šiuos principus taikė nagrinėjamam atvejui ir padarė teisingą išvadą:
         kadangi ginčijamu sprendimu PMOI pavadinimas buvo paliktas Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje numatytame sąraše,
         kuriame yra nuo pradinio jo įtraukimo 2002 m. gegužės 3 d. pagal Sprendimą 2002/334, Taryba negalėjo, kaip pasielgė šiuo atveju,
         apie naujus PMOI kaltę patvirtinančius įrodymus pranešti priimdama ginčijamą sprendimą. Taryba privalėjo užtikrinti PMOI teisę
         į gynybą, t. y. pateikti jos kaltę patvirtinančius įrodymus ir užtikrinti teisę būti išklausytai, prieš priimdama šį sprendimą.

      64      Šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti, kaip generalinė advokatė nurodė savo išvados 103 punkte, kad apsaugos elementas, kurį užtikrina
         reikalavimas pranešti apie kaltę patvirtinančius įrodymus ir teisė pateikti pastabas prieš tokios ribojimus nustatančios priemonės,
         kaip antai ginčijamas sprendimas, priėmimą yra pagrindinis ir esminis teisės į gynybą elementas. Juo labiau kad tokios priemonės
         daro svarbią įtaką asmenų ir grupių, kurių atžvilgiu jos priimtos, teisėms ir laisvėms.

      65      Iš tiesų taisykle, kad asmeniui, kurio nenaudai priimtas sprendimas, turi būti suteikta galimybė pateikti pastabas prieš jį
         priimant, siekiama užtikrinti, kad kompetentinga valdžios institucija galėtų atsižvelgti į visas svarbias aplinkybes. Siekiant
         užtikrinti veiksmingą asmens, kuriam skirtas sprendimas, apsaugą, ji būtent skirta, kad toks asmuo galėtų ištaisyti klaidą
         ar pateikti su savo individualia situacija susijusių įrodymų, kurie būtų palankūs tam, kad sprendimas būtų arba nebūtų priimtas
         arba kad nulemtų jo turinį. (šiuo klausimu žr. 2008 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Sopropé, C‑349/07, Rink. p. I‑10369, 49 punktą).

      66      Kad būtų užtikrinta teisė į gynybą vykstant procedūrai, per kurią priimama ribojamoji priemonė, kaip antai ginčijamas sprendimas,
         ši pagrindinė teisė, be kita ko, aiškiai įtvirtinta Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos, kuriai ESS 6 straipsnio
         1 dalyje pripažinta tokia pati teisinė galia kaip ir Sutartims, 41 straipsnio 2 dalies a punkte.

      67      Kaip priminta šio sprendimo 61 punkte, nors buvo leista padaryti šios pagrindinės teisės išimtį dėl pradinių sprendimų įšaldyti
         lėšas, ji buvo pateisinta būtinybe užtikrinti įšaldymo priemonių veiksmingumą ir galiausiai viršesniais su saugumu ar Sąjungos
         ir jos valstybių narių užsienio santykiais susijusiais motyvais (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją 342 punktą).

      68      Skundžiamo sprendimo 39–44 punktuose Pirmosios instancijos teismas vis dėlto nagrinėjo Tarybos argumentą, kad apie naujus
         PMOI kaltę patvirtinančius įrodymus ji pagrįstai galėjo pranešti ginčijamo sprendimo priėmimo metu, o ne prieš jį priimdama,
         nors tai ir nebuvo pradinis sprendimas įšaldyti lėšas, nes šiuo atveju Taryba buvo atsidūrusi ypatingoje situacijoje: ginčijamą
         sprendimą reikėjo priimti skubiai.

      69      Šiuos argumentus Prancūzijos Respublika iš esmės pakartojo šiame apeliaciniame skunde.

      70      Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad nuo 2008 m. gegužės 7 d., kai buvo paskelbtas Court of Appeal sprendimas, Taryba galutinai neteko galimybės dar kartą remtis 2001 m. kovo 28 d. Home Secretary nutartimi, kaip kompetentingos institucijos sprendimu pagal Bendrosios pozicijos 1 straipsnio 4 dalį, kad paliktų PMOI įtrauktą
         į Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje numatytą sąrašą. 2008 m. birželio 23 d. nutartimi, įsigaliojusia kitą dieną,
         Home Secretary įgyvendino šį sprendimą ir pašalino PMOI iš pagal Terrorism Act 2000 uždraustų organizacijų sąrašo.

      71      Vis dėlto neginčijama, kad 2008 m. birželio 9 d. Taryba gavo iš Prancūzijos Respublikos naujos informacijos, susijusios su
         numanomų PMOI narių atžvilgiu Prancūzijoje pradėtomis ikiteisminio tyrimo procedūromis, kuri, šios valstybės narės manymu,
         galėjo pateisinti tai, kad ši organizacija būtų palikta Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje numatytame sąraše.

      72      Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad Taryba turėjo labai greitai išnagrinėti šią naują informaciją, kad nuspręstų, ar ją galima
         laikyti kompetentingos institucijos sprendimu pagal Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalį, kuriuo galima pagrįsti
         PMOI palikimą minėtame sąraše, ar šią grupę reikia nedelsiant iš to sąrašo išbraukti.

      73      Nors, kaip tvirtina Prancūzijos Respublika, tiesa, kad bent jau nuo 2008 m. birželio 24 d. Taryba negalėjo palikti Sprendimo 2007/868
         be pagrindo ir turėjo kuo greičiau imtis atitinkamų veiksmų, vis dėlto, kaip tam pritaria, be kita ko, ši valstybė narė ir
         kaip teisingai skundžiamo sprendimo 42 punkte pažymi Pirmosios instancijos teismas, nei 2008 m. gegužės 7 d. Court of Appeal sprendimas, nei 2008 m. birželio 23 d. Home Secretary nutartis tuo metu taikomam Sprendimui 2007/868 nedarė poveikio automatiškai ir nedelsiant.

      74      Iš tiesų pastarasis sprendimas toliau galiojo dėl Sąjungos institucijų teisės aktų teisėtumo prezumpcijos, kuri pagal nusistovėjusią
         Teisingumo Teismo praktiką reiškia, kad jie sukelia teisinių pasekmių, kol nėra pripažinti netekusiais galios, panaikinti
         patenkinus ieškinį dėl panaikinimo, paskelbti negaliojančiais prejudiciniu sprendimu arba netaikytinais patenkinus prieštaravimą
         dėl teisėtumo (žr., be kita ko, 2008 m. vasario 12 d. Sprendimo CELF ir ministre de la Culture et de la Communication, C‑199/06, Rink. p. I‑469, 60 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      75      Todėl atsižvelgiant į tai, kad, kaip priminta šio sprendimo 64 ir 65 punktuose, iš esmės labai svarbu užtikrinti teisę į gynybą,
         kai vykdoma procedūra, po kurios priimama ribojamoji priemonė, koks yra ginčijamas sprendimas, Pirmosios instancijos teismas
         nepadarė teisės klaidos, kai skundžiamo sprendimo 39 ir 43 punktuose nusprendė, kad Taryba neįrodė, jog ginčijamą sprendimą
         reikėjo priimti taip skubiai, kad ši institucija niekaip negalėjo pranešti PMOI apie jos atžvilgiu gautus naujus įrodymus
         ir suteikti jai galimybės būti išklausytai prieš priimant ginčijamą sprendimą.

      76      Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad pirmasis apeliacinio skundo pagrindas nepagrįstas.

       Dėl antrojo ir trečiojo apeliacinio skundo pagrindų
      77      Antrasis ir trečiasis apeliacinio skundo pagrindai, susiję atitinkamai su Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalies
         pažeidimu ir teisės klaida, padaryta vertinant principus, susijusius su teise į veiksmingą teisminę gynybą, yra pateikti dėl
         antrosios skundžiamo sprendimo dalies, kurioje Pirmosios instancijos teismas, išnagrinėjęs PMOI jam pateiktus antrą ir trečią
         ieškinio pagrindus, nusprendė, jog jie yra pagrįsti.

      78      Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad skundžiamo sprendimo 47 punkte nusprendęs, jog ginčijamą sprendimą reikia panaikinti
         dėl PMOI teisės į gynybą pažeidimo, to paties sprendimo 48 punkte Pirmosios instancijos teismas nurodė, jog nors šiomis aplinkybėmis
         nebūtina išsakyti nuomonės dėl kitų ieškinio pagrindų, jis vis dėlto išnagrinės jam pateiktus antrąjį ir trečiąjį pagrindus,
         nes jie yra svarbūs dėl pagrindinės teisės į veiksmingą teisminę gynybą.

      79      Pagal nusistovėjusią teismo praktiką Teisingumo Teismas iš karto atmeta kaltinimus, nukreiptus prieš perteklinius Bendrojo
         Teismo sprendimo motyvus, nes jie negali būti pagrindas šiam sprendimui panaikinti ir yra nereikšmingi (žr., be kita ko, 2010 m.
         rugsėjo 2 d. Sprendimo Komisija prieš Deutsche Post, C‑399/08 P, Rink. p. I‑0000, 75 punktą ir 2011 m. kovo 29 d. Sprendimo Anheuser-Busch prieš Budějovický Budvar, C‑96/09 P, Rink. p. I‑0000, 211 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      80      Tokiomis aplinkybėmis reikia pripažinti, kad antrasis ir trečiasis pagrindai yra netinkami.

      81      Nė vienas Prancūzijos Respublikos pateiktas pagrindas negali būti patenkintas, todėl apeliacinį skundą reikia atmesti.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      82      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai
         šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Prancūzijos Respublika pralaimėjo
         bylą, o PMOI prašė priteisti iš jos bylinėjimosi išlaidas, Prancūzijos Respublika turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti apeliacinį skundą.
      2.      Priteisti iš Prancūzijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


title: Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas 2005 m. gegužės 12 d. # Europos Bendrijų Komisija prieš Belgijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Laisvė teikti paslaugas - Vartotojų lojalumo programos - Įrodinėjimo pareiga. # Byla C-287/03.

text:
      Byla C‑287/03
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Belgijos Karalystę
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Laisvė teikti paslaugas – Vartotojų lojalumo programos – Įrodinėjimo pareiga“
      Generalinio advokato P. Léger išvada, pateikta 2005 m. kovo 10 d. I‑0000
      2005 m. gegužės 12 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas I‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Ikiteisminė procedūra – Pernelyg ilga trukmė – Aplinkybė, daranti poveikį ieškinio
            priimtinumui, tik jei kyla grėsmė teisei į gynybą – Įrodinėjimo pareiga
      (EB 226 straipsnis)
      2.     Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Įsipareigojimų neįvykdymo įrodinėjimas – Komisijos pareiga – Prezumpcijos – Nepriimtinumas
            – Ieškinys, pareikštas dėl nacionalinės nuostatos įgyvendinimo, o ne dėl jos turinio – Ypatingi įrodymų reikalavimai
      (EB 226 straipsnis)
      1.     Vykstant procesui dėl įsipareigojimų neįvykdymo pernelyg ilga ikiteisminės procedūros trukmė gali būti laikoma pažeidimu,
         dėl kurio ieškinys tampa nepriimtinas, tačiau tokią išvadą galima daryti tik tuo atveju, kai Komisijos elgesys apsunkina galimybę
         paneigti jos argumentus, taip pažeisdamas teisę į gynybą. Suinteresuota valstybė turi tai įrodyti.

      (žr. 14 punktą)
      2.     Vykstant procesui dėl įsipareigojimų neįvykdymo, būtent Komisija privalo įrodyti įsipareigojimų neįvykdymą ir pateikti Teisingumo
         Teismui reikiamus duomenis tai patikrinti. Komisija negali remtis kokiomis nors prielaidomis.

      Kalbant konkrečiai apie ieškinį, susijusį su nacionalinės nuostatos įgyvendinimu, pasakytina, kad valstybės įsipareigojimų
         neįvykdymui įrodyti būtina pateikti ypatingų įrodymus, palyginti su įrodymais, į kuriuos paprastai atsižvelgiama nagrinėjant
         ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, susijusį tik su nacionalinės nuostatos turiniu. Šiomis aplinkybėmis įsipareigojimų
         neįvykdymas gali būti įrodytas tik pateikus pakankamai informatyvų ir detalų veiksmų, kuriais kaltinamos nacionalinės administracinės
         institucijos ir (arba) teismai ir kurie priskirtini atitinkamai valstybei narei, įrodymą.

      Be to, jei valstybės elgesys, t. y. Bendrijos teisės reikalavimams prieštaraujanti administracinė praktika, gali būti laikoma
         įsipareigojimų neįvykdymu EB 226 straipsnio prasme, reikia, kad ši administracinė praktika būtų pasiekusi tam tikrą pastovumo
         ir bendrumo laipsnį.

      (žr. 27–29 punktus)

TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. gegužės 12 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Laisvė teikti paslaugas – Vartotojų lojalumo programos – Įrodinėjimo pareiga“
      Byloje C‑287/03
      dėl 2003 m. liepos 3 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl valstybės įsipareigojimų neįvykdymo,
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama M. Patakia ir N. B. Rasmussen, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Belgijos Karalystę, atstovaujamą E. Dominkovits, padedamą advokato E. Balate,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai R. Silva de Lapuerta (pranešėja), R. Schintgen, P. Kūris ir
         G. Arestis,

      generalinis advokatas P. Léger,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. gruodžio 15 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2005 m. kovo 10 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Šiuo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad diskriminaciniu ir neproporcingu būdu taikydama
         „panašumo“ ir „vienintelio pardavėjo“ sąlygas kaip išankstinę sąlygą tarpvalstybinių paslaugų teikimo programai įgyvendinti
         tarp įmonių, viena vertus, vartotojo įsigytoms prekėms bei paslaugoms, ir, antra vertus, prekėms bei paslaugoms, kurias galima
         nemokamai ar su nuolaida įsigyti pagal lojalumo programą,  Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 49 straipsnį.

       Nacionalinės teisės aktai
      2       1991 m. liepos 14 d. Loi belge sur les pratiques du commerce et sur l’information et la protection du consommateur (Belgijos
         įstatymas dėl prekybos praktikos, vartotojų informavimo ir apsaugos) (Moniteur belge, 1991 m. rugpjūčio 29 d.) 54 straipsnis draudžia „visus pardavėjo vartotojui pateiktus bendrus pasiūlymus“. Pagal šią nuostatą
         bendras pasiūlymas yra „prekių, paslaugų, visų kitų privalumų ar teisių, leidžiančių juos įsigyti, atlygintinas ar neatlygintinas
         įsigijimas, <...> susijęs su kitų, net ir tapačių prekių arba paslaugų įsigijimu“. Bendras pasiūlymas vartotojui taip pat
         draudžiamas, kai jį pateikia „keletas pardavėjų, veikiančių su vienodu tikslu“.

      3       Šio įstatymo 57 straipsnis nustato to draudimo išimtis ir apibrėžia tam tikrus privalumus, kuriuos gali gauti vartotojas,
         pasinaudodamas nemokamai kartu su preke arba pagrindine paslauga suteiktomis kortelėmis. Šios nuostatos 1–3 dalys įtvirtina
         išimtis, kuriomis ūkio subjektas gali remtis tik tuo atveju, jei jis iš anksto yra įregistruotas Ūkio ministerijoje pagal
         to paties įstatymo 59 straipsnį. Šios išimtys apima nuolaidas, susijusias su įgytų prekių ar paslaugų kiekiu (1 dalis), tokius
         privalumus kaip mažos prekybinės vertės spalvotos nuotraukos, lipdukai ir paveiksliukai bei teisė dalyvauti daiktinėse loterijose
         ar registruotose bendrose loterijose (2 dalis) ir pinigines nuolaidas (3 dalis).

      4       Įstatymo 57 straipsnio 4 dalis nustato išimtį iš bendrų pasiūlymų draudimo, kuria gali pasinaudoti neįsiregistravęs ūkio subjektas.
         Ši nuostata numato:

      „taip pat leidžiama kartu su preke arba pagrindine paslauga nemokamai suteikti:
      <…>
      4. dokumentu įformintą teisę įsigijus tam tikrą kiekį prekių arba paslaugų gauti dovaną ar nuolaidą įsigyjant panašią prekę
         ar paslaugą su sąlyga, kad toks pasiūlymas bus pateiktas to paties pardavėjo ir neviršys trečdalio prieš tai įsigytų prekių
         ar paslaugų kainos.

      <…>“
      5       Šiam įstatymui prieštaraujantis nemokamas privalumų suteikimas laikomas neteisėtu. Ūkio ministerija, suinteresuoti ūkio subjektai
         arba privačios vartotojų apsaugos asociacijos gali prašyti komercinių teismų priimti nutartį nutraukti šiam įstatymui prieštaraujantį
         pasiūlymą.

       Ginčo aplinkybės
      6       Gavusi Nyderlanduose įsteigtos įmonės skundą, 1999 m. kovo 31 d. oficialiu įspėjimu Komisija atkreipė Belgijos vyriausybės
         dėmesį į anksčiau minėtas nuostatas dėl jų atitikties EB 49 straipsniui. Belgijos vyriausybė į jį atsakė 1999 m. birželio
         2 d. laišku.

      7       Kadangi šis atsakymas Komisijos netenkino, 2000 m. rugpjūčio 1 d. ji išsiuntė Belgijos Karalystei pagrįstą nuomonę, nurodydama
         šiai valstybei narei per du mėnesius nuo pagrįstos nuomonės gavimo dienos imtis reikalingų priemonių, kad į ją būtų tinkamai
         atsižvelgta.

      8       2000 m. spalio 16 d. Belgijos Karalystė atsakė į šią pagrįstą nuomonę laišku, kuriame jį teigė pasirengusi pakeisti ginčijamą
         teisės aktą, tačiau nurodė mananti, kad būtų prasmingiau palaukti Komisijos pasiūlymų dėl nagrinėjamos srities suderinimo
         Bendrijos lygmeniu.

      9       Tokiomis aplinkybėmis Komisija pateikė šį ieškinį.
       Dėl ieškinio
       Dėl priimtinumo
       Šalių argumentai
      10     Belgijos vyriausybė teigia, kad ieškinys yra nepriimtinas dėl pernelyg ilgos ikiteisminės procedūros trukmės. Nuo atsakymo
         į pagrįstą nuomonę iki ieškinio pareiškimo Teisingumo Teisme praėjo beveik treji metai. Toks vėlavimas yra nesuderinamas su
         teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių principais.

      11     Belgijos vyriausybė pažymi, jog ji galėjo teisėtai tikėtis, kad jos atsakymas į pagrįstą nuomonę galėjo būti laikomas tenkinančiu
         Komisiją, nes per visą šį laikotarpį Komisija jam neprieštaravo, be to, nuo to laiko nepaaiškėjo jokia nauja aplinkybė.

      12     Šiuo atžvilgiu Komisija nurodo, kad Belgijos valdžios institucijoms atsakius į pagrįstą nuomonę, abiejų šalių kompetentingos
         tarnybos palaikė reguliarius ryšius. Todėl ji mano, kad Belgijos Karalystei buvo žinoma apie tai, jog Komisijos pozicija nepakito
         visos ikiteisminės procedūros metu.

      13     Komisija mano, kad šiomis aplinkybėmis Belgijos valdžios institucijos neįrodė, kodėl ikiteisminės procedūros trukmė kėlė grėsmę
         jos teisei į gynybą.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      14     Primintina, kad nors pernelyg ilga ikiteisminės procedūros trukmė gali būti laikoma pažeidimu, dėl kurio ieškinys tampa nepriimtinu,
         iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad tokią išvadą galima daryti tik tuo atveju, kai Komisijos elgesys apsunkina galimybę
         paneigti jos argumentus, taip pažeisdamas teisę į gynybą, ir kad suinteresuota valstybė turi įrodyti tokį apsunkinimą (šiuo
         klausimu žr. 1991 m. gegužės 16 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, C‑96/89, Rink. p. I‑2461, 15 ir 16 punktus bei 1999 m. sausio 21 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, C‑207/97, Rink. I‑275, 24 ir 25 punktus).

      15     Konstatuotina, kad šioje byloje Belgijos Karalystė nepateikė jokio ypatingo argumento, galinčio įrodyti, jog nuo atsakymo
         į pagrįstą nuomonę iki ieškinio pareiškimo Teisingumo Teisme praėjęs laikotarpis paveikė jos teisę į gynybą.

      16     Šiomis aplinkybėmis ieškinys laikytinas priimtinu.
       Dėl esmės
       Šalių argumentai
      17     Komisija teigia, kad „panašumo“ ir „vienintelio pardavėjo“ sąlygos, nustatytos minėtame 1991 m. liepos 14 d. Belgijos įstatyme,
         riboja laisvę teikti paslaugas. Šių sąlygų įgyvendinimas turi žalingą ir diskriminuojantį poveikį pirmiausia užsienio įmonėms,
         norinčioms patekti į Belgijos rinką.

      18     Komisija mano, jog šis įstatymas iš esmės draudžia, kad įmonė pagal savo lojalumo programą kartu su pagrindiniu pirkiniu siūlytų
         į jį nepanašias prekes ar paslaugas. Tačiau praktikoje šios normos labai dažnai nesilaikoma, todėl Belgijoje įsteigtos įmonės,
         turinčios savo platinimo tinklą, yra vienintelės, kurios iš to gauna naudos ir taip išplečia savo lojalumo programas į kitus
         sektorius ir (arba) platinimo tinklus. Be to, šios normos nesilaikymą palengvina Belgijos teismų praktika, pagal kurią bendras
         pasiūlymas atitinka panašumo sąlygą, jei pagrindinės prekės ir (arba) paslaugos ir nemokamai arba su nuolaida suteikiamos
         prekės ar paslaugos paprastai realizuojamos toje pačioje pramonės arba prekybos šakoje.

      19     Kalbėdama apie galimą šių apribojimų pateisinimą, Komisija pastebi, kad paprastos aplinkybės, jog abi prekės ar abi paslaugos
         priklauso tai pačiai pramonės arba prekybos šakai, nepakanka šių prekių ar paslaugų kainų skaidrumui užtikrinti. Tas pats
         pasakytina apie sąlygą, nustatančią, kad kartu suteikiamos prekės ir paslaugos turi būti siūlomos to paties pardavėjo.

      20     Be to, Komisija mano, kad „panašumo“ ir „vienintelio pardavėjo“ sąlygos nėra būtinos vartotojų apsaugai ar prekybos sandorių
         sąžiningumui užtikrinti.

      21     Belgijos vyriausybė tvirtina, kad nacionalinis įstatymas ir jo taikymas nedraudžia ir netrukdo kitoje valstybėje narėje įsteigtų
         paslaugų teikėjų veiklos bei nesumažina jos patrauklumo.

      22     Ši vyriausybė pabrėžia, kad kiekvienai įmonei, ketinančiai pradėti rinkodaros akciją, atitinkančią Komisijos savo ieškiniui
         pagrįsti aprašytą akciją, sudaromos vienodos sąlygos, nesvarbu, ar ji būtų įsteigta Belgijos teritorijoje, ar už jos ribų.
         Todėl „panašumo“ ir „vienintelio pardavėjo“ sąlygos nepriklauso nuo įmonės įsteigimo vietos.

      23     Nagrinėjamo teisės akto pateisinimo klausimu Belgijos vyriausybė teigia, kad jame numatyti draudimai iš esmės pagrįsti rinkos
         skaidrumu. Šiuo teisės aktu siekiama išvengti vartotojo suklaidinimo dėl tikrų kainų ir to, kad teikiant bendrus pasiūlymus
         juo būtų pasinaudota.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      24     Pirmiausia pažymėtina, kad, kaip matyti iš pareiškime suformuluotų reikalavimų, ieškiniu dėl įsipareigojimų neįvykdymo nesiekiama
         ginčyti minėto 1991 m. liepos 14 d. Belgijos įstatymo 57 straipsnio 4 dalies atitikties EB 49 straipsniui; jame tik apsiribojama
         klausimu, kaip kompetentingos Belgijos institucijos taiko šioje nuostatoje įtvirtintas sąlygas.

      25     Be to, atsakydama į Teisingumo Teismo posėdyje užduotą klausimą, Komisija aiškiai patvirtino, kad ieškinys susijęs tik su
         nacionalinės teisės akto taikymu realioms rinkos sąlygoms, o ne su pačiu teisės aktu.

      26     Iš to išplaukia, kad Teisingumo Teismas turi išnagrinėti, ar tai, kaip nacionalinės valdžios institucijos, t. y. administracinės
         valdžios institucijos ir teismai, taiko šio įstatymo 57 straipsnio 4 dalį, pažeidžia EB 49 straipsnį.

      27     Šiuo požiūriu pirmiausia primintina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką vykstant procesui dėl įsipareigojimų
         neįvykdymo būtent Komisija privalo įrodyti įsipareigojimų neįvykdymą ir pateikti Teisingumo Teismui reikiamus duomenis šiam
         įsipareigojimų neįvykdymui patikrinti, ir ji negali remtis kokiomis nors prielaidomis (ypač žr. 1982 m. gegužės 25 d. Sprendimo
         Komisija prieš Nyderlandus, 96/81, Rink. p. 1791, 6 punktą; 1990 m. kovo 20 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑62/89, Rink. p. I‑925, 37 punktą; 1997 m. gegužės 29 d. Sprendimo Komisija prieš Jungtinę Karalystę, C‑300/95, Rink. p. I‑2649, 31 punktą ir 1999 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑217/97, Rink. p. I‑5087, 22 punktą).

      28     Kalbant konkrečiai apie ieškinį, susijusį su nacionalinės nuostatos įgyvendinimu, pasakytina, kaip savo išvados 41 ir 43 punktuose
         pažymi generalinis advokatas, kad valstybės įsipareigojimų neįvykdymui įrodyti būtina pateikti ypatingų įrodymų, palyginti
         su įrodymais, į kuriuos paprastai atsižvelgiama nagrinėjant ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, susijusį tik su nacionalinės
         nuostatos turiniu. Šiomis aplinkybėmis įsipareigojimų neįvykdymas gali būti įrodytas tik pateikus pakankamai informatyvų ir
         detalų veiksmų, kuriais kaltinamos nacionalinės administracinės institucijos ir (arba) teismai ir kurie priskirtini atitinkamai
         valstybei narei, įrodymą.

      29     Šiuo klausimu reikia pridurti, kad jei valstybės elgesys, t. y. Bendrijos teisės reikalavimams prieštaraujanti administracinė
         praktika, gali būti laikoma įsipareigojimų neįvykdymu EB 226 straipsnio prasme, reikia, kad ši administracinė praktika būtų
         pasiekusi tam tikrą pastovumo ir bendrumo laipsnį (žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑387/99, Rink. p. I‑3773, 42 punktą ir 2005 m. balandžio 26 d. Sprendimo Komisija prieš Airiją, C‑494/01, Rink. p. I‑0000, 28 punktą).

      30     Tačiau konstatuotina, kad Komisija neįrodė Belgijos administracinės praktikos, atitinkančios Teisingumo Teismo praktikoje
         reikalaujamus požymius, buvimą. Komisija tik remiasi lojalumo programą organizuojančios įmonės skundu, nepateikdama „diskriminacinio
         ir neproporcingo“ „panašumo“ ir „vienintelio pardavėjo“ sąlygų, nustatytų nagrinėjamo įstatymo 57 straipsnio 4 dalyje, taikymo
         įrodymų.

      31     Dėl klausimo, ar atsižvelgiant į minėtą įrodinėjimo pareigos principą egzistuoja Belgijos teismų praktika, iš kuriuos išplauktų
         EB 49 straipsnio neatitinkantis minėtos nuostatos aiškinimas, pastebėtina, kad Komisija nenurodė sprendimų, iš kurių būtų
         matyti, jog nacionaliniai teismai „panašumo“ ir „vienintelio pardavėjo“ sąvokas aiškina taip, kad jomis remiantis daroma prielaida,
         jog pagrindinės prekės ar paslaugos ir nemokamai ar su nuolaida suteikiamos prekės ir paslaugos paprastai realizuojamos per
         tą patį platinimo tinklą ir (arba) priklauso tai pačiai pramonės arba prekybos šakai.

      32     Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, konstatuotina, jog Komisija neįrodė, kad diskriminaciniu ir neproporcingu būdu taikydama
         „panašumo“ ir „vienintelio pardavėjo“ sąlygas kaip išankstinę sąlygą tarpvalstybinių paslaugų teikimo tarp įmonių programai
         įgyvendinti, viena vertus, vartotojo įsigytoms prekėms bei paslaugoms, ir, antra vertus, prekėms bei paslaugoms, kurias galima
         nemokamai ar su nuolaida įsigyti pagal lojalumo programą, Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 49 straipsnį.

      33     Taigi Komisijos ieškinį reikia atmesti.
       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      34     Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to prašė. Kadangi Belgijos Karalystė prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Komisija pralaimėjo bylą, pastaroji turi
         jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš Europos Bendrijų Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.