title: Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas 2005 m. balanžio 21 d.#Finanzamt Bergisch Gladbach prieš HE.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesfinanzhof - Vokietija.#Šeštoji PVM direktyva - Gyvenamojo namo statyba, kurią vykdo sutuoktinių bendrija, kuri pati nevykdo ekonominės veiklos - Vienas iš bendrasavininkių vieną kambarį naudoja profesiniais tikslais - Apmokestinamojo asmens statusas - Teisė atskaityti mokestį - Įgyvendinimo sąlygos - Sąskaitai taikomi reikalavimai.#Byla C-25/03.

text:
      TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. balandžio 21 d.(*)

      „Šeštoji PVM direktyva – Gyvenamojo namo statyba, kurią vykdo sutuoktinių bendrija, pati nevykdanti ekonominės veiklos – Vieno iš bendraturčių vieno kambario naudojimas profesiniais tikslais – Apmokestinamojo asmens statusas – Teisė atskaityti mokestį – Įgyvendinimo sąlygos – Sąskaitai taikomi reikalavimai“
      Byloje C‑25/03
      dėl Bundesfinanzhof (Vokietija) 2002 m. rugpjūčio 29 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2003 m. sausio 23 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Finanzamt Bergisch Gladbach
      prieš
      HE,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija)
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai R. Silva de Lapuerta, R. Schintgen (pranešėjas), G. Arestis
         ir J. Klučka,

      generalinis advokatas A. Tizzano,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. rugsėjo 23 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:
      Finanzamt Bergisch Gladbach, atstovaujamos A. Eich,

      HE, atstovaujamo advokato C. Fuhrmann, ir Steuerberater K. Korn,

      Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos·E. Traversa ir K. Gross,
      susipažinęs su 2004 m. lapkričio 11 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas tiek dėl pradinės 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB
         dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas
         (OL 145, p. 1) 2, 4, 17, 18 ir 22 straipsnių redakcijos, tiek dėl 1991 m. gruodžio 16 d. Tarybos direktyva 91/680/EEB, papildančia
         bendrą pridėtinės vertės mokesčio sistemą ir iš dalies keičiančia Direktyvą 77/388/EEB, siekiant panaikinti fiskalines sienas
         (OL L 376, p. 1, toliau – Šeštoji direktyva), pakeistos jų redakcijos išaiškinimo.

      2       Šis prašymas pateiktas byloje tarp Finanzamt Bergisch Gladbach (Bergisch Gladbacho mokesčių inspekcija, toliau – Finanzamt) ir HE ir juo siekiama išsiaiškinti, ar ir kuria dalimi HE, kuriam bendrai su žmona priklauso gyvenamasis namas ir kuriame
         vieną kambarį jis naudoja vien profesiniais tikslais, turi teisę atskaityti pridėtinės vertės mokestį (toliau – PVM) sumokėtą
         šio namo statybos metu.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3       Šeštosios direktyvos 2 straipsnyje, kuris vienas sudaro II antraštinę dalį „Taikymo sritis“, nurodoma:
      „Pridėtinės vertės mokesčiu apmokestinamas:
      1)      prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje už atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis
         asmuo, veikdamas kaip toks;

      2)      prekių importas.“
      4       Šios direktyvos 4 straipsnyje, kuris yra IV antraštinėje dalyje „Apmokestinamieji asmenys“, sakoma:
      „1. „Apmokestinamasis asmuo“ – tai bet kuris asmuo, savarankiškai vykdantis bet kurioje vietoje bet kurią ekonominę veiklą,
         nurodytą 2 dalyje, nesvarbu, koks tos veiklos tikslas ar rezultatas.

      2. Šio straipsnio 1 dalyje nurodyta ekonominė veikla apima visokią gamintojų, prekiautojų ir kitų paslaugas teikiančių asmenų
         veiklą, įskaitant kasybą bei žemės ūkio gamybos veiklą bei įvairių profesijų atstovų veiklą. Materialaus ir nematerialaus
         turto naudojimas, siekiant gauti nuolatinių pajamų, taip pat laikomas ekonomine veikla.

      <…>“
      5       Direktyvos 5 straipsnio „Prekių tiekimas“ ir yra V antraštinėje dalyje „Apmokestinamieji sandoriai“, 1 dalyje numatoma:
      „Prekių tiekimas“ – tai teisės kaip savininkui disponuoti materialiuoju turtu perdavimas.“
      6       Šeštosios direktyvos 17 straipsnyje „Teisės į atskaitą atsiradimas ir apimtis“, esančiame XI antraštinėje dalyje „Atskaita“,
         numatyta:

      „1.      Teisė atskaityti mokestį atsiranda tuomet, kai atskaitytinas mokestis tampa apskaičiuotinas.
      2.      Tiek, kiek prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, apmokestinamas asmuo turi
         turėti teisę iš mokesčio, kurį jis turi sumokėti, atskaityti:

      a)       pridėtinės vertės mokestį, apskaičiuotą ar sumokėtą už kito apmokestinamojo asmens jam patiektas prekes ir suteiktas paslaugas;
      <…>
      6.      Vėliausiai po ketverių metų nuo šios direktyvos įsigaliojimo Taryba Komisijos siūlymu vienbalsiai nusprendžia, su kokiomis
         išlaidomis susijęs pridėtinės vertės mokestis negali būti atskaitomas. Pridėtinės vertės mokestis jokiais atvejais negali
         būti atskaitomas, jeigu jis susijęs su išlaidomis, kurios nėra griežtai verslo išlaidos, pavyzdžiui, išlaidomis prabangai,
         pramogoms ar pasilinksminimams.

      Kol aukščiau minėtos taisyklės įsigalios, valstybės narės gali taikyti visus atskaitos apribojimus, esančius jų nacionaliniuose
         įstatymuose, galiojančiuose šios direktyvos įsigaliojimo metu.

      <…>“
      7       Per pagrindinėje byloje nagrinėjamą laikotarpį buvo priimta Direktyva 91/680, kurios 3 straipsnyje valstybės narės yra įpareigojamos
         suderinti savo pridėtinės vertės mokesčio sistemas su šia direktyva ir priimti įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie įgyvendintų
         šia direktyva priimtus pakeitimus iki 1993 m. sausio 1 dienos. Pirmiau minėta 17 straipsnio 2 dalis po Direktyva 91/680 priimtų
         pakeitimų nustato:

      „2. Tiek kiek prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, jis turi teisę iš mokesčio,
         kurį jis turi sumokėti, atskaityti:

      a)      pridėtinės vertės mokestį, apskaičiuotą ar sumokėtą už kito apmokestinamojo asmens, privalančio mokėti mokestį, šalies teritorijoje
         jam patiektas ar tiekiamas prekes ir suteiktas ar teikiamas paslaugas;

      <…>“
      8       Šeštosios direktyvos 18 straipsnyje „Teisę į atskaitą reglamentuojančios taisyklės“, esančiame toje pačioje XI antraštinėje
         dalyje, numatoma:

      „1. Kad galėtų pasinaudoti teise į atskaitą, apmokestinamasis asmuo privalo:
      a) kai atskaitoma vadovaujantis 17 straipsnio 2 dalies a punkto nuostatomis – turėti pagal 22 straipsnio 3 dalį išrašytą sąskaitą
         faktūrą;

      <…>“
      9       Šeštosios direktyvos 22 straipsnyje „Prievolės vidaus sistemoje“, esančiame XIII antraštinėje dalyje „Asmenų, privalančių
         mokėti mokestį, prievolės“, sakoma:

      „<…>
      3. a) Kiekvienas apmokestinamasis asmuo turi išrašyti sąskaitą faktūrą ar kitą jai lygiavertį dokumentą kiekvienam prekių
         tiekimo ar paslaugų teikimo kitam apmokestinamajam asmeniui atvejui įforminti ir saugoti jos kopiją;

      <…>
      b)       sąskaitoje faktūroje turi būti aiškiai nurodyta kaina be mokesčio bei atitinkamas mokestis pagal kiekvieną atskirą tarifą,
         taip pat visi atleidimo nuo mokesčio atvejai;

      c)       valstybės narės turi nustatyti kriterijus, pagal kuriuos būtų galima spręsti, ar dokumentą galima prilyginti sąskaitai faktūrai.
      <...>
      8. <...> valstybės narės gali nustatyti kitas prievoles, kurias jos laiko būtinomis, kad mokestis būtų teisingai taikomas
         ir renkamas ir kad būtų užkirstas kelias klastotėms.

      <…>“
      10     Direktyva 91/680 šis straipsnis buvo pakeistas taip:
      „<…>
      3.      a) Kiekvienas apmokestinamasis asmuo turi išrašyti sąskaitą faktūrą arba kitą jai lygiavertį dokumentą kitam apmokestinamajam
         asmeniui arba neapmokestinamajam juridiniam asmeniui patiektoms prekėms ir suteiktoms paslaugoms įforminti. <…> Apmokestinamasis
         asmuo privalo saugoti kiekvieno išrašyto dokumento kopiją;

      <…>
               b) sąskaitoje faktūroje turi būti aiškiai nurodoma kaina be mokesčio bei atitinkamas mokestis pagal kiekvieną atskirą tarifą,
         taip pat visi atleidimo nuo mokesčio atvejai,

      <…>
               c) valstybės narės nustato kriterijus, pagal kuriuos būtų galima spęsti, ar dokumentą galima prilyginti sąskaitai faktūrai.
      <…>
      8. Valstybės narės gali nustatyti kitas prievoles, kurias jos laiko būtinomis, kad mokestis būtų teisingai renkamas ir kad
         būtų užkirstas kelias piktnaudžiavimams, laikydamosi nuostatos, kad sandoriams šalies viduje ir apmokestinamųjų asmenų sandoriams
         tarp valstybių narių turi būti taikomos vienodos sąlygos, o tokios prievolės nesukuria pasienio formalumų prekyboje tarp valstybių
         narių.

      <…>“
       Nacionalinės teisės aktai
      11     Šioje byloje svarbios Vokietijos įstatymo dėl apyvartos mokesčio nuostatos, taikomos pagrindinėje byloje nagrinėjamais 1991–1993
         mokestiniais metais (atitinkamai žr. Umsatzsteuergesetz, BGBl. 1991 I, p. 351 ir BGBl. 1993 I, p. 566, toliau – Umsatzsteuergesetz), nustatė:

      „14 straipsnis

      Sąskaitų išrašymas
      1. Kai apmokestinamasis asmuo tiekia prekes ar teikia paslaugas, kurios yra apmokestinamos pagal 1 straipsnio 1 dalies 1 ir
         3 punktus, jis gali, o jei šias operacijas atlieka kito apmokestinamojo asmens įmonės naudai, – privalo šio asmens prašymu
         išrašyti sąskaitą, kurioje atskirai nurodoma mokesčio suma. Sąskaitose turi būti nurodyta tokia informacija:

      10      apmokestinamojo asmens, kuris tiekia prekes ar teikia paslaugas, pavadinimas ir adresas;
      2)      prekių ar paslaugų gavėjo pavadinimas ir adresas;
      3)      parduotų prekių kiekis ir jų įprastinis versle naudojamas pavadinimas arba suteiktų paslaugų pobūdis ir apimtis;
      4)      prekių tiekimo arba paslaugų suteikimo data;
      5)      už prekes ar paslaugas (10 straipsnis) sumokėta suma ir
      6)      mokesčio nuo šios sumos dydis (5 punktas). <…>
      15 straipsnis
      Mokesčio už pirkimus atskaitymas
      1. Apmokestinamasis asmuo gali atskaityti šį mokestį už pirkimus:
      1) sąskaitose faktūrose pagal 14 straipsnį atskirai nurodytą mokestį už prekes ar paslaugas, gautas iš kitų apmokestinamųjų
         asmenų. Jei atskirai nurodytas mokestis yra apskaičiuotas už apmokėtus tokio pobūdžio sandorius iki jų įvykdymo, jį galima
         atskaityti, kai išrašoma sąskaita ir atliktas mokėjimas;

      <…>“
      12     Kadangi Bundesfinanzhof sprendime kreiptis dėl prejudicinio sprendimo nurodo Austrijos Respublikoje susiklosčiusią situaciją šioje srityje, reikia
         patikslinti, kad šioje valstybėje narėje 1994 m. Įstatymo dėl apyvartos mokesčio (Umsatzsteuergesetz, BGBl. 663/1994) 12 straipsnio 2 dalyje numatoma:

      „Įmonei patiektomis prekėmis, suteiktomis paslaugomis ar importu nelaikomos tokios prekės, paslaugos ar importas:
      a)       už kurias mokamas atlyginimas iš esmės nėra atskaitytinas pagal 1988 m. Įstatymo dėl pajamų mokesčio (Einkommensteuergesetz, BGBl. 100/1988) 20 straipsnio 1 dalies 1–5 punktus;

      <…>“
      13     Pastarosios nuostatos tekstas skelbia:
      „Iš įvairių pajamų negalima atskaityti:
      <…>
      2.      <…>
               d) išlaidų ir mokesčių gyvenamajame būste įrengtam biurui ir jo įrangai, taip pat būstui įrengti. Jei būste įrengtas biuras
         yra pagrindinė apmokestinamojo asmens verslo ir profesinės veiklos vieta, su juo susijusios taip pat jo įrangai skirtos išlaidos
         ir mokesčiai yra atskaitytini.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      14     Iš byloje esančios medžiagos matyti, kad 1990 metais HE kartu su savo sutuoktine įsigijo žemės sklypą. Vyras turėjo nuosavybės
         teisę į vieną ketvirtį sklypo, o žmona į tris ketvirčius. Vėliau šie sutuoktiniai įpareigojo įvairias įmones pastatyti šiame
         sklype gyvenamąjį namą. Teismo posėdyje HE atstovas patikslino, kad vyras turėjo nuosavybės teisę į vieną ketvirtį namo, o
         žmona į tris ketvirčius. Visos su namo statyba susijusios sąskaitos buvo adresuojamos abiem sutuoktiniams, neišskiriant kiekvieno
         iš bendraturčių dalių.

      15     Neginčijama, kad HE vieną šio namo kambarį naudojo kaip biurą, jog greta darbuotojo pagal darbo sutartį veiklos galėtų užsiimti
         ir profesine specializuotų tekstų autoriaus veikla.

      16     1991, 1992 ir 1993 finansinių metų PVM deklaracijose HE, remdamasis sąskaitomis už namo statybą, atliko proporcingus atskaitymus,
         kurie, įvertinus visą gyvenamąjį namo plotą ir biuro plotą, sudarė 12 %.

      17     Finanzamt atsisakė pripažinti šiuos atskaitymus motyvuodama tuo, kad statybos užsakovas ir statybos paslaugų gavėjas buvo sutuoktinių
         HE bendrija, o ne vien HE.

      18     HE ieškinį dėl šio sprendimo pirmosios instancijos Finanzgericht iš dalies patenkino.

      19     Šis teismas teigė, kad pagal civilinę teisę HE buvo tik ketvirčio su biuro statyba susijusių darbų užsakovas ir statybos paslaugų
         gavėjas. Kadangi nebuvo kitų aplinkybių, šis teismas vadovavosi nuosavybės teisės į pastatą tarp sutuoktinių pasidalijimu.
         Atsižvelgdamas į tai, kad žmonai priklausė nuosavybės teisė į tris ketvirtadalius namo, Finanzgericht pripažino HE teisę atskaityti tik ketvirtadalį su biuru susijusio pirkimo PVM, t. y. ketvirtadalį nuo 12 % viso pirkimo mokesčio.
         Teismo nuomone, tai, kad sąskaitos buvo adresuojamos abiem sutuoktiniams, neturi jokios reikšmės.

      20     Tiek Finanzamt, tiek HE dėl šio sprendimo pateikė kasacinį skundą Bundesfinanzhof.

      21     Finanzamt nuomone, reikia atskirti atvejus, kai pagrindinėje byloje nagrinėjamos paslaugos buvo teikiamos sutuoktinių bendrijai ir
         kai jos buvo teikiamos tik vienam iš sutuoktinių. Jei nėra aiškus statybos užsakovas, tai statybos paslaugų gavėja turėtų
         būti laikoma bendrija. Sutuoktinių HE santykiai, susiję su nuosavybės teise į namą, šiuo atveju neturi reikšmės. Bet kuriuo
         atveju HE negali atlikti atskaitymų dėl to, kad pirkimo PVM nėra padalytas tarp sutuoktinių, o sąskaitos faktūros buvo išrašomos
         abiem,  neišskiriant nė vieno iš jų.

      22     HE mano priešingai, kad jis vienintelis turėjo teisę naudotis ta pastato dalimi, kurioje yra biuras, todėl tik jis turėtų
         būti laikomas šios pastato dalies užsakovu. Jo teigimu, atsisakymas leisti atlikti prašomą atskaitymą, remiantis vien nacionaline
         civiline teise, prieštarauja bendrai PVM sistemai. Priešingai nei nusprendė pirmosios instancijos teismas, jam turėtų būti
         suteikta teisė atskaityti visą su biuro statyba susijusį PVM, t. y. 12 % nuo viso namo statybos PVM.

      23     Bundesfinanzhof pažymi, kad pagal Vokietijos teisę, kai užsakymą pateikia keli asmenys, kurie neveikia kartu kaip atskiras juridinis asmuo
         – ūkinė bendrija ar bendrovė – bet kaip bendrija de facto, kiekvienam jos dalyviui priklauso tiek gautų prekių ar paslaugų, kiek sutarta. Kadangi pagrindinėje byloje bendrija pati
         savaime nebuvo subjektas PVM teisės požiūriu, suteiktų paslaugų gavėjai yra abu sutuoktiniai.

      24     Šis teismas taip pat nurodo, kad iš Finanzgericht nustatytų faktų aišku, jog profesinę veiklą bendrai pastatytame pastate esančiame biure vykdė tik HE. Pagal Bundesfinanzhof praktiką bendrosios nuosavybės įgijimo atveju kiekvienas iš ūkio subjektų, kuris šią nuosavybę įgijo siekdamas su verslu
         susijusių tikslų, turi teisę atlikti atskaitymus, neviršydamas savo dalies bendrijoje. Jei sutuoktiniai nuomojo verslo patalpas,
         bet jomis verslo tikslais naudojosi tik vienas jų, nesant kitų aplinkybių, Bundesfinanzhof rėmėsi Vokietijos civilinio kodekso 742 straipsniu, pagal kurį teisės ir pareigos tarp bendrijos narių dalijamos po lygiai,
         ir todėl nusprendė, kad tas sutuoktinis, kuris naudojosi turtu verslo tikslais, turėjo teisę atskaityti tik pusę viso pirkimo
         PVM.

      25     Šioje byloje tokią pat išvadą padarė ir Finanzgericht, teisingai nusprendęs, kad pirmiau minėtam aiškinimui neturi įtakos tai, jog sąskaitos buvo išrašytos abiem sutuoktiniams.

      26     Tačiau Bundesfinanzhof abejoja, ar toks sprendimas neprieštarauja Šeštajai direktyvai.

      27     Pirmiausia negalima visiškai užtikrintai atsakyti į klausimą, ar gyvenamojo namo, kuriame įrengtas biuras, statybos paslaugas
         HE įgijo kaip „apmokestinamasis asmuo“ ir „apmokestinamiesiems sandoriams“ Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalies prasme,
         ar jos buvo skirtos privatiems apsigyvenimo tikslams, juo labiau kad, pavyzdžiui, Austrijos valdžios institucijos tokiu atveju
         neigia teisę į atskaitą.

      28     Šiomis aplinkybėmis taip pat reikėtų nustatyti ar biuro statybai gyvenamajame name skirtos išlaidos yra „griežtai verslo išlaidos“,
         nes priešingu atveju jų automatiškai negalima būtų atskaityti, remiantis Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalies antruoju
         sakiniu.

      29     Darant prielaidą, kad esant tokiai situacijai teisė į atskaitą iš esmės egzistuoja, reikėtų Bendrijos teisės požiūriu nuspręsti
         dėl šios teisės įgyvendinimo taisyklių, kai ilgalaikį turtą įsigyja bendrija, kurios narių dalys nėra aiškiai nurodytos, arba
         sutuoktinių bendrija, kuri pati nėra apmokestinamasis asmuo.

      30     Galiausia taikant Šeštosios direktyvos 18 straipsnio 1 dalies a punkte, 22 straipsnio 3 dalies a ir c punktuose numatytas
         sąlygas kyla abejonių dėl nacionalinės teismų praktikos, pagal kurią teikiama nedidelė reikšmė sąskaitoje faktūroje reikalaujamai
         pateikti informacijai apie nuosavybės teisės dalis.

      31     Šiomis aplinkybėmis Bundesfinanzhof nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar asmuo, kuris įsigyja ar statosi gyvenamąjį namą ketindamas jame gyventi, namo įsigijimo ar statybos metu veikia kaip apmokestinamasis
         asmuo, jei vieną iš šio namo kambarių jis ketina naudoti kaip biurą papildomai savarankiškai veiklai?

      2.      Jei atsakymas į pirmąjį klausimą yra teigiamas:
      Jei ilgalaikį turtą užsako bendrija, kurios narių dalys nėra aiškiai nurodytos, arba sutuoktinių bendrija, kuri pati nesiverčia
         verslu, ar reikia laikyti, kad ilgalaikį turtą įsigijo neapmokestinamasis asmuo, kuris neturi teisės atskaityti už pirkinį
         priskaičiuotą PVM kaip pirkimo mokestį, ar kad sandorio naudos gavėjai yra visi bendrijos nariai?

      3.      Jei atsakymas į antrąjį klausimą yra teigiamas:
      Jei sutuoktiniai ilgalaikį turtą įsigyja bendrai ir tik vienas iš jų šį turtą naudoja savo verslo reikmėms, ar:
      a)       šis sutuoktinis turi teisę tik į pirkimo mokesčio dalies, proporcingos jo įgytai nuosavybės daliai, atskaitymą, ar
               b)     šis sutuoktinis pagal Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalies a punktą gali atskaityti pirkimo mokestį nuo viso turto
         dalies, kurią jis naudoja savo profesiniams tikslams (atsižvelgiant į sąskaitai taikomus reikalavimus, kurie minimi 4 klausime)?

      4.      Ar tam, kad būtų galima pasinaudoti Šeštosios direktyvos 18 straipsnyje numatyta teise į atskaitą, šios direktyvos 22 straipsnio
         3 dalyje minima sąskaita turi būti išrašyta tik šio bendraturčio/sutuoktinio vardu, nurodant jo nuosavybės daliai tenkančią
         kainą ir mokesčio sumą, ar pakanka bendraturčiams/sutuoktiniams išrašytos faktūros, kurioje toks paskirstymas nenurodomas?“

       Preliminarios pastabos
      32     Preliminariai reikia priminti, jog iš bylos medžiagos aišku, kad:
      –       sutuoktiniai HE bendrai įsigijo žemės sklypą ir jame kaip bendraturčiai pasistatė gyvenamąjį namą,
      –       sutuoktinių HE sudarytoje bendrijoje vyrui priklauso nuosavybės teisė į ketvirtį namo ir sklypo, o žmonai – į tris ketvirčius,

      –       be darbo pagal darbo sutartį, HE užsiima ir profesine specializuotų tekstų autoriaus veikla,
      –       šiai veiklai jis vienas biurui naudoja vieną bendro namo kambarį; nustatyta, kad šio kambario plotas sudaro 12 % viso pastato
         gyvenamojo ploto,

      –       HE sutuoktinė nevykdo jokios ūkinės veiklos Šeštosios direktyvos prasme ir niekada nesinaudoja savo vyro biuru,
      –       sutuoktinių HE sudaryta bendrija nevykdo jokios ūkinės veiklos Šeštosios direktyvos prasme, nėra juridinis asmuo ir negali
         veikti savarankiškai,

      –       dėl to, kad jie nėra apmokestinamieji asmenys, nei HE sutuoktinė, nei sutuoktinių HE sudaryta bendrija pagal Šeštąją direktyvą
         neturi teisės į atskaitą,

      –       sąskaitos už namo statybą buvo išrašomos sutuoktiniams HE nė vieno iš jų neišskiriant ir jose nebuvo nurodoma kiekvieno iš
         sutuoktinių bendrosios nuosavybės daliai tenkanti kainos dalis ir atitinkamo PVM suma,

      –       HE nori atskaityti visą pirkimo PVM už biurą, kurį naudoja tik jis vienas, t. y. 12 %, nors bendrojoje sutuoktinių nuosavybėje
         į šį nekilnojamąjį turtą jam priklauso 25 %.

      33     Į prašyme dėl prejudicinio sprendimo pateiktus klausimus reikia atsakyti atsižvelgiant į šias pagrindinės bylos aplinkybes.
      34     Reikia pridurti, kad atsakant į šiuos klausimus nereikia skirti pradinės redakcijos Šeštosios direktyvos 17 ir 22 straipsnių
         tekstų ir vėliau Direktyva 91/680 iš dalies pakeistos jos redakcijos, nes Teisingumo Teismo išaiškinimui šioje byloje šios
         nuostatos iš esmės turi identišką prasmę.

       Dėl pirmojo klausimo
      35     Šiuo klausimu prašymą dėl prejudicinio pateikęs teismas iš esmės klausia, ar asmuo, kuris įsigyja ar statosi gyvenamąjį namą
         ketindamas jame gyventi su savo šeima, veikia kaip apmokestinamasis asmuo ir turi teisę į atskaitą pagal Šeštosios direktyvos
         17 straipsnį, jei vieną iš šio namo kambarių jis naudoja kaip biurą papildomai ekonominei veiklai tos pačios direktyvos 2
         ir 4 straipsnių prasme.

      36     Šioje vietoje pirmiausia primintina, kad Šeštąja direktyva sukuriama bendra PVM sistema, kurią pirmiausia pagrindžia vienodas
         apmokestinamųjų sandorių apibrėžimas (žr., inter alia, 2003 m. birželio 26 d. Sprendimo MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring, C-305/01, Rink. p. I–6729, 38 punktą).

      37     Iš šios direktyvos 2 straipsnio, nustatančio PVM taikymo sritį, kartu su tos pačios direktyvos 4 straipsniu išplaukia, kad
         šiuo mokesčiu apmokestinama tik ekonominio pobūdžio veikla, kurią vykdo apmokestinamasis asmuo valstybės narės teritorijoje.

      38     Pagal Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 1 dalį apmokestinamasis asmuo yra bet kuris asmuo, savarankiškai vykdantis ekonominę
         veiklą, nurodytą 2 šio straipsnio dalyje.

      39     Šioje 2 dalyje sąvoka „ekonominė veikla“ apibrėžiama kaip apimanti „visokią“ gamintojų, prekiautojų ir kitų paslaugas teikiančių
         asmenų veiklą ir sandorius, susijusius su materialaus ir nematerialaus turto naudojimu, siekiant gauti nuolatinių pajamų.
         „Naudojimo“ sąvoka pagal bendros PVM sistemos neutralumo principo reikalavimus yra susijusi su visais šiais sandoriais, kad
         ir kokia būtų jų teisinė forma (žr. 2004 m. spalio 21 d. Sprendimo BBL, C-8/03, dar nepaskelbtas Rinkinyje, 36 punktą).

      40     Pagal nusistovėjusią teismo praktiką Šeštosios direktyvos 4 straipsnyje nustatoma labai plati PVM taikymo sritis, kuri apima
         visas gamybos, platinimo ir paslaugų teikimo stadijas (žr., inter alia, 1990 m. gruodžio 4 d. Sprendimo Van Tiem, C‑186/89, Rink. p. I–4363, 17 punktą ir minėto sprendimo MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring 42 punktą).

      41     Vadovaujantis šios direktyvos 4 straipsnyje nustatytais kriterijais, esančiais vieninteliu apmokestinamojo asmens statuso
         nustatymo pagrindu (žr., inter alia, minėto sprendimo Van Tiem 25 punktą ir minėto sprendimo BBL 36 punktą), HE laikytinas apmokestinamuoju asmeniu.

      42     Iš bylos dokumentų matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamų aplinkybių atsiradimo metu, nuo 1991 iki 1993 m., HE vykdė
         savarankišką ekonominę veiklą Šeštosios direktyvos 4 straipsnio prasme, nors tai ir nebuvo jo pagrindinė veikla.

      43     Be to, iš Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalies išplaukia, kad apmokestinamasis asmuo, jei jis naudoja turtą savo apmokestinamiesiems
         sandoriams, turi teisę atskaityti už šį turtą priklausantį sumokėti arba sumokėtą PVM. Ir priešingai, jei turtas naudojamas
         ne apmokestinamojo asmens ekonominei veiklai šios direktyvos 4 straipsnio prasme, o savo privatiems poreikiams, teisė į atskaitą
         neatsiranda (žr., inter alia, 1991 m. liepos 11 d. Sprendimo Lennartz, C‑97/90, Rink. p. I-3795, 8 ir 9 punktus).

      44     Tačiau iš bylos medžiagos matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamu laikotarpiu HE vienintelis naudojosi vienu pastato,
         kurį pasistatė kartu su žmona, kambariu, vykdydamas savarankišką ekonominę specializuotų tekstų autoriaus veiklą.

      45     Aplinkybė, kad HE šiuo atveju savo ekonominei veiklai naudojo tik dalį pastato, nėra svarbi.
      46     Iš nusistovėjusios teismo praktikos aišku, kad tuomet, kai ilgalaikis turtas naudojamas ir profesiniams, ir privatiems tikslams,
         apmokestinamasis asmuo PVM taikymo požiūriu gali pasirinkti, ar priskirti visą šį objektą versle naudojamam turtui, ar laikyti
         jį visą privačiu turtu ir taip visiškai „išimti“ iš PVM sistemos, ar, kaip yra pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju, laikyti
         jį savo versle naudojamu turtu tiek, kiek jis faktiškai naudojamas verslui (šia prasme žr. 2001 kovo 8 d. Sprendimo Bakcsi, C-415/98, Rink. p. I-1831, 24–34 punktus ir 2003 m. kovo 8 d. Sprendimo Seeling, C-269/00, Rink. p. I-4101, 40 ir 41 punktus).

      47     Taigi pastaruoju atveju laikytina, kad tiek, kiek šis turtas naudojamas profesiniais tikslais, atitinkamas ūkio subjektas
         jį įsigydamas arba statydamas veikė kaip apmokestinamasis asmuo, todėl ši pastato dalis turėtų būti laikoma naudojama šio
         ūkio subjekto apmokestinamiesiems sandoriams Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalies a punkto prasme.

      48     Šis aiškinimas neprieštarauja ir neutralumo principui, pagal kurį asmuo turi mokėti PVM tik už prekes ir paslaugas, kurios
         yra skirtos jo privačiam naudojimui, o ne tuomet, kai jos naudojamos apmokestinamai verslo veiklai.

      49     Kaip teisingai nurodo Komisija, prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo abejonės dėl to, ar toks sandoris, koks
         nagrinėjamas pagrindinėje byloje, patenka į Šeštosios direktyvos taikymo sritį yra nepagrįstos.

      50     Iš tiesų aplinkybė, kad kita valstybė narė (šiuo atveju Austrijos Respublika) nenumato teisės į atskaitą, kai biuras yra įrengtas
         gyvenamajame būste, neturi reikšmės, atsižvelgiant į bendros PVM sistemos pobūdį ir ja siekiamą suderinimo tikslą, iš kurio
         išplaukia, kad išimtys iš teisės į atskaitą, siekiant jas vienodai taikyti visose valstybėse narėse, leidžiamos tik tuomet,
         kai tai aiškiai numato Šeštoji direktyva.

      51     Be to, tiek, kiek prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas vadovaujasi Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalimi,
         pirmiausia pastebėtina, kad dabar galiojančioje Bendrijos teisėje nėra Tarybos priimto teisės akto, draudžiančio atskaityti
         išlaidas, kurios nėra griežtai verslo išlaidos, pavyzdžiui, išlaidos prabangai, pramogoms ar reprezentacijai. Vokietijos teisė,
         taikoma Šeštosios direktyvos įsigaliojimo metu, nenumatė išimties, pagal kurią būtų draudžiami atskaitymai už gyvenamajame
         būste įrengtus biurus. Galiausia Vokietijos Federacinei Respublikai nebuvo suteiktas leidimas imtis specialių nuo direktyvos
         nuostatų nukrypstančių priemonių šios direktyvos 27 straipsnio prasme.

      52     Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad asmuo, kuris įsigyja ar statosi gyvenamąjį namą,
         ketindamas jame gyventi kartu su šeima, veikia kaip apmokestinamasis asmuo ir turi Šeštosios direktyvos 17 straipsnyje numatytą
         teisę į atskaitą, jei vieną iš šio namo kambarių naudoja kaip biurą savarankiškai, nors ir nepagrindinei, ekonominei veiklai
         tos pačios direktyvos 2 ir 4 straipsnių prasme ir priskiria šią pastato dalį prie savo versle naudojamo turto.

       Dėl antrojo klausimo
      53     Šiuo klausimu iš esmės norima sužinoti, ar tuo atveju kai ilgalaikį turtą užsako sutuoktinių bendrija, neturinti juridinio
         asmens statuso ir pati nevykdanti ekonominės veiklos Šeštosios direktyvos prasme, reikia laikyti, kad kiekvienas iš bendraturčių,
         sudarančių šią bendriją, yra sandorio naudos gavėjas šios direktyvos taikymo prasme.

      54     Iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad sutuoktinių HE sudaryta bendrija pati nevykdė ekonominės veiklos
         kaip pagal civilinę teisę įsteigta bendrovė, turinti juridinio asmens statusą, ar susivienijimas, nors neturintis šio statuso,
         bet galintis veikti savarankiškai. Sutuoktiniai paprasčiausiai de facto kartu veikė įsigydami žemę ir statydami pastatą.

      55     Ši bendrija nedalyvavo pagrindinėje byloje nagrinėjamuose sandoriuose PVM prasme ir todėl negali būti laikoma apmokestinamuoju
         asmeniu Šeštosios direktyvos prasme.

      56     Šiomis aplinkybėmis ir nesant kitos svarbios informacijos, taikant Šeštąją direktyvą laikytina, kad turtas tiekiamas sutuoktiniams
         HE kaip ilgalaikio turto bendraturčiams.

      57     Šis aiškinimas taip pat neprieštarauja neutralumo principui. Atsižvelgiant į tai, kad sutuoktinių sudaryta bendrija nėra apmokestinamasis
         asmuo ir todėl negali atskaityti pirkimo PVM, šią teisę reikia pripažinti kiekvienam iš sutuoktinių, jei jis turi apmokestinamojo
         asmens statusą.

      58     Todėl į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad tuo atveju, kai ilgalaikį turtą užsako sutuoktinių bendrija, kuri neturi juridinio
         asmens statuso ir pati nevykdo ekonominės veiklos Šeštosios direktyvos prasme, laikytina, kad, taikant šią direktyvą, kiekvienas
         iš bendraturčių yra sandorio naudos gavėjas.

       Dėl trečiojo klausimo
      59     Šiuo klausimu prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas iš esmės klausia, ar tuomet, kai sutuoktinių bendrija, atsiradusi
         dėl jų santuokos fakto, įsigyja ilgalaikio turto, kurio dalį profesiniams tikslams naudoja išimtinai tik vienas iš sutuoktinių
         – bendraturčių, jis turi teisę atskaityti visą pirkimo PVM, tenkantį versle naudojamai turto daliai, ar tik pirkimo PVM dalį,
         proporcingą turto daliai, į kurią jis turi nuosavybes teisę.

      60     Atsakant į šį klausimą primintina, kad nacionalinis pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog pagal Vokietijos civilinę
         teisę HE buvo tik ketvirčio biuro statybai tenkančių darbų gavėjas. Teismas savo išvadą grindė nuosavybės teisės į žemės sklypą
         ir pastatą pasidalijimu tarp sutuoktinių – bendraturčių, pagal kurį vyro dalis nuosavybėje buvo tik 25 %. Todėl šis teismas
         pripažino HE teisę atskaityti tik 25 % pirkimo PVM, tenkančio verslo reikmėms naudojamam biurui, t. y. ketvirtadalį nuo 12 %
         viso pirkimo PVM.

      61     Tačiau HE mano, kad pagal Šeštąją direktyvą jis turi teisę atskaityti visą pirkimo PVM, tenkantį turto daliai, kurią jis naudoja
         savo profesinėms reikmėms, t. y. 12 % viso pirkimo PVM.

      62     Šiuo klausimu pirmiausia pastebėtina, kad Šeštąja direktyva, kaip nurodoma jos pavadinime, siekiama nustatyti bendrą PVM sistemą,
         o apmokestinamuosius sandorius nustatyti vienodai pagal Bendrijos taisykles (žr. šio sprendimo 36 punktą ir jame nurodytą
         teismų praktiką).

      63     Pagal nusistovėjusią teismo praktiką Šeštosios direktyvos nuostata, kuri jos prasmei ir turiniui nustatyti nedaro aiškios
         nuorodos į valstybių narių teisę, turi būti aiškinama nepriklausomai ir vienodai visoje Bendrijos teritorijoje, kad būtų išvengta
         PVM sistemos taikymo skirtumų skirtingose valstybėse narėse (žr. 2003 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Zita Modes, C‑497/01, dar nepaskelbtas Rinkinyje, 34 punktą).

      64     Kalbant būtent apie Šeštosios direktyvos 5 straipsnio 1 dalį, kurioje prekių tiekimu laikomas teisės perdavimas kaip savininkui
         disponuoti materialiuoju turtu, pastebėtina, kad iš Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, jog tiekimo sąvoka susijusi ne
         su nuosavybės teisės perdavimu pagal taikomą nacionalinę teisę, o su visais materialiojo turto perdavimo sandoriais, kuriais
         viena šalis suteikia kitai šaliai teisę naudotis tuo turtu taip, lyg ji būtų šio turto savininkė. Šios direktyvos tikslas
         galėtų būti pažeistas, jei prekių tiekimo, t. y. vieno iš trijų apmokestinamųjų sandorių, buvimo nustatymas priklausytų nuo
         skirtingų kiekvienos suinteresuotosios valstybės narės civilinėje teisėje nustatytų sąlygų (šia prasme žr. 1990 vasario 8 d.
         Sprendimo Shipping and Forwarding Entreprise Safe, C-320/88, Rink. p. I-285, 7 ir 8 punktus; 1995 m. spalio 4 d. Sprendimo Armbrecht, C-291/92, Rink. p. I-2775, 13 ir 14 punktus ir 2003 m. vasario 6 d. Sprendimo Auto Lease Holland, C-185/01, Rink. p. I–1317, 32 ir 33 punktus).

      65     Todėl Teisingumo Teismas negali pritarti nei pirmosios instancijos nacionalinio teismo siūlomai Vokietijos civiline teise
         grindžiamai pozicijai, nei rašytinėse Komisijos pastabose išdėstytai nuomonei, kurioje nurodoma, kad HE prašymas negali būti
         patenkintas, jei pagal sutuoktinių turto nuosavybės režimą reglamentuojančius nacionalinės teisės aktus jis neturi teisės
         disponuoti visu ilgalaikiu turtu.

      66     Be to, aplinkybė, kuris iš bendraturčių iš tiesų apmokėjo sąskaitas už namo statybą, visiškai nesvarbi atsakant į užduotą
         klausimą, nes pagal Šeštosios direktyvos 11 straipsnio A dalies 1 punkto a papunktį sumokėti gali ir trečioji šalis.

      67     Atsakant į trečiąjį klausimą veikiau svarbu atkreipti dėmesį į tai, kad nagrinėjamu atveju HE namuose esantį biurą naudojo
         tik savo ekonominės veiklos reikmėms ir nusprendė šį kambarį skirti vien savo verslui. Iš to aišku, kad HE šiuo kambariu faktiškai
         disponuoja kaip savininkas ir todėl atitinka šio sprendimo 64 punkte minėtoje teismo praktikoje nustatytą sąlygą.

      68     Reikia pridurti, kad HE prašo atskaityti pirkimo PVM už turto dalį, kurią jis naudoja išimtinai profesiniais tikslais ir kurią
         jis nusprendė laikyti savo versle naudojamu turtu.

      69     Be to, esant tokioms aplinkybėms, kokios susiklostė pagrindinėje byloje, atlikti atskaitymų už šį biurą negali joks kitas
         ūkio subjektas, todėl šiuo atveju nėra sukčiavimo ar piktnaudžiavimo galimybės.

      70     HE prašymas atskaityti visą biurui tenkantį pirkimo PVM šiomis sąlygomis turi būti laikomas atitinkančiu atskaitymų sistemą,
         kurios tikslas – visiškai atleisti verslininkus nuo mokėtino ar sumokėto PVM naštos visose ekonominės veiklos srityse. Bendra
         PVM sistema taip užtikrina bet kokios ekonominės veiklos apmokestinimo neutralumą, neatsižvelgiant į jos tikslą ar rezultatą,
         jeigu pati ši veikla iš esmės apmokestinama PVM (žr., inter alia, minėto sprendimo Zita Modes 38 punktą).

      71     Iš to išplaukia, kad toks ūkio subjektas, koks yra HE, nusprendęs visą kambarį, kuriame įrengtas biuras, skirti tik savo verslui,
         turi teisę atskaityti pirkimo PVM nuo įvairių mokėjimų, kurie yra tiesiogiai susiję su šios pastato dalies kaina. Jei jis
         galėtų atskaityti tik dalį už šį kambarį, kurį naudoja tik savo apmokestinamiesiems sandoriams, sumokėto PVM, apskaičiuotą
         atsižvelgiant į jo dalį bendrojoje nuosavybėje, jis nebūtų visiškai atleistas nuo mokesčio už ekonominei veiklai naudojamą
         daiktą, o tai pažeistų iš neutralumo principo kylančius reikalavimus.

      72     Toks aiškinimas taip pat neprieštarauja iš neutralumo principo kylančiam vienodo požiūrio principui.
      73     Taigi du apmokestinamieji asmenys, kurie objektyviai yra tokioje pačioje situacijoje, nes kiekvienas iš jų tokią pat namo
         dalį naudoja tik kaip biurą ir nusprendė jį skirti savo verslui, vertinami vienodai, nes jie abu turi teisę atskaityti tokią
         pat pirkimo PVM dalį. Į skirtingą jų padėtį – pirmajam asmeniui priklauso visas pastatas, o antrajam tik jo dalis – atsižvelgiama
         tuo, kad pirmasis asmuo, jei nuspręstų visą mišrios paskirties pastatą naudoti savo versle, turėtų galimybę atskaityti 100
         % pirkimo PVM, o antrasis negalėtų atskaityti didesnio mokesčio nei faktiškai sumokėtas PVM, t. y. sumą, atitinkančią jo nuosavybės
         dalį (pagrindinėje byloje – 25 %).

      74     Atsižvelgiant į visas aplinkybes, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti taip: tuomet, kai sutuoktinių bendrija, atsiradusi dėl
         jų santuokos fakto, įsigyja ilgalaikio turto, kurio dalį profesiniais tikslais naudoja tik vienas iš sutuoktinių – bendraturčių,
         jis turi teisę atskaityti visą pirkimo PVM, tenkantį tai turto daliai, kurią jis naudoja savo versle, jei atskaitomo mokesčio
         suma neviršija ribos, nustatomos atsižvelgiant į tą turto dalį, į kurią apmokestinamasis asmuo turi nuosavybes teisę.

       Dėl ketvirtojo klausimo
      75     Šiuo klausimu iš esmės siekiama sužinoti, ar Šeštosios direktyvos 18 straipsnio 1 dalies a punktas ir 22 straipsnio 3 dalis
         reikalauja, kad, esant tokiai situacijai, kuri yra nagrinėjama pagrindinėje byloje, apmokestinamasis asmuo, norintis pasinaudoti
         teise į atskaitą, privalo turėti savo vardu išrašytą sąskaitą, kurioje būtų nurodyta jo nuosavybės daliai tenkanti kaina ir
         PVM, ar pakanka bendraturčiams – sutuoktiniams išrašytos sąskaitos, kurioje toks paskirstymas nenurodomas.

      76     Šiuo klausimu tiek pradinė Šeštosios direktyvos 22 straipsnio 3 dalyje b punkto redakcija, tiek Direktyva 91/680 iš dalies
         pakeista redakcija numato, kad teisei į atskaitą pasinaudoti sąskaitoje turi būti aiškiai nurodyta kaina be mokesčio bei atitinkamas
         mokestis pagal kiekvieną atskirą tarifą, taip pat visi atleidimo nuo mokesčio atvejai.

      77     Todėl darytina išvada, kad, be šių minimalių reikalavimų, Šeštojoje direktyvoje nereikalaujama pateikti kitokios informacijos,
         pavyzdžiui, tos, kuri minima ketvirtajame klausime.

      78     Tiesa, pagal Šeštosios direktyvos 22 straipsnio 3 dalies c punktą valstybės narės gali nustatyti kriterijus, kuriais remiantis
         dokumentas gali būti laikomas sąskaita, o pagal to paties straipsnio 8 dalį jos gali nustatyti kitas prievoles, kurias laiko
         būtinomis, kad mokestis būtų teisingai taikomas ir renkamas ir kad būtų užkirstas kelias klastotėms.

      79     Vokietijos Federacinė Respublika šia galimybe pasinaudojo. Umsatzsteuergesetz numatoma, kad sąskaitose faktūrose, inter alia, turi būti nurodomas prekių ir paslaugų gavėjo pavadinimas ir adresas, parduotų prekių kiekis ir jų įprastinis versle naudojamas
         pavadinimas arba suteiktų paslaugų pobūdis bei apimtis ir už prekes ar paslaugas sumokėta suma.

      80     Tačiau, kaip pažymėjo Komisija, iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad Šeštosios direktyvos 22 straipsnio 3 dalyje
         nenurodyta kita sąskaitose nurodytina informacija, nuo kurios priklauso galimybė pasinaudoti teise į atskaitą, turi apsiriboti
         tik teisingam PVM nustatymui ir mokesčių institucijų atliekamai kontrolei būtina informacija. Be to, ši informacija dėl savo
         kiekio ar techninio sudėtingumo negali paversti teisės į atskaitą neįgyvendinama arba labai ją apsunkinti (1988 m. liepos
         14 d. Sprendimo Jeunehomme ir EGI, 123/87 ir 330/87, Rink. p. 4517, 17 punktas). Be to, priemonės, kurių valstybės narės pagal direktyvos 22 straipsnio 8 dalį
         gali imtis, siekdamos užtikrinti teisingą mokesčio apskaičiavimą ir užkirsti kelią sukčiavimui, turi apsiriboti tuo, kas būtina
         šiam tikslui pasiekti. Todėl jos negali būti naudojamos taip, kad keltų grėsmę PVM neutralumui, kuris yra pagrindinis Bendrijos
         teisės aktais numatytos bendros PVM sistemos principas (2000 m. kovo 21 d. Sprendimo Gabalfrisa ir kt., C‑110/98–C-147/98, Rink. p. I-1577, 52 punktas ir 2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Schmeink & Cofreth ir Strobel, C-454/98, Rink. p. I-6973, 59 punktas).

      81     Tačiau pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju nekyla sukčiavimo ar piktnaudžiavimo pavojus, nes šiuo atveju kalbama apie ypatingą
         bendrijos tipą, t. y. apie bendrosios dviejų sutuoktinių nuosavybės bendriją, kuri pati neturi apmokestinamojo asmens statuso
         ir kurioje tik vienas iš sutuoktinių vykdo ekonominę veiklą; todėl sąskaitų, nors jos ir išrašytos „sutuoktiniams HE“ ir jose
         nenurodyti kiekvieno sutuoktinio nuosavybės daliai tenkančios kaina ir PVM, kitas sutuoktinis, kuris nėra apmokestinamasis
         asmuo, ar pati bendrija negalės panaudoti tam, kad dar kartą atskaitytų tą pačią PVM sumą.

      82     Šiuo atveju atsisakymas pripažinti sutuoktinio, kuris yra apmokestinamasis asmuo, teisę į atskaitą vien dėl to, kad sąskaitose
         nėra nacionalinės teisės aktuose reikalaujamos informacijos, pažeistų proporcingumo principą.

      83     Todėl į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti taip: Šeštosios direktyvos 18 straipsnio 1 dalies a punkte ir 22 straipsnio 3 dalyje
         nenumatomas reikalavimas, kad norint pasinaudoti teise į atskaitą ir esant tokiai situacijai, kuri nagrinėjama pagrindinėje
         byloje, apmokestinamasis asmuo privalo turėti savo vardu išrašytą sąskaitą, kurioje būtų nurodyta jo nuosavybės daliai tenkanti
         kaina ir PVM. Šiuo atveju pakanka bendraturčiams – sutuoktiniams išrašytos sąskaitos, kurioje toks paskirstymas nenurodomas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      84     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Kitų nei šios šalys asmenų, pateikusių Teisingumo Teismui
         savo pastabas, bylinėjimosi išlaidos nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra
            pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas pradinė redakcija, iš dalies pakeista 1991 m. gruodžio 16 d.
            Tarybos direktyva 91/680/EEB, papildančia bendrą pridėtinės vertės mokesčio sistemą ir iš dalies keičiančia Direktyvą 77/388/EEB,
            siekiant panaikinti fiskalines sienas, redakcija, turi būti aiškinama taip:
      –       asmuo, kuris įsigyja ar statosi gyvenamąjį namą, ketindamas jame gyventi kartu su šeima, veikia kaip apmokestinamasis asmuo
            ir turi Šeštosios direktyvos Nr. 77/388 17 straipsnyje numatytą teisę į atskaitą, jei vieną iš šio namo kambarių naudoja kaip
            biurą savarankiškai, nors ir nepagrindinei ekonominei veiklai tos pačios direktyvos 2 ir 4 straipsnių prasme ir priskiria
            šią pastato dalį prie savo versle naudojamo turto,
      –       tuo atveju, kai ilgalaikį turtą užsako sutuoktinių bendrija, kuri neturi juridinio asmens statuso ir pati nevykdo ekonominės
            veiklos Šeštosios direktyvos Nr. 77/388 prasme, laikytina, kad, taikant šią direktyvą, kiekvienas iš bendraturčių yra sandorio
            naudos gavėjas,
      –       kai sutuoktinių bendrija, atsiradusi dėl jų santuokos fakto, įsigyja ilgalaikio turto, kurio dalį profesiniais tikslais naudoja
            tik vienas iš sutuoktinių – bendraturčių, jis turi teisę atskaityti visą pirkimo pridėtinės vertės mokestį, tenkantį tai turto
            daliai, kurią naudoja savo versle, jei atskaitomo mokesčio suma neviršija ribos, nustatomos atsižvelgiant į tą turto dalį,
            į kurią apmokestinamasis asmuo turi nuosavybes teisę,
      –       Šeštosios direktyvos Nr. 77/388 18 straipsnio 1 dalies a punkte ir 22 straipsnio 3 dalyje nenumatomas reikalavimas, kad norint
            pasinaudoti teise į atskaitą ir esant tokiai situacijai, kuri nagrinėjama pagrindinėje byloje, apmokestinamasis asmuo privalo
            turėti savo vardu išrašytą sąskaitą, kurioje būtų nurodyta jo nuosavybės daliai tenkanti kaina ir pridėtinės vertės mokestis.
            Šiuo atveju pakanka sutuoktiniams – bendraturčiams išrašytos sąskaitos, kurioje toks paskirstymas nenurodomas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


title: Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas 2004 m. liepos 8 d. # Europos Bendrijų Komisija prieš Prancūzijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - EB 28 straipsnis - Prekyba tauriųjų metalų dirbiniais - Pavadinimai "auksas" ir "aukso lydinys. # Byla C-166/03.

text:
      Byla C-166/03
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Prancūzijos Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – EB 28 straipsnis – Prekyba tauriųjų metalų dirbiniais – Pavadinimai „auksas“ ir „aukso lydinys“
      Sprendimo santrauka
      Laisvas prekių judėjimas – Kiekybiniai apribojimai – Lygiaverčio poveikio priemonės – Nacionalinės teisės norma, nustatanti
            pavadinimą „auksas“ tik 750 prabos aukso dirbiniams – Nepriimtinumas – Pateisinimas – Vartotojų apsauga – Prekybos sandorių
            sąžiningumas – Nebuvimas
      (EB 28 str.)
      Valstybė narė, kuri nustato pavadinimą „auksas“ tik 750 prabos aukso dirbiniams, o 375 arba 585 prabos dirbiniams – pavadinimą
         „aukso lydinys“, kuris vartotojams mažiau patrauklus, nors jų kilmės valstybėje jais prekiaujama pavadinimu „auksas“, neįvykdo
         savo įsipareigojimų pagal EB 28 straipsnį.

      Tokia norma įpareigoja dirbiniams, turintiems du žemiausius grynumo lygius, naudoti nereikalingą dvigubą pavadinimą, t. y.
         naudoti ne tik dirbinio prabą, bet taip pat pavadinimą „aukso lydinys“, todėl ji nėra proporcinga užtikrinti prekybos sandorių
         sąžiningumo ir vartotojų apsaugos tikslą, kadangi šis tikslas gali būti pasiektas mažiau Bendrijos vidaus prekybą ribojančiomis
         priemonėmis.

      (žr. 13–14, 19–21 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2004 m. liepos 8 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – EB 28 straipsnis – Prekyba tauriųjų metalų dirbiniais – Pavadinimai „auksas“ ir „aukso lydinys“
      Byloje C-166/03
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama B. Stromsky, nurodžiusio adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Prancūzijos Respubliką, atstovaujamą G. de Bergues ir F. Million,

      atsakovę,
      dėl pripažinimo, kad nustatydama pavadinimą „auksas“ tik 750 prabos aukso dirbiniams, o 375 arba 585 prabos dirbiniams – pavadinimą
         „aukso lydinys“, Prancūzijos Respublika neįvykdė savo įsipareigojimų pagal EB 28 straipsnį,

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro  kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai J.‑P. Puissochet, J. N. Cunha Rodrigues (pranešėjas), R. Schintgen
         ir N. Colneric,

      generalinis advokatas F. G. Jacobs,
      sekretorius R. Grass,
      susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu,
      susipažinęs su 2004 m. vasario 19 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Pagal EB 226 straipsnį pareikštu ieškiniu, kurį Teisingumo Teismo sekretoriatas gavo 2003 m. balandžio 10 d., Europos Bendrijų
         Komisija prašo pripažinti, kad nustatydama pavadinimą „auksas“ tik 750 prabos aukso dirbiniams, o 375 arba 585 prabos dirbiniams
         – pavadinimą „aukso lydinys“, Prancūzijos Respublika neįvykdė savo įsipareigojimų pagal EB 28 straipsnį.

       Teisinis pagrindas
      2        Bendrasis mokesčių kodekso (Code général des impôts), iš dalies pakeisto 1994 m. sausio 4 d. įstatymu Nr. 94‑6 dėl teisės
         aktų, susijusių su tauriųjų metalų garantija bei muitinės pareigūnų įgaliojimais tikrinti kai kurių asmenų administracinę
         padėtį, pakeitimo (1994 m. sausio 5 d. JORF, p. 245, toliau – CGI), 522 bis  straipsnis numato:

      „Tiktai 750 arba didesnės prabos aukso dirbiniai jų mažmeninėje prekyboje privatiems asmenims gali būti pavadinti „auksu“.
      585 arba 375 prabos aukso dirbiniai jų mažmeninėje prekyboje privatiems asmenims vadinami „aukso lydiniu“ kartu nurodant jų
         prabą.“

       Ikiteisminė procedūra
      3        Manydama, kad šios normos prieštarauja EB 28 straipsniui, Komisija  pradėjo procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal
         EB 226 straipsnį. Pateikusi oficialų įspėjimą Prancūzijos Respublikai pateikti savo pastabas, 2001 m. rugsėjo 19 d. Komisija
         priėmė argumentuotą nuomonę, nurodydama šiai valstybei narei per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių, kad į
         ją tinkamai būtų atsižvelgta.

      4        2002 m. vasario 4 d. laiške Prancūzijos Respublika tvirtino, kad CGI 522 bis  straipsnis reikalingas vartotojų apsaugos ir prekybos sandorių sąžiningumo reikalavimams patenkinti, ir paprašė Komisijos
         iš naujo išnagrinėti savo įvertinimą. Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

       Dėl ieškinio
       Šalių argumentai
      5        Komisija tvirtina, kad CGI 522 bis straipsnis draudžia Prancūzijoje prekiauti 585 arba 375 prabos aukso dirbiniais pavadinimu „auksas“, tačiau jie gali būti
         taip pavadinti jų kilmės valstybėje narėje, ir reikalauja šiems dirbiniams vartoti kitą, mažiau vartotojui žinomą ir mažiau
         jo vertinamą pavadinimą „aukso lydinys“.  Dėl šios normos prekyba šiais dirbiniais Prancūzijoje gali tapti sudėtinga, ir dėl to ji gali trukdyti, nors ir netiesiogiai,
         prekybą tarp valstybių narių. Todėl jeigu ginčijamos pavadinimų taisyklės negali būti pateisinamos visuomenės bendrojo intereso
         tikslu, jos yra lygiaverčio poveikio priemonės, kurios uždraustos pagal EB 28 straipsnį.

      6        Komisija mano, kad šios pavadinimų taisyklės nėra būtinos vartotojų apsaugai bei prekybos sandorių sąžiningumui užtikrinti
         ir kad jos nepateisinamos EB 28 straipsnio atžvilgiu. Iš tikrųjų valstybėms narėms pakaktų numatyti adekvatų ženklinimą etiketėmis,
         užtikrinantį teisingą informaciją apie tikrą aukso kiekį įvairiuose pardavimui skirtuose dirbiniuose.

      7        Prancūzijos vyriausybė neigia, kad dviejų dirbinių kategorijų buvimas daro esminį poveikį Bendrijos vidaus prekybai. Neįrodydama
         poveikio Bendrijos vidaus prekybai buvimo, Komisija neįvykdė įrodinėjimo pareigos, kuri jai taikoma ieškinio dėl įsipareigojimų
         neįvykdymo atveju.

      8        Prancūzijos Vyriausybės teigimu, du dirbinių su iš esmės skirtingu aukso kiekiu pavadinimai „auksas“ ir „aukso lydinys“ yra
         reikalingi vartotojui informuoti, siekiant užtikrinti jo apsaugą. Taigi šiuo atveju yra bendrasis interesas,  galintis pateisinti
         su dirbinių pavadinimais susijusią priemonę EB 28 straipsnio reikalavimų atžvilgiu.

      9        Be to, dviejų pavadinimų sistema užtikrina geresnį vartotojo informavimą nei Komisijos siūloma, t. y. ženklinimas etiketėmis,
         nurodantis tik dirbiniuose esantį aukso kiekį. Pastarasis ženklinimas vartotojams suteikia neapdorotą techninę informaciją,
         o dviejų pavadinimų sistema yra aiškesnė, jiems pateikianti lengvai suprantamą paaiškinimą apie nagrinėjamų prekių kokybę.

      10      Tokiomis aplinkybėms Prancūzijos vyriausybė mano, kad pavadinimų sistema pagal CGI 522 bis  straipsnį neprieštarauja EB 28 straipsniui.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      11      Pagal nusistovėjusią teismų praktiką bet kuri priemonė, galinti tiesiogiai ar netiesiogiai, iš tikrųjų ar potencialiai trukdyti
         Bendrijos vidaus prekybą, yra laikoma lygiaverčio poveikio priemone kiekybiniams apribojimams, ir todėl uždrausta pagal EB 28 straipsnį
         (žr. 1974 m. liepos 11 d. Sprendimo Dassonville, 8/74, Rink. p. 837, 5 punktą ir 2003 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Deutscher Apothekerverband, C‑322/01, neskelbto Rinkinyje, 66 punktą).

      12      Komisija tvirtina, kad 585 arba 375 prabos aukso dirbiniais yra teisėtai prekiaujama pavadinimu „auksas“ kitose nei Prancūzija
         valstybėse narėse, ir to Prancūzijos vyriausybė neneigia.

      13      Neginčijama, kad pavadinimas „aukso lydinys“ vartotojui yra mažiau patrauklus nei pavadinimas „auksas“.

      14      Tai, kad pagal CGI 522 bis straipsnį tokius dirbinius privaloma pardavinėti pavadinimu „aukso lydinys“, nors jų kilmės valstybėje jais prekiaujama pavadinimu
         „auksas“, tokiomis aplinkybėmis gali trukdyti Bendrijos vidaus prekybą.

      15      Todėl ši CGI norma yra laikoma lygiaverčio poveikio priemone kiekybiniam importo apribojimui EB 28 straipsnio prasme, nesant
         būtinybės įrodyti, kad ši priemonė turėjo esminį poveikį Bendrijos vidaus prekybai.

      16      Dėl klausimo, ar tokia norma vis dėlto gali būti pateisinama Bendrijos teisės atžvilgiu, primintina, kad pagal Teisingumo
         Teismo praktiką nacionalinės nuostatos, priimtos nesant bendrų ar suderintų taisyklių, vienodai taikomos tiek nacionalinių,
         tiek iš kitų valstybių narių importuotų produktų atžvilgiu, gali būti suderinamos su Sutartimi tiek, kiek jos būtinos patenkinti
         imperatyvius reikalavimus, susijusius, inter alia, su prekybos sandėrių sąžiningumu ir vartotojų apsauga, jeigu ši nuostata yra proporcinga siekiamam tikslui ir šis tikslas
         negali būti pasiektas kitomis, mažiau Bendrijos vidaus prekybą ribojančiomis priemonėmis (žr. 2000 m. gruodžio 5 d. Sprendimo
         Guimont, C‑448/98, Rink. p. I‑10663, 27 punktą).

      17      Nustatyta, kad tauriųjų metalų santykiui dirbinyje nurodyti naudojamos prabos pagal šiuo metu galiojančią Bendrijos teisę
         nėra suderintos. Taip pat nustatyta, kad CGI 522 bis  straipsnis yra vienodai taikomas tiek Prancūzijos, tiek iš kitų valstybių narių importuojamoms prekėms.

      18      Be to, pripažintina, kad nagrinėjama CGI norma siekiama užtikrinti prekybos sandėrių sąžiningumą ir vartotojų apsaugą.

      19      Vis dėlto ginčijama norma įpareigoja privatiems asmenims mažmeninėje prekyboje parduodamiems dirbiniams, turintiems du žemiausius
         grynumo lygius, naudoti nereikalingą dvigubą pavadinimą, kadangi ji įpareigoja naudoti ne tik dirbinio prabą, nurodančią objektyvią
         informaciją apie jų grynumo laipsnį, bet taip pat pavadinimą „aukso lydinys“, kuris pateikia ne tokią tikslią informaciją
         apie tą patį dalyką.

      20      Dėl to darytina išvada, kad CGI 522 straipsnyje dviejų pavadinimų sistema nėra proporcinga užtikrinti prekybos sandorių sąžiningumo
         ir vartotojų apsaugos tikslą, ir šis tikslas gali būti pasiektas mažiau Bendrijos vidaus prekybą ribojančiomis priemonėmis.

      21      Taigi konstatuotina, kad nustatydama pavadinimą „auksas“ tik 750 prabos aukso dirbiniams, o 375 arba 585 prabos dirbiniams
         – pavadinimą „aukso lydinys“, Prancūzijos Respublika neįvykdė savo įsipareigojimų pagal EB 28 straipsnį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      22      Pagal Darbo reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis
         to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti išlaidas ir Prancūzijos Respublika pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Nustatydama pavadinimą „auksas“ tik 750 prabos aukso dirbiniams, o 375 arba 585 prabos dirbiniams – pavadinimą „aukso lydinys“,
            Prancūzijos Respublika neįvykdė savo įsipareigojimų pagal EB 28 straipsnį.
      2.      Priteisti iš Prancūzijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.

               Timmermans

                Puissochet

                Cunha Rodrigues

               Schintgen

                Colneric

         Paskelbta 2004 m. liepos 8 d.  viešame posėdyje Liuksemburge.

               Sekretorius

                      Antrosios kolegijos pirmininkas

               R. Grass

                      C. W. A. Timmermans

         * Proceso kalba: prancūzų.


title: 2008 m. lapkričio 4 d. Teisingumo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Liuksemburgo Didžiąją Hercogystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 2004/9/EB - Institucijų, įpareigotų vykdyti laboratorijų tikrinimą ir jų atliktų tyrimų patikrą siekiant įvertinti jų atitiktį gerai laboratorinei praktikai, nepaskyrimas. # Byla C-95/08.

text:
      2008 m. lapkričio 4 d. Teisingumo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas Komisija prieš Liuksemburgą
      (Byla C‑95/08)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 2004/9/EB – Institucijų, įpareigotų vykdyti laboratorijų tikrinimą ir jų atliktų tyrimų patikrą siekiant įvertinti jų atitiktį gerai
         laboratorinei praktikai, nepaskyrimas“

      Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Teisingumo Teismo atliekamas pagrįstumo nagrinėjimas – Padėtis, į kurią reikia atsižvelgti – Padėtis pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje (EB 226 straipsnis) (žr. 24 punktą)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – 2004 m. vasario 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2004/9/EB dėl geros laboratorinės
                  praktikos (GLP) tikrinimo ir patikros (OL L 50, p. 28; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 8 t., p. 65) – Institucijų,
                  įpareigotų vykdyti laboratorijų tikrinimą ir jų atliktų tyrimų patikrą siekiant įvertinti jų atitiktį gerai laboratorinei
                  praktikai, nepaskyrimas.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Nepaskyrusi institucijų, galinčių vykdyti geros laboratorinės praktikos principų įgyvendinimo kontrolę, Liuksemburgo Didžioji
                     Hercogystė neįvykdė įsipareigojimų pagal 2004 m. vasario 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/9/EB dėl geros
                     laboratorinės praktikos (GLP) tikrinimo ir patikros 3 straipsnį.

                  2.

                  	Priteisti iš Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės bylinėjimosi išlaidas.


2002 m. vasario 7 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Mag Instrument Inc. prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui). # Bendrijos prekių ženklas. # Byla T-88/00.


2013 m. spalio 23 d. Tarnautojų teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Joaquim Paulo Gomes Moreira prieš Europos ligų prevencijos ir kontrolės centrą (ECDC).#Viešoji tarnyba – Laikinasis tarnautojas – Pirmalaikis terminuotos sutarties nutraukimas – Pasitikėjimo ryšio nutrūkimas – Drausminė nuobauda.#Byla F-80/11.


2016 m. balandžio 27 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#ANKO AE Antiprosopeion, Emporiou kai Viomichanias prieš Europos Komisiją.#Arbitražinė išlyga – Subsidijų sutartys, sudarytos įgyvendinant šeštąją pamatinę mokslinių tyrimų, technologijų plėtros ir demonstravimo veiklos programą (2007 – 2013) – Projektai Persona ir Terregov – Tinkamos finansuoti išlaidos – Išmokėtų sumų grąžinimas – Priešieškinis – Palūkanos.#Byla T-155/14.


1995 m. liepos 6 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # BP Soupergaz Anonimos Etairia Geniki Emporiki-Viomichaniki kai Antiprossopeion prieš Graikijos valstybę. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Dioikitiko Protodikeio Athinas - Graikija. # Byla C-62/93.


1981 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # René Demont prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 791/79.


1996 m. kovo 28 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # V prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Atšaukimas - Motyvavimas. # Byla T-40/95.


title: 2017 m. balandžio 27 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Akzo Nobel NV ir kt. prieš Europos Komisiją.#Apeliacinis skundas – Karteliai – Europos alavo stabilizatorių ir ESPA/esterių šilumos stabilizatorių rinkos – Kainų nustatymas, rinkų pasidalijimas ir keitimasis jautria komercine informacija – Dukterinių bendrovių neteisėto elgesio inkriminavimas patronuojančiajai bendrovei – Reglamentas (EB) Nr. 1/2003 – 25 straipsnio 1 dalis – Nuobaudų skyrimo dukterinėms bendrovėms senaties terminas – Poveikis patronuojančiosios bendrovės teisinei padėčiai.#Byla C-516/15 P.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (penktoji kolegija) SPRENDIMAS
      2017 m. balandžio 27 d. (
            *1
         )
      „Apeliacinis skundas — Karteliai — Europos alavo stabilizatorių ir ESPA/esterių šilumos stabilizatorių rinkos — Kainų nustatymas, rinkų pasidalijimas ir keitimasis jautria komercine informacija — Dukterinių bendrovių neteisėto elgesio inkriminavimas patronuojančiajai bendrovei — Reglamentas (EB) Nr. 1/2003 — 25 straipsnio 1 dalis — Nuobaudų skyrimo dukterinėms bendrovėms senaties terminas — Poveikis patronuojančiosios bendrovės teisinei padėčiai“
      Byloje C‑516/15 P
      dėl 2015 m. rugsėjo 24 d. pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo

         Akzo Nobel NV, įsteigta Amsterdame (Nyderlandai),

         Akzo Nobel Chemicals GmbH, įsteigta Diurene (Vokietija),

         Akzo Nobel Chemicals BV, įsteigta Amersforte (Nyderlandai),
      atstovaujamos advocaten C. Swaak ir R. Wesseling,
      apeliantės,
      dalyvaujant kitoms proceso šalims:

         Akcros Chemicals Ltd, įsteigtai Vorikšyre (Jungtinė Karalystė),
      ieškovei pirmojoje instancijoje,

         Europos Komisijai, atstovaujamai V. Bottka ir P. Rossi,
      atsakovei pirmojoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. L. da Cruz Vilaça (pranešėjas), teisėjai M. Berger, A. Borg Barthet, E. Levits ir F. Biltgen,
      generalinis advokatas N. Wahl,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      susipažinęs su 2016 m. gruodžio 21 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą

               1

               Apeliaciniame skunde Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals GmbH ir Akzo Nobel Chemicals BV prašo panaikinti 2015 m. liepos 15 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Akzo Nobel ir kt. / Komisija (T‑47/10, EU:T:2015:506, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo jis tik iš dalies patenkino jų ieškinį dėl 2009 m. lapkričio 11 d. Komisijos sprendimo C(2009) 8682 final dėl procedūros pagal EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (byla COMP/38589 – Šilumos stabilizatoriai) (toliau – ginčijamas sprendimas) panaikinimo, o jei šis reikalavimas nebūtų patenkintas, sumažinti joms skirtų baudų dydį.

         Teisinis pagrindas

               2

               2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [EB] 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 7 straipsnio „Pažeidimo nustatymas ir jo nutraukimas“ 1 dalis išdėstyta taip:
               „Kai Komisija, veikdama skundo pagrindu ar savo iniciatyva, nustato [EB] 81 straipsnio ar 82 straipsnio pažeidimą, ji gali priimti sprendimą, reikalaujantį, kad įmonės ar įmonių asociacijos nutrauktų pažeidimą. <…> Komisija taip pat gali konstatuoti, kad pažeidimas padarytas praeityje, jei ji turi teisėtą interesą tai daryti.“

               3

               Šio reglamento 23 straipsnio „Baudos“ 2 dalyje nustatyta:
               „Komisija savo sprendimu gali skirti baudas įmonėms ar įmonių asociacijoms, jei jos tyčia ar dėl neatsargumo:

                        a)

                        pažeidžia [EB] 81 ar 82 straipsnio nuostatas; <…>

                  <…>“

               4

               Minėto reglamento 25 straipsnio „Nuobaudų skyrimo senaties terminai“ 1–3 dalyse numatyta:
               „1.   [Pagal 23 straipsnį] Komisijai suteiktiems įgaliojimams taikomi šie senaties terminai:

                        a)

                        treji metai, kai pažeistos nuostatos dėl informacijos pateikimo arba patikrinimų atlikimo;

                        b)

                        penkeri metai visų kitų pažeidimų atvejais.

                  2.   Skaičiuojama nuo dienos, kurią padarytas pažeidimas. Tačiau tęstinių ar pakartotinių pažeidimų atveju skaičiuoti pradedama nuo dienos, kurią pažeidimas baigiasi.
               3.   Bet koks Komisijos ar valstybės narės konkurencijos institucijos veiksmas, atliktas pažeidimo tyrimo ar bylos tikslais, nutraukia vienkartinės ar periodinės baudos skyrimo senaties terminą. <…>“

         Faktinės bylos aplinkybės

               5

               Faktinės bylos aplinkybės išdėstytos skundžiamo sprendimo 1–50 punktuose. Kad būtų galima geriau suprasti šią bylą, reikia priminti toliau nurodytas aplinkybes.

               6

               Ginčijamame sprendime Komisija nusprendė, kad tam tikros įmonės pažeidė EB 81 straipsnį ir 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimo (OL L 1, 1994, p. 3) 53 straipsnį, nes dalyvavo sudarant du antikonkurencinius susitarimus ir derinant veiksmus visoje Europos ekonominės erdvės teritorijoje, pirma, alavo stabilizatorių sektoriuje ir, antra, epoksidinto sojų pupelių aliejaus ir esterių sektoriuje (toliau – ESPA/esterių sektorius).

               7

               Pagal ginčijamo sprendimo 1 straipsnį abu Komisijos nustatyti pažeidimai, susiję su abiem šilumos stabilizatorių kategorijomis, pasireiškė kainų nustatymu, rinkų pasidalijimu nustatant pardavimo kvotas, klientų pasidalijimu ir keitimusi jautria komercine informacija, visų pirma apie klientus, gamybą ir pardavimus.

               8

               Ginčijamame sprendime nurodyta, kad atitinkamos įmonės darė šiuos pažeidimus įvairiais laikotarpiais – nuo 1987 m. vasario 24 d. iki 2000 m. kovo 21 d., kiek tai susiję su alavo stabilizatoriais, ir nuo 1991 m. rugsėjo 11 d. iki 2000 m. kovo 22 d., kiek tai susiję su ESPA/esterių sektoriumi.

               9

               Dėl kiekvieno pažeidimo ginčijamas sprendimas buvo adresuotas 20 bendrovių, kurios arba tiesiogiai dalyvavo darant inkriminuojamus pažeidimus, arba buvo atsakingos kaip patronuojančiosios bendrovės.

               10

               Kiek tai susiję su pažeidimų inkriminavimu, ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje Akzo Nobel, Akzo Nobel Chemicals GmbH ir Akcros Chemicals Ltd pripažįstamos atsakingomis už dalyvavimą darant su alavo stabilizatoriais susijusį pažeidimą, būtent, nuo 1987 m. vasario 24 d. iki 2000 m. kovo 21 d. – kiek tai susiję su Akzo Nobel, nuo 1987 m. vasario 24 d. iki 1993 m. birželio 28 d. – kiek tai susiję su Akzo Nobel Chemicals GmbH, ir nuo 1993 m. birželio 28 d. iki 2000 m. kovo 21 d. – kiek tai susiję su Akcros Chemicals.

               11

               Taip pat ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje Akzo Nobel, Akzo Nobel Chemicals BV ir Akcros Chemicals pripažįstamos atsakingomis už dalyvavimą darant su ESPA/esterių sektoriumi susijusį pažeidimą, būtent, nuo 1991 m. rugsėjo 11 d. iki 2000 m. kovo 22 d. – kiek tai susiję su Akzo Nobel, nuo 1991 m. rugsėjo 11 d. iki 1993 m. birželio 28 d. – kiek tai susiję su Akzo Nobel Chemicals BV, ir nuo 1993 m. birželio 28 d. iki 2000 m. kovo 22 d. – kiek tai susiję su Akcros Chemicals.

               12

               Be to, Komisija suskirstė Akzo Nobel, Akzo Nobel Chemicals GmbH, Akzo Nobel Chemicals BV ir Akcros Chemicals dalyvavimą darant pažeidimus į tris atskirus pažeidimo laikotarpius.

               13

               Dėl pažeidimo laikotarpio iki 1993 m. birželio 28 d. (toliau – pirmas pažeidimo darymo laikotarpis) Komisija nusprendė, kad Akzo NV (vėliau – tapusiai Akzo Nobel) 100 % netiesiogiai priklausiusios bendrovės tiesiogiai dalyvavo darant pažeidimus, konkrečiai kalbant, Akzo Nobel Chemicals GmbH – su alavo stabilizatoriais susijusį pažeidimą, o Akzo Nobel Chemicals BV – su ESPA/esterių sektoriumi susijusį pažeidimą.

               14

               Dėl antro pažeidimo darymo laikotarpio, t. y. nuo 1993 m. birželio 28 d. iki 1998 m. spalio 2 d., Komisija nusprendė, kad darant pažeidimus tiesiogiai dalyvavo savarankiško juridinio asmens statuso neturėjusi ūkinė bendrija Akcros Chemicals, kuri buvo centralizavusi Akzo grupės šilumos stabilizatorių gamybos ir pardavimo veiklą.

               15

               Dėl trečio pažeidimo laikotarpio, t. y. nuo 1998 m. spalio 2 d. iki 2000 m. kovo 21 d., kiek tai susiję su alavo stabilizatoriais, ir nuo 1998 m. spalio 2 d. iki 2000 m. kovo 22 d., kiek tai susiję su ESPA/esterių sektoriumi, Komisija nusprendė, kad pažeidimus tiesiogiai darė Akcros Chemicals, kuri vykdė visą ūkinės bendrijos Akcros Chemicals veiklą.

               16

               Be to, ginčijamu sprendimu Akzo Nobel, kaip bendrovė, kuri kontroliuoja grupę bendrovių, iš kurių kai kurios tiesiogiai dalyvavo karteliuose, buvo pripažinta atsakinga už visą pažeidimo laikotarpį, t. y. nuo 1987 m. vasario 24 d. iki 2000 m. kovo 22 d.

               17

               Dėl baudų skyrimo ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nustatyta:
               „Už [pažeidimą] alavo stabilizatorių rinkoje <…> skirtos tokios baudos:
               <…>

                        4)

                        [Akzo Nobel], [Akzo Nobel Chemicals GmbH] ir [Akcros Chemicals] solidariai atsakingos už 1580000 EUR sumą;

                  <…>

                        6)

                        [Akzo Nobel] ir [Akzo Nobel Chemicals GmbH] solidariai atsakingos už 9820000 EUR sumą;

                        7)

                        [Akzo Nobel] atsakinga už 1432700 EUR sumą.

                  <…>
               Už [pažeidimą] [ESPA/esterių sektoriuje] skirtos tokios baudos:
               <…>

                        21)

                        [Akzo Nobel], [Akzo Nobel Chemicals BV] ir [Akcros Chemicals] solidariai atsakingos už 2033000 EUR sumą;

                  <…>

                        23)

                        [Akzo Nobel] ir [Akzo Nobel Chemicals BV] solidariai atsakingos už 3467000 EUR sumą;

                        24)

                        [Akzo Nobel] atsakinga už 2215303 EUR sumą <…>“

               18

               2011 m. birželio 30 d. Komisijos sprendimu ginčijamas sprendimas buvo iš dalies pakeistas, kiek jis adresuotas Akzo Nobel ir Akcros Chemicals (toliau – keičiantis sprendimas).

               19

               Keičiančio sprendimo 1 konstatuojamojoje dalyje Komisija priminė, kad ginčijamu sprendimu ji skyrė baudas Akzo Nobel ir Akcros Chemicals„kartu ir solidariai“ su Elementis plc, Elementis Holdings Limited ir Elementis Services Limited.

               20

               Keičiančio sprendimo 2 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad, priėmus 2011 m. kovo 29 d. Sprendimą ArcelorMittal Luxembourg / Komisija ir Komisija / ArcelorMittal Luxembourg ir kt. (C‑201/09 P ir C‑216/09 P, EU:C:2011:190), ji nusprendė atšaukti ginčijamą sprendimą, kiek jis adresuotas, be kita ko, Elementis ir Elementis Holdings Limited.

               21

               Todėl Komisija iš dalies pakeitė ginčijamą sprendimą, kiek jis buvo adresuotas Akzo Nobel ir Akcros Chemicals, kurios buvo pripažintos solidariai su Elementis atsakingomis už skirtų baudų sumokėjimą.

               22

               2011 m. rugsėjo 12 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo Akzo Nobel ir Akcros Chemicals ieškinį dėl keičiančio sprendimo. 2015 m. liepos 15 d. Sprendimu Akzo Nobel ir Akcros Chemicals / Komisija (T‑485/11, EU:T:2015:517) Bendrasis Teismas tą sprendimą panaikino.

         Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas

               23

               2010 m. sausio 27 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo Akzo Nobel, Akzo Nobel Chemicals GmbH, Akzo Nobel Chemicals BV ir Akcros Chemicals ieškinį, kuriuo jos prašė panaikinti ginčijamą sprendimą, o nepatenkinus šio reikalavimo sumažinti joms skirtų baudų dydį.

               24

               Grįsdamos ieškinį šios bendrovės nurodė penkis ieškinio pagrindus, kurių pirmasis susijęs su senaties taisyklių pažeidimu. Pirmojo ieškinio pagrindo pirmoje dalyje, grindžiamoje Reglamento Nr. 1/2003 25 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu, jos tvirtino, kad nuo 1998 m. birželio 28 d. Komisija negalėjo imtis veiksmų prieš Akzo Nobel Chemicals GmbH ir Akzo Nobel Chemicals BV, nes 1993 m. birželio 28 d. šios nustojo dalyvauti darant pažeidimus. Todėl jos ir juolab Akzo Nobel, kaip jų patronuojančioji bendrovė, negalėjo būti pripažintos atsakingomis už pirmą pažeidimo laikotarpį.

               25

               Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas dėl senaties panaikino ginčijamo sprendimo 2 straipsnio 4, 6, 21 ir 23 punktus tiek, kiek baudos buvo skirtos Akzo Nobel Chemicals GmbH ir Akzo Nobel Chemicals BV už pirmą pažeidimo darymo laikotarpį, o likusią ieškinio dalį atmetė.

         Šalių reikalavimai

               26

               Apeliantės Teisingumo Teismo prašo:

                        —

                        panaikinti skundžiamą sprendimą, kiek jame nustatyta, kad Akzo Nobel Chemicals GmbH ir Akzo Nobel Chemicals BV už dalyvavimą darant pažeidimus iš pradžių skirtos baudos toliau gali būti priskiriamos Akzo Nobel Bendrajam Teismui panaikinus šias baudas,

                        —

                        panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jame nustatyta, kad Akzo Nobel Chemicals GmbH ir Akzo Nobel Chemicals BV dalyvavo darant pažeidimus, konkrečiai jo 1 straipsnio 1 dalies b punktą ir 1 straipsnio 2 dalies b punktą,

                        —

                        panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek jame nustatyta, kad Akzo Nobel atsakinga ir (arba) jai skirta bauda už Akzo Nobel Chemicals GmbH ir Akzo Nobel Chemicals BV neteisėtą elgesį, būtent 1 straipsnio 1 dalies a punktą dėl laikotarpio nuo 1987 m. vasario 24 d. iki 1993 m. birželio 28 d., 1 straipsnio 2 dalies a punktą dėl laikotarpio nuo 1991 m. rugsėjo 11 d. iki 1993 m. birželio 28 d. ir (arba) 2 straipsnio 6 ir 23 punktus,

                        —

                        nepatenkinus pirmesnių reikalavimų, panaikinti skundžiamą sprendimą, grąžinti bylą Bendrajam Teismui ir

                        —

                        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

               27

               Komisija prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apeliančių bylinėjimosi išlaidas.

         Dėl apeliacinio skundo

               28

               Vieninteliu apeliacinio skundo pagrindu apeliantės iš esmės kaltina Bendrąjį Teismą dėl to, kad jis pažeidė patronuojančiųjų bendrovių atsakomybės už dukterinių bendrovių neteisėtą elgesį nustatymo taisykles.

         Šalių argumentai

               29

               Apeliantės nurodo, jog Teisingumo Teismas neseniai, t. y. 2015 m. rugsėjo 17 d. Sprendime Total / Komisija (C‑597/13 P, EU:C:2015:613), patvirtino, kad, kai patronuojančiosios bendrovės atsakomybė kyla tik dėl dukterinės bendrovės atsakomybės, pirmosios bendrovės atsakomybė neturi viršyti antrosios bendrovės atsakomybės. Šiuo atveju, jeigu patronuojančioji bendrovė pareiškia ieškinį, kurio dalykas toks pat kaip dukterinės bendrovės pareikšto ieškinio dalykas, patronuojančiajai bendrovei turi būti taikomas jos dukterinei bendrovei skirtos baudos dalinis ar visiškas panaikinimas.

               30

               Taigi Akzo Nobel Chemicals GmbH ir Akzo Nobel Chemicals BV skirtų baudų panaikinimas turėjo lemti Akzo Nobel, t. y. patronuojančiajai bendrovei, skirtos baudos panaikinimą už pirmą pažeidimo darymo laikotarpį, nes ši bauda jai buvo skirta tik už tiesioginį jos dukterinių bendrovių dalyvavimą darant pažeidimus. Vadinasi, Akzo Nobel patronuojančiosios bendrovės atsakomybė buvo kilusi tik dėl jos dukterinių bendrovių atsakomybės, kaip tai suprantama pagal 2013 m. sausio 22 d. Sprendimą Komisija / Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2013:29).

               31

               Šiuo klausimu jos pažymi, kad į principą, pagal kurį patronuojančiosios bendrovės atsakomybė negali viršyti jos dukterinės bendrovės atsakomybės, nebuvo atsižvelgta 2013 m. lapkričio 26 d. Sprendime Kendrion / Komisija (C‑50/12 P, EU:C:2013:771) ir 2014 m. balandžio 30 d. Sprendime FLSmidth / Komisija (C‑238/12 P, EU:C:2014:284). Tačiau paprastai Teisingumo Teismo samprotavimai grindžiami prielaida, kad tuo atveju, kai patronuojančiosios bendrovės atsakomybė kyla tik dėl jos dukterinės bendrovės atliktų veiksmų, tai, kad patronuojančiajai bendrovei skirta bauda išlieka didesnė, nei jos dukterinės bendrovės galiausiai mokėtina bauda, reiškia, jog dalis skirtos baudos neturi jokio teisinio pagrindo.

               32

               Apeliantės mano, kad principo, pagal kurį patronuojančiosios bendrovės atsakomybė negali viršyti dukterinės bendrovės atsakomybės, taikymas yra ypač svarbus nagrinėjamu atveju, nes panaikinus Akzo Nobel Chemicals GmbH ir Akzo Nobel Chemicals BV skirtas baudas visas ginčijamas sprendimas turėtų būti panaikintas, kiek jis susijęs su šiomis dviem bendrovėmis.

               33

               Šiuo klausimu apeliantės teigia, kad 2011 m. kovo 29 d. priėmus Sprendimą ArcelorMittal Luxembourg / Komisija irKomisija / ArcelorMittal Luxembourg ir kt. (C‑201/09 P ir C‑216/09 P, EU:C:2011:190) paaiškėjo, kad Komisija nebegali skirti baudos Elementis ir Ciba / BASF dėl to, kad suėjo senaties terminas. Kaip matyti iš keičiančio sprendimo, Komisija ne tik panaikino baudas, bet ir vėl nagrinėjo išvadą dėl šių įmonių dalyvavimo darant pažeidimus.

               34

               Pagal vienodo požiūrio principą ir tam, kad imtųsi visų būtinų priemonių skundžiamam sprendimui įvykdyti, kaip tai suprantama pagal SESV 266 straipsnio pirmą pastraipą, Komisija turėjo taikyti tokį patį požiūrį Akzo Nobel Chemicals GmbH ir Akzo Nobel Chemicals BV. Tačiau ginčijamame sprendime išliko konstatavimas, kad šios bendrovės padarė pažeidimą. Be to, nors pagal Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnį reikalaujama, kad Komisija turėtų teisinį interesą daryti tokio pobūdžio išvadą, nagrinėjamu atveju Komisija tokio intereso neįrodė.

               35

               Komisija nurodo, kad vienintelis apeliančių pateiktas pagrindas turi būti atmestas.

         Teisingumo Teismo vertinimas

         Dėl priimtinumo

               36

               Išnagrinėjus Teisingumo Teismui pateiktą bylos medžiagą matyti, jog apeliančių kaltinimai, grindžiami tuo, kad, pirma, Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą ir, antra, nėra teisėto intereso, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalies paskutinį sakinį, galinčio pateisinti išvadą, kad Akzo Nobel Chemicals GmbH ir Akzo Nobel Chemicals BV dalyvavo darant aptariamus pažeidimus, nebuvo pateikti pirmojoje instancijoje.

               37

               Iš tiesų Bendrajame Teisme apeliantės tik nurodė, kad turint omenyje tai, jog senaties terminas Akzo Nobel Chemicals GmbH ir Akzo Nobel Chemicals BV yra suėjęs, joms negali kilti jokia atsakomybė.

               38

               Tačiau iš suformuotos jurisprudencijos matyti, kad leisti šaliai Teisingumo Teisme pirmą kartą iškelti pagrindus ir argumentus, kurių ji nebuvo nurodžiusi Bendrajame Teisme, reikštų leisti jai pateikti Teisingumo Teismui, kurio jurisdikcija apeliaciniame procese yra ribota, nagrinėti platesnės apimties ginčą nei tas, kurį nagrinėjo Bendrasis Teismas. Todėl nagrinėjant apeliacinį skundą Teisingumo Teismo kompetencija apribota Bendrojo Teismo atlikto jam pateiktų pagrindų ir argumentų vertinimo nagrinėjimu (žr., be kita ko, 2015 m. spalio 22 d. Sprendimo AC‑Treuhand / Komisija, C‑194/14 P, EU:C:2015:717, 54 punktą).

               39

               Todėl taip apeliančių suformuluoti kaltinimai turi būti atmesti kaip nepriimtini.

         Dėl esmės

               40

               Skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas pritarė apeliančių argumentams tiek, kiek jos teigė, kad pagal Reglamento Nr. 1/2003 25 straipsnio 1 dalies b punktą Komisija negali skirti baudų Akzo Nobel Chemicals GmbH ir Akzo Nobel Chemicals BV. Todėl remdamasis suėjusiu senaties terminu Bendrasis Teismas panaikino ginčijamo sprendimo 2 straipsnio 4, 6, 21 ir 23 punktus tiek, kiek baudos buvo skirtos šioms bendrovėms dėl pirmo pažeidimo darymo laikotarpio.

               41

               Šiuo klausimu skundžiamo sprendimo 121, 123 ir 124 punktuose Bendrasis Teismas iš esmės pažymėjo, kad pirmųjų veiksmų, atliktų pažeidimų tyrimo ar nubaudimo už juos tikslais, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1/2003 25 straipsnio 3 dalį, Komisija ėmėsi 2003 m. pradžioje, t. y. jau po to, kai bendrovėms Akzo Nobel Chemicals GmbH ir Akzo Nobel Chemicals BV suėjo šio reglamento 25 straipsnio 1 dalies b punkte numatytas penkerių metų terminas, nes 1993 m. birželio 28 d. tos bendrovės nutraukė savo dalyvavimą karteliuose.

               42

               Tačiau skundžiamo sprendimo 125 ir 126 punktuose Bendrasis Teismas iš esmės nusprendė, kad, nors Akzo Nobel Chemicals GmbH ir Akzo Nobel Chemicals BV gali remtis suėjusiu senaties terminu ir taip išvengti nuobaudų, tai neturi įtakos jų patronuojančiosios bendrovės atsakomybei už pirmą pažeidimo darymo laikotarpį.

               43

               Konkrečiai kalbant, skundžiamo sprendimo 126 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad „vien aplinkybė, jog bendrovių grupei, suprantamai kaip ekonominis vienetas, priklausanti dukterinė bendrovė turi naudos iš to, kad suėjo senaties terminas, nepanaikina patronuojančiosios bendrovės atsakomybės ir netrukdo imtis dėl jos procesinių veiksmų“.

               44

               Apeliantės iš esmės ginčija šių Bendrojo Teismo teiginių pagrįstumą.

               45

               Todėl reikia išnagrinėti, ar suėjęs senaties terminas Komisijai skirti nuobaudas Akzo Nobel Chemicals GmbH ir Akzo Nobel Chemicals BV sudarė kliūčių, priešingai, nei skundžiamo sprendimo 126 punkte nusprendė Bendrasis Teismas, kilti Akzo Nobel atsakomybei už pirmą pažeidimo darymo laikotarpį.

               46

               Šiuo klausimu reikia pažymėti, pirma, kad Sutarčių autoriai konkurencijos teisės pažeidimą padariusiam asmeniui, kurį galima bausti pagal EB 81 arba 82 straipsnius (dabar – SESV 101 arba 102 straipsniai), apibūdinti pasirinko sąvoką „įmonė“ (2013 m. liepos 18 d. Sprendimo Schindler Holding ir kt. / Komisija, C‑501/11 P, EU:C:2013:522, 102 punktas).

               47

               Pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją Sąjungos konkurencijos teisė taikoma įmonių veiklai ir sąvoka „įmonė“ apima bet kurį ūkinę veiklą vykdantį subjektą, neatsižvelgiant į jo teisinį statusą ar finansavimo būdus (2007 m. gruodžio 11 d. Sprendimo ETI ir kt., C‑280/06, EU:C:2007:775, 38 punktas).

               48

               Teisingumo Teismas taip pat yra pažymėjęs, kad sąvoka „įmonė“ šiame kontekste turi būti suprantama kaip reiškianti ekonominį vienetą, net jei teisiniu požiūriu šį ekonominį vienetą sudaro keletas fizinių ar juridinių asmenų (2011 m. sausio 20 d. Sprendimo General Química ir kt. / Komisija, C‑90/09 P, EU:C:2011:21, 35 punktas).

               49

               Kai toks ekonominis vienetas pažeidžia konkurencijos taisykles, jis pagal asmeninės atsakomybės principą turi atsakyti už šį pažeidimą (2011 m. kovo 29 d. Sprendimo ArcelorMittal Luxembourg / Komisija ir Komisija / ArcelorMittal Luxembourg ir kt., C‑201/09 P ir C‑216/09 P, EU:C:2011:190, 95 punktas).

               50

               Antra, Sąjungos konkurencijos teisės pažeidimas turi būti vienareikšmiškai inkriminuotas juridiniam asmeniui, kuriam galės būti skirtos baudos ir kuriam turi būti adresuotas pranešimas apie kaltinimus (šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Akzo Nobel ir kt. / Komisija, C‑97/08 P, EU:C:2009:536, 57 punktą).

               51

               Nei Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies a punkte, nei jurisprudencijoje nėra apibrėžta, kokį fizinį arba juridinį asmenį Komisija privalo laikyti atsakingu už pažeidimą ir nubausti skirdama baudą (šiuo klausimu žr. 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Team Relocations ir kt. / Komisija, C‑444/11 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2013:464, 159 punktą).

               52

               Atvirkščiai, pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją dukterinės bendrovės neteisėtas elgesys gali būti inkriminuotas patronuojančiajai bendrovei, be kita ko, kai ši dukterinė bendrovė, nors ir turėdama savarankišką teisinį subjektiškumą, savarankiškai nesprendžia dėl savo elgesio rinkoje, o iš esmės įgyvendina patronuojančiosios bendrovės nurodymus, visų pirma atsižvelgiant į ekonominius, organizacinius ir teisinius šių dviejų teisės subjektų ryšius (šiuo klausimu žr. 1972 m. liepos 14 d. Sprendimo Imperial Chemical Industries / Komisija, 48/69, EU:C:1972:70, 131–133 punktus; 1983 m. spalio 25 d. Sprendimo AEG‑Telefunken / Komisija, 107/82, EU:C:1983:293, 49–53 punktus; 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Team Relocations ir kt. / Komisija, C‑444/11 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2013:464, 157 punktą ir 2015 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Total / Komisija, C‑597/13 P, EU:C:2015:613, 35 punktą).

               53

               Taip yra dėl to, kad esant tokiai situacijai patronuojančioji bendrovė ir jos dukterinė bendrovė yra to paties ekonominio vieneto narės, todėl sudaro vieną įmonę, kaip tai suprantama pagal Sąjungos konkurencijos teisę (2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Team Relocations ir kt. / Komisija, C‑444/11 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2013:464, 157 punktas).

               54

               Šiuo klausimu pažymėtina, kad tuo konkrečiu atveju, kai patronuojančiajai bendrovei priklauso visas arba beveik visas dukterinės bendrovės, pažeidusios Sąjungos konkurencijos taisykles, kapitalas, egzistuoja nuginčijama prezumpcija, kad ši patronuojančioji bendrovė iš tikrųjų daro lemiamą įtaką savo dukterinei bendrovei (šiuo klausimu žr. 2013 m. lapkričio 26 d. Sprendimo Groupe Gascogne / Komisija, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, 38 punktą).

               55

               Tokia prezumpcija reiškia, nebent ji būtų paneigta, kad faktinis patronuojančiosios bendrovės lemiamos įtakos darymas dukterinei bendrovei laikomas nustatytu ir Komisija gali pirmąją pripažinti atsakinga už antrosios elgesį, nepateikdama jokių papildomų įrodymų (šiuo klausimu žr. 2016 m. birželio 16 d. Sprendimo Evonik Degussa ir AlzChem / Komisija, C‑155/14 P, EU:C:2016:446, 30 punktą).

               56

               Trečia, pabrėžtina, kad pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją, patronuojančioji bendrovė, kuriai inkriminuotas neteisėtas dukterinės bendrovės elgesys, yra asmeniškai baudžiama už Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimą, kurį ji pati yra pripažinta padariusi dėl dukterinei bendrovei daromos lemiamos įtakos, kuri leido jai lemti pastarosios elgesį rinkoje (šiuo klausimu žr. 1972 m. liepos 14 d. Sprendimo Imperial Chemical Industries / Komisija, 48/69, EU:C:1972:70, 140 ir 141 punktus; 2000 m. lapkričio 16 d. Sprendimo Metsä‑Serla ir kt. / Komisija, C‑294/98 P, EU:C:2000:632, 28 ir 34 punktus; 2013 m. lapkričio 26 d. Sprendimo Kendrion / Komisija, C‑50/12 P, EU:C:2013:771, 55 punktą; 2014 m. balandžio 10 d. Sprendimo Komisija ir kt. / Siemens Österreich ir kt., C‑231/11 P–C‑233/11 P, EU:C:2014:256, 49 punktą ir 2014 m. gegužės 8 d. Sprendimo Bolloré / Komisija, C‑414/12 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2014:301, 44 punktą).

               57

               Kaip minėta šio sprendimo 49 punkte, Sąjungos konkurencijos teisė grindžiama asmeninės pažeidimą padariusio ekonominio vieneto atsakomybės principu. Be to, jei patronuojančioji bendrovė yra šio ekonominio vieneto dalis, ji laikoma asmeniškai ir solidariai su kitais šį vienetą sudarančiais juridiniais asmenimis atsakinga už padarytą pažeidimą (šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Akzo Nobel ir kt. / Komisija, C‑97/08 P, EU:C:2009:536, 77 punktą).

               58

               Būtent todėl solidarumo ryšys tarp dviejų vieną ekonominį vienetą sudarančių bendrovių, kiek tai susiję su baudos sumokėjimu, negali būti susiaurintas iki užstato, kurį patronuojančioji bendrovė sumoka, kad užtikrintų dukterinei bendrovei skirtos baudos sumokėjimą (šiuo klausimu žr. 2013 m. lapkričio 26 d. Sprendimo Kendrion / Komisija, C‑50/12 P, EU:C:2013:771, 55 ir 56 punktus ir 2014 m. birželio 19 d. Sprendimo FLS Plast / Komisija, C‑243/12 P, EU:C:2014:2006, 107 punktą).

               59

               Ketvirta, pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją, kai patronuojančiosios bendrovės atsakomybė kyla tik dėl tiesioginio jos dukterinės bendrovės dalyvavimo darant pažeidimą ir šios dvi bendrovės yra tuo pačiu metu pareiškusios ieškinius, kurių dalykas toks pats, Bendrasis Teismas, nepriimdamas sprendimo ultra petita, gali atsižvelgti į išvados dėl dukterinės bendrovės padaryto pažeidimo, susijusio su tam tikru laikotarpiu, panaikinimą ir atitinkamai sumažinti patronuojančiajai bendrovei solidariai su dukterine bendrove skirtos baudos dydį (šiuo klausimu žr. 2013 m. sausio 22 d. Sprendimo Komisija / Tomkins, C‑286/11 P, EU:C:2013:29, 34, 38, 39 ir 49 punktus).

               60

               Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas pažymėjo, pirma, jog tam, kad bet kuriam ekonominio vieneto subjektui būtų galima priskirti atsakomybę, turi būti pateiktas įrodymas, jog subjektas bent jau pažeidė Sąjungos konkurencijos taisykles, ir ši aplinkybė turi būti pažymėta įsiteisėjusiame sprendime ir, antra, nesvarbu, dėl kokios priežasties buvo konstatuota, kad dukterinė bendrovė nevykdė neteisėtų veiksmų (šiuo klausimu žr. 2013 m. sausio 22 d. Sprendimo Komisija / Tomkins, C‑286/11 P, EU:C:2013:29, 37 ir 38 punktus).

               61

               Būtent tokiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas nusprendė, kad patronuojančiosios bendrovės atsakomybė yra visiškai išvestinė, kylanti vien dėl to, kad dukterinė bendrovė tiesiogiai dalyvavo darant pažeidimą (šiuo klausimu žr. 2013 m. sausio 22 d.Komisija / Tomkins, C‑286/11 P, EU:C:2013:29, 34, 38, 43 ir 49 punktus). Iš tikrųjų nagrinėjamu atveju patronuojančiosios bendrovės atsakomybė kyla dėl jos dukterinės bendrovės neteisėto elgesio, kuris patronuojančiajai bendrovei priskiriamas dėl to, kad šios bendrovės sudaro ekonominį vienetą. Todėl patronuojančiosios bendrovės atsakomybė neišvengiamai grindžiama dukterinės bendrovės padarytą pažeidimą sudarančiais faktais, nuo kurių jos atsakomybė neatsiejama.

               62

               Dėl analogiškų priežasčių Teisingumo Teismas patikslino, kad tuo atveju, kai nėra jokio kito veiksnio, individualiai apibūdinančio patronuojančiajai bendrovei inkriminuojamą elgesį, dukterinei bendrovei solidariai su patronuojančiąja bendrove skirtos baudos dydžio sumažinimas iš principo turi būti taikomas ir patronuojančiajai bendrovei, jeigu tenkinami būtini procesiniai reikalavimai (šiuo klausimu žr. 2015 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Total / Komisija, C‑597/13 P, EU:C:2015:613, 10, 37, 38, 41 ir 44 punktus).

               63

               Penkta, iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad Komisijos įgaliojimų skirti nuobaudas senaties terminas gali sueiti dukterinei bendrovei, bet nesueiti jos patronuojančiajai bendrovei, net jei jos atsakomybė grindžiama tik dukterinės bendrovės neteisėtu elgesiu (šiuo klausimu žr. 2011 m. kovo 29 d. Sprendimo ArcelorMittal Luxembourg / Komisija ir Komisija / ArcelorMittal Luxembourg ir kt., C‑201/09 P ir C‑216/09 P, EU:C:2011:190, 102, 103, 148 ir 149 punktus).

               64

               Kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 1 straipsnio, nagrinėjamu atveju nustatyta, kad Akzo Nobel Chemicals GmbH ir Akzo Nobel Chemicals BV tiesiogiai dalyvavo aptariamuose karteliuose nuo 1987 m. vasario 24 d. iki 1993 m. birželio 28 d., kiek tai susiję su pirmąja bendrove, ir nuo 1991 m. rugsėjo 11 d. iki 1993 m. birželio 28 d., kiek tai susiję su antrąja.

               65

               Taip pat nustatyta, kad per pirmą pažeidimo darymo laikotarpį Akzo Nobel netiesiogiai priklausė visas Akzo Nobel Chemicals GmbH ir Akzo Nobel Chemicals BV kapitalas ir ji darė joms lemiamą įtaką, todėl tuo pažeidimo laikotarpiu šios trys bendrovės sudarė vieną ir tą pačią įmonę, kaip tai suprantama pagal Sąjungos konkurencijos teisę.

               66

               Todėl vadovaujantis šio sprendimo 52–58 punktuose minėta jurisprudencija Akzo Nobel Chemicals GmbH ir Akzo Nobel Chemicals BV neteisėti veiksmai, atlikti per pirmą pažeidimo darymo laikotarpį, buvo inkriminuoti Akzo Nobel. Taigi taip Akzo Nobel buvo asmeniškai nubausta už Sąjungos konkurencijos teisei prieštaraujančius veiksmus, kuriuos, kaip buvo laikoma, ji pati atliko per šį laikotarpį.

               67

               Be to, šiuo atveju taip pat nustatyta, kad Akzo Nobel buvo pripažinta atsakinga už tai, kad visus tris pažeidimo darymo laikotarpius, t. y. nuo 1987 m. vasario 24 d. iki 2000 m. kovo 21 d., kiek tai susiję su pažeidimu alavo stabilizatorių sektoriuje, ir nuo 1991 m. rugsėjo 11 d. iki 2000 m. kovo 22 d., kiek tai susiję su pažeidimu ESPA/esterių sektoriuje, dalyvavo darant aptariamus pažeidimus kaip Akzo įmonės (ją sudarantys įvairūs teisės subjektai, tarp jų Akzo Nobel Chemicals GmbH ir Akzo Nobel Chemicals BV, tiesiogiai dalyvavo karteliuose) kontroliuojančioji bendrovė.

               68

               Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad ieškovės pirmojoje instancijoje rėmėsi Bendrajame Teisme tuo, kad Reglamento Nr. 1/2003 25 straipsnio 1 dalies b punkte numatytas senaties terminas suėjo tik Akzo Nobel Chemicals GmbH ir Akzo Nobel Chemicals BV; jos tvirtino, jog 1993 m. birželio 28 d. šios bendrovės nutraukė savo neteisėtą elgesį.

               69

               Kaip minėta šio sprendimo 40 ir 41 punktuose, Bendrasis Teismas pritarė ieškovių pirmoje instancijoje argumentams ir nusprendė, kad Komisijos įgaliojimų skirti baudas Akzo Nobel Chemicals GmbH ir Akzo Nobel Chemicals BV senaties terminas suėjo.

               70

               Tiesa, kaip Bendrasis Teismas pažymėjo skundžiamo sprendimo 125 ir 126 punktuose, tai, kad pagal Reglamento Nr. 1/2003 25 straipsnio 1 dalies b punktą suėjo Komisijos įgaliojimų skirti nuobaudas terminas, reiškia, jog bendrovėms, kurioms senaties terminas suėjo, negali būti skirta jokia nuobauda.

               71

               Vis dėlto aplinkybė, kad tam tikroms bendrovėms nuobaudos nebegali būti skirtos dėl suėjusio senaties termino, nedraudžia pradėti procesinių veiksmų dėl kitos bendrovės, kuri laikoma asmeniškai ir solidariai su jomis atsakinga už tuos pačius antikonkurencinius veiksmus ir kuriai senaties terminas dar nesuėjo.

               72

               Priešingai, nei nurodo apeliantės, aplinkybė, kad dėl pirmo pažeidimo darymo laikotarpio Akzo Nobel atsakomybė kyla tik tiesioginio jos dukterinių bendrovių dalyvavimo karteliuose, nepaneigia tokios išvados.

               73

               Iš tikrųjų, viena vertus, pirmo pažeidimo darymo laikotarpio antikonkurenciniai veiksmai nebuvo laikomi padarytais pačios Akzo Nobel, nes, kaip tai suprantama pagal Sąjungos jurisprudenciją, ji buvo vienas ekonominis vienetas su Akzo Nobel Chemicals GmbH ir Akzo Nobel Chemicals BV.

               74

               Kita vertus, kaip iš esmės pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 58 ir 59 punktuose, iš šio sprendimo 62 punkte minėtos Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad patronuojančiajai bendrovei būdingi veiksniai gali pateisinti skirtingą jos ir jos dukterinės bendrovės atsakomybės vertinimą, net jei pirmosios bendrovės atsakomybė kilo tik dėl antrosios bendrovės neteisėto elgesio.

               75

               Taip yra šioje byloje, nes, priešingai, nei Akzo Nobel Chemicals GmbH ir Akzo Nobel Chemicals BV, kurios 1993 m. birželio 28 d. nustojo dalyvauti karteliuose, Akzo Nobel, kaip pažymėta šio sprendimo 67 punkte, dalyvavo darant aptariamus pažeidimus ir po šios datos, t. y. iki 2000 m. kovo 21 ir 22 d., kiek tai susiję atitinkamai su pažeidimu alavo stabilizatorių sektoriuje ir pažeidimu ESPA/esterių sektoriuje.

               76

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad skundžiamo sprendimo 126 punkte Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, jog suėjęs Komisijos įgaliojimų skirti nuobaudas Akzo Nobel Chemicals GmbH ir Akzo Nobel Chemicals BV senaties terminas nesudaro kliūčių pripažinti Akzo Nobel atsakinga už pirmą pažeidimo darymo laikotarpį.

               77

               Taigi vienintelį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nepagrįstą.

               78

               Iš viso to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad reikia atmesti visą apeliacinį skundą.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               79

               Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas.

               80

               Pagal šio Procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal minėto reglamento 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš apeliančių, o jos pralaimėjo bylą, iš jų priteisiamos bylinėjimosi šiame apeliaciniame procese išlaidos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           Atmesti apeliacinį skundą.

                           2.

                           Priteisti iš Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals GmbH ir Akzo Nobel Chemicals BV bylinėjimosi išlaidas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: anglų.


2000 m. rugsėjo 21 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Kapniki Michaïlidis AE prieš Idryma Koinonikon Asfaliseon (IKA). # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis - Graikija. # Lygiaverčio poveikio mokesčiai. # Sujungtos bylos C-441/98 ir C-442/98.


1998 m. vasario 12 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Louisette Cordelle prieš Office national des pensions (ONP). # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal du travail de Charleroi - Belgija. # Socialinė apsauga. # Byla C-366/96.


2001 m. sausio 18 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Laisvas darbuotojų judėjimas - Įsisteigimo laisvė. # Byla C-162/99.


Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas 2004 m. kovo 3 d. # François Vainker ir Brenda Vainker prieš Europos Parlamentą. # Pareigūnai. # Byla T-48/01.