title: 2016 m. gruodžio 21 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Francisco Gutiérrez Naranjo prieš Cajasur Banco SAU, Ana María Palacios Martínez prieš Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (BBVA) ir Banco Popular Español SA prieš Emilio Irles López ir Teresa Torres Andreu.#Juzgado de lo Mercantil n° 1 de Granada ir Audiencia Provincial de Alicante prašymai priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 93/13/EEB – Sutartys su vartotojais – Hipoteka užtikrintos paskolos – Nesąžiningos sąlygos – 4 straipsnio 2 dalis – 6 straipsnio 1 dalis – Pripažinimas negaliojančia – Nesąžiningos sąlygos pripažinimo negaliojančia padarinių apribojimas laiko atžvilgiu, kurį atlieka nacionalinis teismas.#Sujungtos bylos C-154/15, C-307/15 ir C-308/15.

text:
       TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
   2016 m. gruodžio 21 d. (
         *1
      )
   „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 93/13/EEB – Sutartys su vartotojais – Hipoteka užtikrintos paskolos – Nesąžiningos sąlygos – 4 straipsnio 2 dalis – 6 straipsnio 1 dalis – Pripažinimas negaliojančia – Nesąžiningos sąlygos pripažinimo negaliojančia padarinių apribojimas laiko atžvilgiu, kurį atlieka nacionalinis teismas“
   Sujungtose bylose C‑154/15, C‑307/15 ir C‑308/15
   dėl Juzgado de lo Mercantil no 1 de Granada (Granados komercinis teismas Nr. 1, Ispanija) (C‑154/15) 2015 m. kovo 25 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2015 m. balandžio 1 d., ir Audiencia Provincial de Alicante (Alikantės provincijos teismas, Ispanija) (C‑307/15 ir C‑308/15) 2015 m. birželio 15 d. nutartimis, kurias Teisingumo Teismas gavo 2015 m. liepos 1 d., pagal SESV 267 straipsnį pateiktų prašymų priimti prejudicinį sprendimą bylose

      Francisco Gutiérrez Naranjo

   prieš

      Cajasur Banco SAU (C‑154/15),

      Ana María Palacios Martínez

   prieš

      Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (BBVA) (C‑307/15),

      Banco Popular Español SA

   prieš

      Emilio Irles López,

      Teresa Torres Andreu (C‑308/15)
   TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
   kurį sudaro pirmininkas K. Lenaerts, pirmininko pavaduotojas A. Tizzano, kolegijų pirmininkai R. Silva de Lapuerta ir M. Ilešič, teisėjai J. Malenovský, E. Levits (pranešėjas), J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev, C. G. Fernlund, C. Vajda, S. Rodin, F. Biltgen ir K. Jürimäe,
   generalinis advokatas P. Mengozzi,
   posėdžio sekretorė L. Carrasco Marco, administratorė,
   atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2016 m. balandžio 26 d. posėdžiui,
   išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

            –

            F. Gutiérrez Naranjo, atstovaujamo abogados A. Navarro Vidal, A. Martínez Muriel, D. Pineda Cuadrado ir L. Pineda Salido,

            –

            A. M. Palacios Martínez, atstovaujamos abogado F. J. Zambudio Nicolas ir procuradora R. López Coloma,

            –

               Banco Popular Español SA, atstovaujamo abogados C. Fernández Vicién, I. Moreno‑Tapia Rivas ir J.Capell,

            –

               Cajasur Banco SAU, atstovaujamo abogados J. Remón Peñalver ir D. Sarmiento Ramirez‑Escudero,

            –

               Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (BBVA), atstovaujamo abogados J. Rodríguez Cárcamo ir A. Rodríguez Conde,

            –

            E. Irles López ir T. Torres Andreu, atstovaujamų procuradora Y. Sánchez Orts ir abogado F. García Cerrillo,

            –

            Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos A. Gavela Llopis ir M. Sampol Pucurull,

            –

            Čekijos vyriausybės, atstovaujamos S. Šindelková, M. Smolek ir J. Vláčil,

            –

            Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos B. Majczyna,

            –

            Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos S. Simmons ir L. Christie, padedamų baristerio S. Ford ir QC K. Smith ir B. Kennelly,

            –

            Europos Komisijos, atstovaujamos D. Roussanov, N. Ruiz García ir J. Baquero Cruz,

      susipažinęs su 2016 m. liepos 13 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
   priima šį

      Sprendimą

            1

            Prašymai priimti prejudicinį sprendimą pateikti dėl 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais (OL L 95, 1993, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288) 6 ir 7 straipsnių išaiškinimo.

            2

            Šie prašymai pateikti nagrinėjant asmenų, sudariusių hipoteka užtikrintų paskolų sutartis, ginčus su kredito įstaigomis dėl teisės susigrąžinti sumas, kurios sumokėtos pagal teismo nesąžiningomis pripažintas sutarties sąlygas.

      Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

            3

            Direktyvos 93/13 dešimtoje konstatuojamojoje dalyje numatyta:
            „<…> vartotojo apsauga būtų veiksmingesnė priėmus vienodas teisės normas nesąžiningų sąlygų atžvilgiu <…>“

            4

            Šios direktyvos dvyliktoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
            „<…> valstybės narės turi turėti galimybę, deramai atsižvelgiant į Sutartį, vartotojams suteikti didesnę apsaugą nacionalinėmis nuostatomis, kurios yra griežtesnės už šios direktyvos nuostatas“.

            5

            Direktyvos 93/13 dvidešimt ketvirtoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
            „<…> valstybių narių teismai arba administracinės institucijos privalo disponuoti pakankamomis bei veiksmingomis priemonėmis apsisaugojant nuo nuolatinio nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais taikymo“.

            6

            Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalyje numatyta:
            „Ta sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, yra laikoma nesąžininga, jeigu pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą dėl jos atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai.“

            7

            Šios direktyvos 3 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje numatyta:
            „Visada yra laikoma, kad dėl sąlygos nebuvo atskirai derėtasi, jeigu ji buvo parengta iš anksto, ir vartotojas dėl to negalėjo padaryti įtakos sąlygos esmei, ypač iš anksto suformuluotos tipinės sutarties atveju.“

            8

            Minėtos direktyvos 4 straipsnyje nustatyta:
            „1.   Nepažeidžiant 7 straipsnio, sutarties sąlygos nesąžiningumas vertinamas, atsižvelgiant į prekių ar paslaugų, dėl kurių buvo sudaryta sutartis, pobūdį ir sutarties sudarymo metu nurodant visas sutarties sudarymo aplinkybes ir visas kitas tos sutarties arba kitos sutarties, nuo kurios ji priklauso, sąlygas [ir remiantis sudarant sutartį buvusiomis visomis aplinkybėmis ir visomis kitomis tos sutarties arba kitos sutarties, nuo kurios ji priklauso, sąlygomis.]
            2.   Sąlygų nesąžiningumo vertinimas nėra susijęs nei su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu, nei su kainos ir atlygio adekvatumu mainais suteiktoms paslaugoms ar prekėms, jei šios sąlygos pateikiamos aiškia, suprantama kalba.“

            9

            Tos pačios direktyvos 5 straipsnyje nurodyta:
            „Tose sutartyse, kur visos ar tam tikros vartotojui siūlomos sąlygos pateikiamos raštu, jos visada turi būti išdėstomos aiškia, suprantama kalba. <…>“

            10

            Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalyje numatyta:
            „Valstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos, naudojamos sutartyje, kurią pardavėjas ar tiekėjas sudaro su vartotoju[,] taip, kaip numatyta jų nacionalinės teisės aktuose, nebūtų privalomos vartotojui, ir kad sutartis ir toliau būtų šalims privaloma tomis sąlygomis, jei ji gali išlikti be nesąžiningų nuostatų.“

            11

            Tos pačios direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
            „Valstybės narės užtikrina, kad vartotojų ir konkurentų naudai egzistuotų pakankamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios kelią nuolatiniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, pardavėjų ar tiekėjų sudaromose su vartotojais.“

         Ispanijos teisės aktai

      Teisės aktai

            12

               Código Civil (Civilinis kodeksas) 1303 straipsnyje numatyta:
            „Pripažinus prievolę negaliojančia, sutarties šalys privalo viena kitai grąžinti turtą, kuris buvo sutarties dalykas, iš jo gautus vaisius ir atlyginti to turto vertę su palūkanomis, nepažeidžiant tolesnių straipsnių.“

            13

            Pagrindinėms byloms taikytinos redakcijos Texto refundido de la Ley General para la Defensa de los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias (naujos redakcijos Bendrasis įstatymas dėl vartotojų ir naudotojų apsaugos ir kitų papildomų įstatymų), patvirtinto 2007 m. lapkričio 16 d.Real Decreto Legislativo 1/2007 (Karaliaus įstatyminis dekretas Nr. 1/2007, BOE, Nr. 287, 2007 m. lapkričio 30 d., toliau – LGDCU), 82 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
            „Nesąžiningomis sąlygomis laikomos visos sąlygos, dėl kurių nebuvo atskirai derėtasi, ir visa praktika, kuriai aiškiai nepritarta, dėl kurių pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą atsiranda ryškus iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų neatitikimas vartotojo ir naudotojo nenaudai.“

            14

            LGDCU 83 straipsnyje numatyta:
            „Nesąžiningos sąlygos yra niekinės ir laikoma, kad dėl jų nebuvo susitarta. Šiuo tikslu teismas, išklausęs šalis, konstatuoja, kad nesąžiningos sutarties sąlygos negalioja, bet pati sutartis šalims lieka privaloma tomis pačiomis sąlygomis, jeigu ji gali likti galioti ir be nesąžiningų sąlygų.“

            15

            Pagrindinėms byloms taikytinos redakcijos 1998 m. balandžio 13 d.Ley 7/1998 sobre Condiciones Generales de la Contratación (Įstatymas Nr. 7/1998 dėl sutarčių bendrųjų sąlygų, BOE, Nr. 89, 1998 m. balandžio 14 d., toliau – LCGC) 5 straipsnio 5 dalyje numatyta:
            „Bendrosios sąlygos turi atitikti skaidrumo, aiškumo, tikslumo ir paprastumo reikalavimus.“

            16

            LCGC 7 straipsnyje numatyta:
            „Laikoma, kad sutartyje nėra šių bendrųjų sąlygų:

                     a)

                     sąlygų, su kuriomis vartotojas neturėjo realios galimybės išsamiai susipažinti prieš sudarydamas sutartį arba jos nepasirašytos, jei reikia, kaip reikalaujama pagal 5 straipsnį;

                     b)

                     sąlygų, kurios yra neįskaitomos, dviprasmiškos, neaiškios arba nesuprantamos, nebent pastaruoju atveju asmuo su jomis aiškiai sutiko raštu ir jos atitinka specialias teisės nuostatas, reglamentuojančias sutarčių sąlygų skaidrumą šioje srityje.“

            17

            LCGC 8 straipsnyje įtvirtinta:
            „1.   Niekinėmis laikomos bendrosios sąlygos, kurios sutarties šalies nenaudai pažeidžia įstatymo ar bet kurios kitos imperatyvios ar draudžiamosios normos nuostatas, nebent jos nustato kitokias sankcijas už jų pažeidimą.
            2.   Konkrečiai, niekinės yra sutartyse su vartotojais įtvirtintos nesąžiningos bendrosios sąlygos <…>“

      Tribunal Supremo (Aukščiausiasis Teismas, Ispanija) praktika

   – 2013 m. gegužės 9 d. Sprendimas Nr. 241/2013

            18

            Išnagrinėjęs vartotojų asociacijos pareikštą kolektyvinį ieškinį kelioms kredito įstaigoms dėl veiksmų nutraukimo, 2013 m. gegužės 9 d. Sprendime Nr. 241/2013 (toliau – 2013 m. gegužės 9 d. sprendimas) Tribunal Supremo (Aukščiausiasis Teismas), konstatavęs, jog su vartotojais sudarytose hipoteka užtikrintose paskolos sutartyse įtvirtintos bendrosios sutarties sąlygos, kuriose numatyta minimali norma, už kurią kintamosios palūkanos negali būti mažesnės (toliau – „apatinės ribos“ sąlygos), yra nesąžiningos, šias sąlygas pripažino negaliojančiomis.

            19

            Tas teismas nusprendė, kad šios sąlygos, kurios buvo susijusios su nagrinėjamų sutarčių pagrindinio dalyko apibrėžimu, gramatiškai vartotojams buvo suprantamos ir dėl to atitiko aiškaus ir suprantamo išdėstymo reikalavimą pagal Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalį. Todėl, minėto teismo nuomone, jos nevertintinos kaip nesąžiningos pagal Teisingumo Teismo praktiką, suformuotą 2010 m. birželio 3 d. Sprendime Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (C‑484/08, EU:C:2010:309).

            20

            Vis dėlto, remdamasis, be kita ko, 2013 m. kovo 21 d. Sprendime RWE Vertrieb (C‑92/11, EU:C:2013:180) Teisingumo Teismo patvirtintais principais, minėtas teismas konstatavo, kad Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalyje numatytas skaidrumo reikalavimas turi būti suprantamas kaip apimantis ne tik formalųjį, bet ir materialųjį aspektą, turintis tokią pačią apimtį, kaip šios direktyvos 5 straipsnyje numatytas reikalavimas, ir susijęs su vartotojui sudarant sutartį pateikiamos informacijos pakankamumu, kiek tai susiję su teisinėmis ir ekonominėmis pasekmėmis, kurių jiems kyla dėl sąlygų, susijusių su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu, taikymo.

            21

            Pažymėtina, kad byloje, kurioje priimtas 2013 m. gegužės 9 d. sprendimas, Tribunal Supremo (Aukščiausiasis Teismas) nuomone, materialiojo skaidrumo reikalavimas nebuvo tenkinamas, nes atitinkamos banko įstaigos nesuteikė tokios informacijos vartotojams sudarant paskolos sutartis, kuriose buvo „apatinės ribos“ sąlygos. Todėl Tribunal Supremo (Aukščiausiasis Teismas) analizavo galimą šių sąlygų nesąžiningumą, atsižvelgdamas į Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalyje, 4 straipsnio 1 dalyje ir 5 straipsnyje įtvirtintus bendruosius sąžiningumo, pusiausvyros ir skaidrumo principus, ir pripažino šias sąlygas nesąžiningomis dėl jų skaidrumo trūkumo, kurį lėmė nepakankamas paskolos gavėjų informavimas apie konkrečias jų taikymo pasekmes.

            22

            Nepaisant to, Tribunal Supremo (Aukščiausiasis Teismas) nusprendė, kad nagrinėjamos hipoteka užtikrintos paskolų sutartys galėjo likti galioti, ir, be to, apribojo „apatinės ribos“ sąlygų pripažinimo negaliojančiomis grįžtamąją galią.

            23

            Iš tiesų šiuo klausimu priminęs, kad, vadovaujantis Teisingumo Teismo praktika, taikoma nesąžiningų sąlygų pripažinimo negaliojančiomis srityje, atitinkamos sąlygos turėjo būti laikomos absoliučiai negaliojančiomis, Tribunal Supremo (Aukščiausiasis Teismas) pažymėjo, jog nepaisant bendros taisyklės, kad sutarties pripažinimas negaliojančia turi grįžtamąją galią, ši galia negali pažeisti bendrųjų teisės principų, visų pirma teisinio saugumo principo.

            24

               Tribunal Supremo (Aukščiausiasis Teismas) nusprendė, kad pačios „apatinės ribos“ sąlygos buvo teisėtos, jos pagrįstos objektyviomis priežastimis, nebuvo neįprastos ar keistos sąlygos, nekilnojamojo turto kredito rinka ilgą laiką toleravo jų naudojimą, jų negaliojimas buvo grindžiamas skaidrumo trūkumu, kurį lėmė nepakankamas paskolų gavėjų informavimas, banko įstaigos laikėsi teisės aktų reikalavimų dėl informavimo, nustatant minimalią palūkanų normą siekta išlaikyti minimalų šių hipoteka užtikrintų paskolų pelningumą, kuris leistų banko įstaigoms padengti tokio finansavimo teikimo sąnaudas ir toliau teikti finansavimą, šios „apatinės ribos“ sąlygos buvo apskaičiuotos taip, kad labai nesikeistų pradinės mokėtinos įmokos, į kurias atsižvelgė paskolų gavėjai spręsdami dėl ekonominio jų elgesio, pagal Ispanijos teisę leidžiamas kreditoriaus pakeitimas, o ginčijamų sąlygų pripažinimo negaliojančiomis grįžtamoji galia sukeltų didelių ekonominių sunkumų.

            25

            Taigi, atsižvelgęs į visa tai, Tribunal Supremo (Aukščiausiasis Teismas), remdamasis teisinio saugumo principu, apribojo savo sprendimo poveikį, nustatydamas jo pradžią nuo jo paskelbimo dienos, ir nusprendė, kad nagrinėjamų „apatinės ribos“ sąlygų pripažinimas negaliojančiomis neturės poveikio nei situacijoms, baigtoms nagrinėti įsiteisėjusiais teismo sprendimais, nei mokėjimams, atliktiems iki 2013 m. gegužės 9 d., ir dėl to grąžintinos tik tos sumos, kurios nepagrįstai sumokėtos jau po šios dienos.

      – 2015 m. kovo 25 d. Sprendimas Nr. 139/2015

            26

            2015 m. kovo 25 d. Sprendime Nr. 139/2015 (toliau – 2015 m. kovo 25 d. sprendimas) Tribunal Supremo (Aukščiausiasis Teismas) patvirtino „apatinės ribos“ sąlygos pripažinimo negaliojančia grįžtamosios galios apribojimą byloje pagal individualų vartotojo ieškinį, kuriame šis reikalavo grąžinti remiantis tokia sąlyga nepagrįstai sumokėtas sumas. Taip minėtas teismas anksčiau, t. y. 2013 m. gegužės 9 d. sprendime, priimtame išnagrinėjus kolektyvinį ieškinį dėl veiksmų nutraukimo, pasirinktą aiškinimą pritaikė byloms pagal individualius ieškinius dėl veiksmų nutraukimo ir žalos atlyginimo. Taigi byloje, kurioje priimtas 2015 m. kovo 25 d. sprendimas, pareiga grąžinti sumas buvo apribota sumomis, kurios nepagrįstai sumokėtos po 2013 m. gegužės 9 d. sprendimo paskelbimo.

      Pagrindinių bylų aplinkybės ir prejudiciniai klausimai

         Byla C‑154/15

            27

            F. Gutiérrez Naranjo su banku Cajasur Banco SAU sudarė hipoteka užtikrintą paskolos sutartį, į kurią įtraukta „apatinės ribos“ sąlyga.

            28

            Remdamasis Direktyva 93/13 ir Tribunal Supremo (Aukščiausiasis Teismas) praktika, F. Gutiérrez Naranjo kreipėsi į Juzgado de lo Mercantil no 1 de Granada (Granados komercinis teismas Nr. 1, Ispanija) su ieškiniu, kuriame prašė pripažinti negaliojančia minėtą „apatinės ribos“ sąlygą ir nurodyti grąžinti nepagrįstai pagal šią sąlygą sumokėtas sumas.

            29

            Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar tai, kad nesąžiningos sutarties sąlygos pripažinimas negaliojančia lemia padarinius tik po šio pripažinimo, yra suderinama su Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalimi.

            30

            Šiomis aplinkybėmis Juzgado de lo Mercantil no 1 de Granada (Granados komercinis teismas Nr. 1) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                     „1.

                     Ar šiais atvejais neprivalomumo aiškinimas pagal Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalį suderinamas su aiškinimu, pagal kurį negaliojančia pripažinta sąlyga vis dėlto lieka galioti iki jos pripažinimo negaliojančia ir dėl to, nors ir pripažinus ją negaliojančia, laikoma, kad jos galiojimo laikotarpiu atsiradę padariniai nėra negaliojantys ar niekiniai?

                     2.

                     Ar, kai sutarties sąlyga pripažįstama negaliojančia pagal individualų vartotojo ieškinį, galimas įpareigojimas nutraukti jos naudojimą (remiantis [Direktyvos 93/13] 6 ir 7 straipsnių 1 dalimi) yra suderinamas su šio negaliojimo padarinių apribojimu? Ar teismai gali sumažinti sumas, kurias pagal sutarties sąlygą, kuri vėliau pripažįstama negaliojančia nuo pat pradžių dėl informavimo ir (arba) skaidrumo trūkumo, sumokėjo vartotojas ir kurias jam turi grąžinti pardavėjas ar tiekėjas?“

         Byla C‑307/15

            31

            2006 m. liepos 28 d. A. M. Palacios Martínez sudarė su Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (BBVA) hipoteka užtikrintą paskolos sutartį, į kurią įtraukta „apatinės ribos“ sąlyga.

            32

            2014 m. kovo 6 d. paskolos gavėja pateikė ieškinį Juzgado de lo Mercantil no 1 de Alicante (Alikantės komercinis teismas Nr. 1, Ispanija), kuriame prašė pripažinti šią „apatinės ribos“ sąlygą negaliojančia dėl nesąžiningumo ir nurodyti grąžinti banko įstaigos nepagrįstai gautas sumas.

            33

            Išnagrinėjęs bylą pirmąja instancija, šis teismas, remdamasis Tribunal Supremo (Aukščiausiasis Teismas) 2013 m. gegužės 9 d. sprendime pateiktu išaiškinimu, nusprendė, kad ieškinys neteko dalyko, tačiau tai neturi įtakos galimybei grąžinti ieškovei sumas, kurias banko įstaiga galėjo gauti pagal ginčijamą sąlygą nuo minėto sprendimo paskelbimo dienos.

            34

            Gavęs apeliacinį skundą, Audiencia Provincial de Alicante (Alikantės provincijos teismas, Ispanija) išreiškė abejones dėl pirmosios instancijos teismo pasirinkto aiškinimo suderinamumo su Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalimi.

            35

            Pasak minėto teismo, nesąžiningos sąlygos pripažinimo negaliojančia grįžtamosios galios nebuvimas gali prieštarauti tiek šios direktyvos tikslams, tiek draudimui teismine tvarka sušvelninti nesąžiningos sąlygos padarinius. Be to, tas teismas abejoja, ar byloje, kurioje priimtas 2013 m. gegužės 9 d. sprendimas, tenkinami Teisingumo Teismo nustatyti reikalavimai tam, kad nesąžiningos sąlygos pripažinimo negaliojančia padariniai galėtų būti apriboti laiko atžvilgiu.

            36

            Todėl Audiencia Provincial de Alicante (Alikantės provincijos teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šiuos klausimus:

                     „1.

                     Ar [nesąžiningų sąlygų] neprivalomumo principą, įtvirtintą [Direktyvos 93/13] 6 straipsnio 1 dalyje, atitinka tai, kad restitucijos pasekmės, kylančios pripažinus negaliojančia hipoteka užtikrintoje paskolos sutartyje įtvirtintą nesąžiningą „apatinės ribos“ sąlygą, grįžtamąją galią turi ne nuo sutarties sudarymo dienos, o nuo vėlesnės datos?

                     2.

                     Ar suinteresuotųjų asmenų sąžiningumo kriterijus, kuriuo remiantis gali būti ribojama grįžtamoji galia pripažinus sąlygą nesąžininga, yra savarankiška Sąjungos teisės sąvoka, kurią visos valstybės narės turi aiškinti vienodai?

                     3.

                     Jeigu atsakymas būtų teigiamas, į kokias aplinkybes turi būti atsižvelgiama, kad būtų galima įvertinti, ar suinteresuotieji asmenys veikė sąžiningai?

                     4.

                     Ar bet kuriuo atveju suinteresuotųjų asmenų sąžiningumo kriterijų atitinka pardavėjo ar tiekėjo, kuris sudarydamas sutartį veikė neskaidriai, o tai lėmė sąlygos nesąžiningumą, elgesys?

                     5.

                     Ar didelių sunkumų rizika, kuria remiantis gali būti ribojama grįžtamoji galia pripažinus sąlygą nesąžininga, yra savarankiška Sąjungos teisės sąvoka, kurią visos valstybės narės turi aiškinti vienodai?

                     6.

                     Jeigu atsakymas būtų teigiamas, į kokius kriterijus būtina atsižvelgti,?

                     7.

                     Ar didelių sunkumų rizika turi būti vertinama tik kaip rizika, kuri gali kilti pardavėjui ar tiekėjui, ar būtina atsižvelgti ir į nuostolius, kuriuos patiria vartotojas negrąžinus visų pagal minėtą „apatinės ribos“ sąlygą sumokėtų sumų?“

         Byla C‑308/15

            37

            2001 m. birželio 1 d. E. Irles López ir T. Torres Andreu sudarė su Banco Popular Español SA (toliau – BPE) hipoteka užtikrintą paskolos sutartį, į kurią įtraukta „apatinės ribos“ sąlyga. 2007 m. gegužės 2 d. ir birželio 14 d. sutarčių pakeitimo dokumentuose šalys patvirtino du susitarimus dėl kredito padidinimo, kurių kiekviename numatyta „apatinės ribos“ sąlyga.

            38

            Manydami, kad jų pritarimo „apatinės ribos“ sąlygoms aplinkybės buvo ne visiškai skaidrios, paskolos gavėjai kreipėsi į Juzgado de lo Mercantil no 3 de Alicante (Alikantės komercinis teismas Nr. 3, Ispanija) su ieškiniu, kuriame prašė pripažinti šias sąlygas negaliojančiomis ir nurodyti grąžinti nepagrįstai remiantis jomis sumokėtas sumas.

            39

            Ieškinį išnagrinėjęs pirmąja instancija, minėtas teismas jį patenkino ir nurodė BPE grąžinti pagal šias sąlygas nuo paskolos sutarties ir jas pakeičiančių dokumentų sudarymo momento nepagrįstai sumokėtas sumas.

            40

            BPE pateikė apeliacinį skundą Audiencia Provincial de Alicante (Alikantės provincijos teismas), grindžiamą 2013 m. gegužės 9 d. ir 2015 m. kovo 25 d. sprendimais.

            41

            Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas išreiškia, pirma, abejones dėl nesąžiningos sutarties sąlygos pripažinimo negaliojančia padarinių apribojimo suderinamumo su Direktyvos 93/13 6 straipsniu. Antra, to teismo nuomone, tai, kad Tribunal Supremo (Aukščiausiasis Teismas) savo 2015 m. kovo 25 d. sprendimu byloms pagal individualius ieškinius pritaikė 2013 m. gegužės 9 d. sprendime, priimtame išnagrinėjus kolektyvinį ieškinį, pasirinktą aiškinimą, gali riboti paskolų gavėjų, vertinamų atskirai, teisę į veiksmingą teisminę gynybą tiek, kiek nustatant banko įstaigai, kuri turėjo naudos iš nesąžiningos sąlygos galiojimo, tenkančios pareigos grąžinti sumas pradžios momentą neatsižvelgiama į konkrečias kiekvienos bylos aplinkybes.

            42

            Todėl Audiencia Provincial de Alicante (Alikantės provincijos teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius pačius septynis prejudicinius klausimus, kaip ir byloje C‑307/15, ir taip suformuluotą aštuntą klausimą:

                     „8.

                     Ar neprivalomumo vartotojui principą, įtvirtintą Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalyje, ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnyje įtvirtintą teisę į veiksmingą teisminę gynybą atitinka tai, kad restitucijos pasekmių, kylančių pripažinus negaliojančia nesąžiningą „apatinės ribos“ sąlygą, ribojimas, paskelbtas išnagrinėjus vartotojų asociacijos ieškinį, pareikštą finansų įstaigoms, automatiškai taikomas individualiems ieškiniams dėl nesąžiningos „apatinės ribos“ sąlygos pripažinimo negaliojančia, kuriuos pareiškė klientai vartotojai, su įvairiomis finansų įstaigomis sudarę hipoteka užtikrintas paskolos sutartis?“

            43

            2015 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo pirmininko sprendimu bylos C‑307/15 ir C‑308/15 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys ir priimtas galutinis sprendimas.

            44

            2015 m. rugpjūčio 14 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Audiencia Provincial de Alicante (Alikantės provincijos teismas) prašymas bylas C‑307/15 ir C‑308/15 nagrinėti pagal pagreitintą procedūrą, numatytą Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23a straipsnyje ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento 105 straipsnyje, buvo atmestas.

            45

            2015 m. spalio 21 d. Teisingumo Teismo pirmininko sprendimu bylos C‑154/15, C‑307/15 ir C‑308/15 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdomos rašytinė ir žodinė proceso dalys ir priimtas teismo sprendimas.

      Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo ir antrojo klausimų byloje C‑154/15 ir pirmojo klausimo bylose C‑307/15 ir C‑308/15

            46

            Šiais dviem klausimais byloje C‑154/15 ir pirmuoju klausimu bylose C‑307/15 ir C‑308/15, kuriuos nagrinėti reikia kartu, prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismai iš esmės teiraujasi, ar Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad ji draudžia tokią nacionalinių teismų praktiką, pagal kurią laiko atžvilgiu ribojami restitucijos padariniai, susiję su teismo pripažinimu, jog pardavėjo ar tiekėjo su vartotoju sudarytoje sutartyje esanti sąlyga yra nesąžininga, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalį, ir šie padariniai pripažįstami tik dėl sumų, kurios pagal šią sąlygą nepagrįstai sumokėtos po teismo sprendimo, kuriuo konstatuotas toks nesąžiningumas, paskelbimo.

            47

            Pirmiausia reikia išnagrinėti Ispanijos vyriausybės, Cajasur Banco ir BPE argumentą, jog klausimas dėl konstatavimo, jog sąlyga, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, yra nesąžininga, padarinių nepatenka į Direktyvos 93/13 taikymo sritį, nes tai konstatavęs Tribunal Supremo (Aukščiausiasis Teismas) užtikrino aukštesnį vartotojų apsaugos lygį, nei garantuojamas pagal šią direktyvą.

            48

            Šiuo klausimu iš nutarčių dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad 2013 m. gegužės 9 d. sprendime Tribunal Supremo (Aukščiausiasis Teismas), siekdamas pateisinti atitinkamų „apatinės ribos“ sąlygų, susijusių su ginčijamų sutarčių pagrindinio dalyko apibrėžimu, nesąžiningumo patikrinimą, šios direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje nurodytą skaidrumo reikalavimą išaiškino taip, kad jis neapsiriboja formaliu sutarties sąlygų skaidrumu, susijusiu su aiškiu ir suprantamu jų išdėstymu, bet apima ir materialųjį jų skaidrumą, susijusį su vartotojui teikiamos informacijos apie teisinę ir ekonominę jo sutartinio įsipareigojimo reikšmę pakankamumu.

            49

            Tačiau, kaip savo išvados 46–50 punktuose pažymėjo generalinis advokatas, reikalavimas patikrinti sąlygų, susijusių su pagrindiniu sutarties dalyku, materialųjį skaidrumą kyla iš Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalies. Iš tiesų šioje nuostatoje, kaip ir šios direktyvos 5 straipsnyje, numatyta, kad sutarties sąlygos turi būti „išdėstytos aiškia ir suprantama kalba“.

            50

            Pažymėtina, kad šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad iki sutarties sudarymo informacija apie sutarties sąlygas ir jos sudarymo pasekmes vartotojui yra ypač svarbi. Būtent remdamasis šia informacija jis nusprendžia, ar nori būti saistomas sąlygų, iš anksto suformuluotų pardavėjo ar tiekėjo (2013 m. kovo 21 d. Sprendimo RWE Vertrieb, C‑92/11, EU:C:2013:180, 44 punktas).

            51

            Vadinasi, Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalyje numatytas sutarties sąlygos, susijusios su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu, nesąžiningumo vertinimas, kada vartotojas iki sutarties sudarymo neturėjo būtinos informacijos apie sutarties sąlygas ir jos sudarymo pasekmes, patenka į šios direktyvos apskritai, o konkrečiai – į jos 6 straipsnio 1 dalies taikymo sritį.

            52

            Taigi, kadangi prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismai nurodo 2013 m. gegužės 9 d. sprendimą, kuriuo ribojamas konstatavimo, jog „apatinės ribos“ sąlygos yra nesąžiningos, restitucinis poveikis, reikia išnagrinėti, ar Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją leidžiamas toks nacionalinio teismo taikomas apribojimas.

            53

            Pagal Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalį valstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos, naudojamos sutartyje, kurią pardavėjas ar tiekėjas sudaro su vartotoju, nebūtų privalomos vartotojui jų nacionalinės teisės aktuose numatytomis sąlygomis.

            54

            Ši nuostata turi būti laikoma kaip lygiavertė nacionalinėms teisės normoms, kurios vidaus teisės sistemoje priskiriamos prie viešosios tvarkos normų kategorijos (šiuo klausimu žr. 2013 m. gegužės 30 d. Sprendimo Asbeek Brusse ir de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, 44 punktą).

            55

            Be to, tai yra imperatyvi nuostata, kuria formalią pusiausvyrą, sutartimi nustatytą tarp sutarties šalių teisių ir pareigų, siekiama pakeisti realia pusiausvyra, galinčia atkurti sutarties šalių lygybę (2012 m. birželio 14 d. Sprendimo Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, 63 punktas).

            56

            Atsižvelgiant į viešojo intereso – vartotojų, kurių padėtis prastesnė nei pardavėjų ar tiekėjų, apsaugos – pobūdį ir svarbą, Direktyva 93/13 valstybės narės įpareigojamos, kaip matyti iš jos 7 straipsnio 1 dalies kartu su jos dvidešimt ketvirta konstatuojamąja dalimi, numatyti tinkamas ir veiksmingas priemones, „užkertančias kelią nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, pardavėjų ar tiekėjų sudaromose su vartotojais“ (2014 m. balandžio 30 d. Sprendimo Kásler ir Káslerné Rábai, EU:C:2014:282, 78 punktas).

            57

            Tuo tikslu nacionaliniai teismai privalo paprasčiausiai netaikyti nesąžiningos sutarties sąlygos, kad ji nesukeltų privalomų padarinių vartotojui, ir jie neturi teisės pakeisti jos turinio (šiuo klausimu žr. 2012 m. birželio 14 d. Sprendimo Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, 65 punktą).

            58

            Kaip matyti iš šio konteksto, pirma, nacionalinis teismas privalo savo iniciatyva įvertinti, ar sutarties sąlyga, kuriai taikoma Direktyva 93/13, yra nesąžininga, ir, tai darydamas, ištaisyti tarp vartotojo ir pardavėjo ar tiekėjo esantį netolygumą, jeigu jis turi tam reikalingą teisinę ir faktinę informaciją.

            59

            Iš tiesų visiškam minėtoje direktyvoje numatytos apsaugos veiksmingumui būtina, kad nacionalinis teismas, kuris ex officio konstatavo sąlygos nesąžiningumą, galėtų taikyti visus dėl tokio konstatavimo kylančius padarinius nelaukdamas, kol vartotojas, informuotas apie turimas teises, pateiks pareiškimą su prašymu pripažinti tokią sąlygą negaliojančia (2013 m. gegužės 30 d. Sprendimo Jőrös, C‑397/11, EU:C:2013:340, 42 punktas).

            60

            Kita vertus, nacionaliniam teismui negali būti suteikti įgaliojimai pakeisti nesąžiningų sąlygų turinį, nes tai padėtų panaikinti atgrasomąjį poveikį, kurį pardavėjams ar tiekėjams sukuria visiškas tokių nesąžiningų sąlygų netaikymas vartotojui (šiuo klausimu žr. 2015 m. sausio 21 d. Sprendimo Unicaja Banco ir Caixabank, C‑482/13, C‑484/13, C‑485/13 ir C‑487/13, EU:C:2015:21, 31 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

            61

            Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad nesąžininga pripažinta sutarties sąlyga iš principo turi būti laikoma niekuomet neegzistavusia, todėl ji negali sukurti padarinių vartotojui. Taigi teismo konstatavimas, jog tokia sąlyga yra nesąžininga, iš principo turi lemti vartotojo faktinės ir teisinės situacijos, kurioje jis būtų, jeigu nebūtų minėtos sąlygos, atkūrimą.

            62

            Darytina išvada, kad nacionalinio teismo pareiga netaikyti nesąžiningos sutarties sąlygos, pagal kurią privaloma mokėti sumas, kurios, kaip vėliau paaiškėja, yra nepagrįstos, iš principo reiškia atitinkamą restitucinį poveikį šių sumų atžvilgiu.

            63

            Iš tiesų tokio restitucinio poveikio nebuvimas gali panaikinti atgrasomąjį poveikį, kurį Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalimi kartu su tos pačios direktyvos 7 straipsnio 1 dalimi siekiama priskirti konstatavimui, jog pardavėjų ar tiekėjų su vartotojais sudarytų sutarčių sąlygos yra nesąžiningos.

            64

            Iš tiesų, Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalyje reikalaujama, kad valstybės narės numatytų, jog nesąžiningos sąlygos nebūtų privalomos vartotojui „kaip numatyta jų nacionalinės teisės aktuose“ (2009 m. spalio 6 d. Sprendimo Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, 57 punktas).

            65

            Vis dėlto, nacionalinis teisinis Direktyva 93/13 vartotojams garantuojamos apsaugos reglamentavimas negali pakeisti šios apsaugos apimties, taigi ir jos turinio, ir taip sumenkinti šios apsaugos veiksmingumo sustiprinimo, kurio Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė priimdamas vienodas teisės normas dėl nesąžiningų sąlygų, kaip nurodyta Direktyvos 93/13 dešimtoje konstatuojamojoje dalyje.

            66

            Vadinasi, nors valstybės narės turi nacionalinėje teisėje nustatyti tvarką, pagal kurią konstatuojamas sutartyje įtvirtintos sąlygos nesąžiningumas ir sukonkretinami šio konstatavimo padariniai, toks konstatavimas turi leisti atkurti teisinę ir faktinę situaciją, kurioje būtų vartotojas, jei nebūtų šios nesąžiningos sąlygos, be kita ko, remiantis šia nesąžininga sąlyga grindžiant teisę į tai, kad būtų grąžintos jo nenaudai nepagrįstai pardavėjo ar tiekėjo gautos lėšos.

            67

            Nagrinėjamu atveju 2013 m. gegužės 9 d. sprendimu, kurį nurodo prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismai, Tribunal Supremo (Aukščiausiasis Teismas) nusprendė, kad konstatavimas, jog atitinkamos „apatinės ribos“ sąlygos yra nesąžiningos, neturi poveikio nei situacijoms, baigtoms nagrinėti įsiteisėjusiais teismo sprendimais, nei mokėjimams, atliktiems iki minėto sprendimo paskelbimo dienos, ir dėl to tokio konstatavimo padariniai, be kita ko, vartotojo teisė į sumų grąžinimą, remiantis teisinio saugumo principu, buvo apriboti tik tomis sumomis, kurios nepagrįstai sumokėtos jau po šios dienos.

            68

            Šiuo klausimu pažymėtina, kad Teisingumo Teismas jau yra pripažinęs, kad vartotojo apsauga nėra absoliuti. Konkrečiai šiuo klausimu jis nusprendė, kad Sąjungos teisė nenustato nacionaliniam teismui pareigos netaikyti vidaus proceso teisės normų, suteikiančių, be kita ko, sprendimui res judicata galią, net jei tai leistų pašalinti Direktyvoje 93/13 įtvirtintos nuostatos, nepaisant jos pobūdžio, pažeidimą (žr., be kita ko, 2009 m. spalio 6 d. Sprendimo Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, 37 punktą). Vadinasi, Tribunal Supremo (Aukščiausiasis Teismas) turėjo teisę 2013 m. gegužės 9 d. sprendime nuspręsti, kad tas sprendimas negali turėti įtakos situacijoms, baigtoms nagrinėti įsiteisėjusiais teismo sprendimais.

            69

            Be to, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad teisinio saugumo sumetimais nustatomi protingi naikinamieji terminai ieškiniui pareikšti yra suderinami su Sąjungos teise (2009 m. spalio 6 d. Sprendimo Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, 41 punktas).

            70

            Vis dėlto reikia skirti procesinės taisyklės, kaip antai protingo senaties termino, taikymą nuo Sąjungos teisės normos aiškinimo padarinių apribojimo laiko atžvilgiu (šiuo klausimu žr. 2010 m. balandžio 15 d. Sprendimo Barth, C‑542/08, EU:C:2010:193, 30 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Šiuo klausimu primintina, kad, atsižvelgiant į pagrindinį reikalavimą užtikrinti vienodą ir bendrą Sąjungos teisės aiškinimą, tik Teisingumo Teismas turi teisę nuspręsti apriboti laiko atžvilgiu jo pateiktą tokios teisės normos išaiškinimą (šiuo klausimu žr. 1988 m. vasario 2 d. Sprendimo Barra ir kt., 309/85, EU:C:1988:42, 13 punktą).

            71

            Taigi Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalyje nurodytos nacionalinės teisės aktuose nustatytos sąlygos negali iš esmės pažeisti šia nuostata, kaip ji išaiškinta šio sprendimo 54–61 straipsniuose primintoje Teisingumo Teismo praktikoje, vartotojams suteiktos teisės į tai, kad nesąžininga laikoma sąlyga nebūtų jam privaloma.

            72

            Pažymėtina, kad 2013 m. gegužės 9 d. sprendime Tribunal Supremo (Aukščiausiasis Teismas) įtvirtintas „apatinės ribos“ sąlygų negaliojimo padarinių apribojimas laiko atžvilgiu panaikina apskritai kiekvieno vartotojo, kuris iki šios datos sudarė hipoteka užtikrintą paskolos sutartį su tokia sąlyga, teisę gauti visišką sumų, kurias pagal šią sąlygą iki 2013 m. gegužės 9 d. jis nepagrįstai sumokėjo banko įstaigai, atlyginimą.

            73

            Tai reiškia, kad nacionalinė teismų praktika, kaip antai kylanti iš 2013 m. gegužės 9 d. sprendimo, dėl sutarties sąlygos pripažinimo nesąžininga teisinių padarinių, kylančių pagal Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalį, apribojimo laiko atžvilgiu, leidžia užtikrinti tik ribotą apsaugą vartotojams, sudariusiems hipoteka užtikrintos paskolos sutartis, kuriose yra „apatinės ribos“ sąlyga, prieš paskelbiant teismo sprendimą, kuriuo konstatuotas jos nesąžiningumas. Taigi tokia apsauga yra neišsami ir nepakankama, todėl nėra nei tinkama, nei veiksminga priemonė užkirsti kelią tokių sąlygų naudojimui, priešingai, nei numatyta Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalyje (šiuo klausimu žr. 2013 m. kovo 14 d. Sprendimo Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164, 60 punktą).

            74

            Šiomis aplinkybėmis, kadangi prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismai spręsdami pagrindines bylas turi paisyti Teisingumo Teismo pateikto Sąjungos teisės išaiškinimo, jie turi savo iniciatyva netaikyti padarinių apribojimo laiko atžvilgiu, kurį įtvirtino Tribunal Supremo (Aukščiausiasis Teismas) savo 2013 m. gegužės 9 d. sprendime, nes tokia praktika nesuderinama su šia teise (šiuo klausimu žr. 2010 m. spalio 5 d. Sprendimo Elchiinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, 29–32 punktus; 2016 m. balandžio 19 d. Sprendimo DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, 33 ir 34 punktus; 2016 m. liepos 5 d. Sprendimo Ognyanov, C‑614/14, EU:C:2016:514, 36 punktą ir 2016 m. lapkričio 8 d. Sprendimo Ognyanov, C‑554/14, EU:C:2016:835, 67–70 punktus).

            75

            Iš viso to, kad išdėstyta, matyti, kad Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad ji draudžia tokią nacionalinių teismų praktiką, pagal kurią laiko atžvilgiu ribojami restitucijos padariniai, susiję su pripažinimu, jog pardavėjo ar tiekėjo su vartotoju sudarytoje sutartyje esanti sąlyga yra nesąžininga, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalį, ir šie padariniai pripažįstami tik dėl sumų, kurios pagal šią sąlygą nepagrįstai sumokėtos po teismo sprendimo, kuriame konstatuotas toks nesąžiningumas, paskelbimo.

         Dėl kitų prejudicinių klausimų

            76

            Atsižvelgiant į atsakymus į pirmąjį ir antrąjį klausimus byloje C‑154/15 ir į pirmąjį klausimą bylose C‑307/15 ir C‑308/15, nėra reikalo atsakyti į kitus prejudicinius klausimus.

      Dėl bylinėjimosi išlaidų

            77

            Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

                  1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 6 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad ji draudžia tokią nacionalinių teismų praktiką, pagal kurią laiko atžvilgiu ribojami restitucijos padariniai, susiję su teismo pripažinimu, jog pardavėjo ar tiekėjo su vartotoju sudarytoje sutartyje esanti sąlyga yra nesąžininga, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalį, ir šie padariniai pripažįstami tik dėl sumų, kurios pagal šią sąlygą nepagrįstai sumokėtos po teismo sprendimo, kuriame konstatuotas toks nesąžiningumas, paskelbimo.

                  Parašai.

         (
         *1
      )	Proceso kalba: ispanų.


1997 m. gegužės 15 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Bioforce GmbH prieš Oberfinanzdirektion München. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht München - Vokietija. # Bendrasis muitų tarifas. # Byla C-405/95.


2001 m. birželio 27 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Alain Leroy, Yannick Chevalier-Delanoue ir Virginia Joaquim Matos prieš Europos Sąjungos Tarybą. # Décision 1999/307/EB - Ieškinys dėl panaikinimo. # Sujungtos bylos T-164/99, T-37/00 ir T-38/00.


title: 2009 m. liepos 16 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Zuid-Chemie BV prieš Philippo's Mineralenfabriek NV/SA.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hoge Raad der Nederlanden - Nyderlandai.#Teismų bendradarbiavimas civilinėse ir komercinėse bylose - Jurisdikcija ir teismo sprendimų vykdymas - Reglamentas (EB) Nr. 44/2001 - "Vietos, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis" sąvoka".#Byla C-189/08.

text:
      Byla C‑189/08
      Zuid-Chemie BV
      prieš
      Philippo's Mineralenfabriek NV/SA
      (Hoge Raad der Nederlanden prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Teismų bendradarbiavimas civilinėse ir komercinėse bylose – Jurisdikcija ir teismo sprendimų vykdymas – Reglamentas (EB) Nr. 44/2001 – „Vietos, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis“ sąvoka“
      Sprendimo santrauka
      Teisminis bendradarbiavimas civilinėse bylose – Jurisdikcija ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymas
            – Reglamentas Nr. 44/2001 – Specialioji jurisdikcija – Jurisdikcija delikto arba kvazidelikto bylose
      (Tarybos reglamento Nr. 44/2001 2 straipsnis ir 5 straipsnio 3 punktas)
      Reglamento Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo 5 straipsnio
         3 punktas turi būti aiškinamas taip, kad ginčo dėl žalos, kurią įmonė patyrė dėl užteršto cheminio produkto tiekimo, dėl kurio
         iš kelių žaliavų įmonės gaminamos trąšos tapo nenaudotinomis ir perdirbus šį produktą atveju sąvoka „vieta, kurioje įvyko
         žalą sukėlęs įvykis“ reiškia vietą, kur atsirado pradinė žala dėl įprasto produkto naudojimo tiems tikslams, kuriems jis skirtas.

      Iš tiesų šioje nuostatoje numatyta ne tik vieta, kur atsitiko žalą sukėlęs įvykis, bet ir vieta, kur atsirado žala, t. y.
         įmonės gamykla, kur ši perdirbo netinkamą produktą, kuris perdirbtam produktui padarė didelę įmonės patirtą turtinę žalą,
         didesnę nei pačiam produktui padarytąją. Šiuo atžvilgiu pasirinkus vietą, kur atsirado žala, o ne kur atsitiko žalą sukėlęs
         įvykis, leidžiama kreiptis į geriausiai sprendimą galintį priimti teismą, be kita ko, dėl ginčo artumo ir įrodymų rinkimo
         paprastumo. Tačiau pasirinkus tik vietą, kur atsitiko žalą sukėlęs įvykis, daugeliu atveju būtų painiojami Reglamento Nr. 44/2001
         2 straipsnyje ir 5 straipsnio 3 punkte nurodyti jurisdikcijos atvejai taip, kad pastaroji nuostata šiuo atžvilgiu prarastų
         veiksmingumą.

      (žr. 23, 24 bei 29–32 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. liepos 16 d.(*)

      „Teismų bendradarbiavimas civilinėse ir komercinėse bylose – Jurisdikcija ir teismo sprendimų vykdymas – Reglamentas (EB) Nr. 44/2001 – „Vietos, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis“ sąvoka“
      Byloje C‑189/08
      dėl Hoge Raad der Nederlanden (Nyderlandai) 2008 m. balandžio 4 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2008 m. gegužės 8 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Zuid-Chemie BV
      prieš
      Philippo’s Mineralenfabriek NV/SA,

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai M. Ilešič, A. Tizzano, E. Levits (pranešėjas) ir J.‑J. Kasel,
      generalinis advokatas J. Mazák,
      posėdžio sekretorius R. Şereş, administratorius,
      atsižvelgęs į žodinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. balandžio 23 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Zuid-Chemie BV, atstovaujamos advokato P. Knijp,

      –        Philippo’s Mineralenfabriek NV/SA, atstovaujamos advokato M. Polak,
      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. Wissels ir M. Noort,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos A.‑M. Rouchaud‑Joët ir P. van Nuffel,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos
         ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas
         lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42) 5 straipsnio 3 punkto išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas byloje tarp trąšas gaminančios įmonės Zuid-Chemie BV (toliau – Zuid-Chemie), kurios buveinė yra Sas van Gent (Nyderlandai), ir Philippo’s Mineralenfabriek NV/SA (toliau - Philippo’s), įsteigtos Esene (Belgija), dėl pastarosios užteršto produkto, panaudoto trąšų gamyboje, tiekimo Zuid-Chemie.

       Teisinis pagrindas
      3        Pagal Reglamento Nr. 44/2001 2 straipsnio 1 dalį, kuri yra II skyriaus 1 skirsnyje „Bendrosios nuostatos“:

      „Pagal šį reglamentą valstybėje narėje nuolat gyvenantiems asmenims, neatsižvelgiant į jų pilietybę, bylos turi būti keliamos
         tos valstybės narės teismuose.“

      4        To paties reglamento 3 straipsnio 1 dalyje numatoma:

      „Valstybėje narėje nuolat gyvenantiems asmenims bylos gali būti keliamos kitos valstybės narės teismuose tik pagal šio skyriaus
         2–7 skirsniuose nustatytas taisykles.“

      5        Reglamento 5 straipsnyje, kuris yra II skyriaus 2 skirsnyje „Speciali jurisdikcija“, nustatyta:

      „Valstybėje narėje nuolat gyvenančiam asmeniui kitoje valstybėje narėje byla dėl:
      <...>
      3)      civilinės teisės pažeidimų, delikto arba kvazidelikto gali būti iškelta vietos, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis ar jis gali
         įvykti, teisme;

      <...>“
       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      6        Zuid-Chemie yra trąšas gaminanti įmonė, kuri 2000 m. liepos mėn. iš Roterdame (Nyderlandai) įsteigtos įmonės HCI Chemicals Benelux BV (toliau – HCI) nusipirko dvi produkto „micromix“ partijas.

      7        HCI, kuri pati negali gaminti micromix, jį užsakė įmonėje Philippo’s, kuriai patiekė šio produkto gamybai reikalingas žaliavas, išskyrus vieną. Susitarusi su HCI,Philippo’s šią trūkstamą žaliavą, t. y. cinko sulfatą, nupirko iš G. J. de Poorter, vykdančios veiklą Poortershaven vardu Roterdame.

      8        Philippo’s pagamino micromix savo gamykloje Esene, iš ten Zuid-Chemie jį ir pasiėmė.

      9        Zuid-Chemie panaudojo micromix savo gamykloje Nyderlanduose įvairiose trąšų partijose ir pardavė bei išsiuntė laivais jų dalį klientams.

      10      Vėliau paaiškėjo, kad iš Poortershaven nupirktame cinko sulfate buvo per daug kadmio, todėl trąšų negalima buvo naudoti arba jas buvo galima naudoti tik mažesniais
         kiekiais, todėl, Zuid-Chemie teigimu, ji patyrė žalą.

      11      2003 m. sausio 17 d. Zuid-Chemie pareiškė ieškinį Rechtbank Middelburg (Nyderlandai) prieš Philippo’s, kuriame reikalavo pripažinti, kad Philippo’s yra atsakinga už jos patirtą žalą, įpareigoti šią įmonę sumokėti įvairias, susijusias su tariamai jos patirta žala, sumas,
         taip pat kompensaciją už patirtą žalą kartu su palūkanomis bei padengti bylinėjimosi išlaidas.

      12      2003 m. gruodžio 10 d. Sprendimu Rechtbank Middelburg pripažino, kad neturi jurisdikcijos nagrinėti ginčą pateiktoje byloje, nes Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 dalies taikymo
         tikslais sąvoka „vieta, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis“, apima ir vietą, kurioje įvyko įvykis, dėl kurio atsirado žala
         („Handlungsort“), ir vietą, kurioje atsirado pradinė žala („Erfolgsort“). Tačiau kalbėdamas apie vietą, kurioje atsirado pradinė
         žala, šis teismas nusprendė, kad Zuid-Chemie tokia žala atsirado Esene, atsižvelgiant į tai, kad šioje vietovėje ši įmonė pasiėmė užterštą produktą.

      13      Gerechtshof te ‘s-Gravenhage (apeliacinis teismas) nė viena šalis neginčijo, kad Esenas yra įvykio, dėl kurio atsirado žala, vieta, nes užterštas micromix buvo pagamintas šioje vietovėje. Kalbant apie vietą, kurioje atsirado pradinė žala, pažymėtina, kad šis teismas patvirtino
         pirmosios instancijos sprendimą. Šiuo klausimu jis teigė, kad svarbiausias elementas buvo tariamai neleistini Philippo’s veiksmai, o ne aplinkybė, kad užterštas micromix užteršė ir Zuid-Chemie Nyderlanduose pagamintas trąšas. Taigi pastarosios patirta (pradinė) žala atsirado Esene, nes užterštas produktas jai buvo
         tiekiamas „iš gamyklos“.

      14      Zuid-Chemie pateikė kasacinį skundą dėl Gerechtshof te ‘s-Gravenhage sprendimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. Pastarasis nusprendė, kad ginčas susijęs su sąvoka „vieta,
         kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis“ Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 dalies prasme ir jos išaiškinimas reikalingas sprendimui
         jo nagrinėjamoje byloje priimti.

      15      Šiomis aplinkybėmis Hoge Raad der Nederlanden nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Kuri žala dėl neleistinų veiksmų, kuriais Zuid-Chemie grindžia savo reikalavimą, turi būti laikoma pradine žala, atsiradusia dėl šių veiksmų: žala, atsiradusi dėl netinkamo produkto
         tiekimo, ar žala, atsiradusi gaminį naudojant įprastai tiems tikslams, kuriems jis skirtas?

      2.      Jei teisinga antroji hipotezė, ar šios žalos atsiradimo vieta gali būti laikoma „vieta, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis“
         Reglamento (Nr. 44/2001) 5 straipsnio 3 punkto prasme tik tada, jei padaryta fizinė žala asmenims ar daiktams, ar tai įmanoma,
         ir jei (šiuo etapu) padaryta tik turtinė žala?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      16      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį klausimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio
         3 dalis turi būti aiškinama taip, kad sąvoka „vieta, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis“ tokiame ginče, kaip antai pagrindinėje
         byloje, reiškia netinkamo produkto pristatymo pirkėjui vietą, ar jame nurodoma vieta, kurioje gaminį naudojant įprastai tiems
         tikslams, kuriems jis skirtas, atsirado pradinė žala.

      17      Siekiant atsakyti į šį klausimą reikia priminti, pirma, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką Reglamento Nr. 44/2001 nuostatos
         turi būti aiškinamos autonomiškai, atsižvelgiant į jo sistemą ir tikslus (be kita ko, žr. 2008 m. spalio 2 d. Sprendimo Hassett ir Doherty, C‑372/07, Rink. p. I‑0000, 17 punktą; taip pat 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo Draka NK Cables ir kt., C‑167/08, Rink. p. I‑0000, 19 punktą).

      18      Antra, kadangi nuo šiol valstybių narių tarpusavio santykiuose 1968 m. rugsėjo 27 d. Konvenciją dėl jurisdikcijos ir teismo
         sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, 1972, p. 32), iš dalies pakeistą konvencijomis, susijusiomis
         su naujų valstybių narių prisijungimu prie šios konvencijos (toliau – Briuselio konvencija), pakeičia Reglamentas Nr. 44/2001,
         Teisingumo Teismo pateiktas Briuselio konvencijos nuostatų išaiškinimas taikomas ir šio reglamento nuostatoms, kai šias nuostatas
         galima laikyti lygiavertėmis.

      19      Šioje byloje svarbios Reglamento Nr. 44/2001 nuostatos pakartoja tą pačią sistemą kaip ir Briuselio konvencijos, be to, jos
         suformuluotos vienodai. Atsižvelgiant į šį vienodumą svarbu užtikrinti pagal Reglamento Nr. 44/2001 devynioliktą konstatuojamąją
         dalį šių dviejų teisės aktų aiškinimo tęstinumą (žr. minėto sprendimo Draka NK Cables ir kt. 20 punktą bei 2009 m. gegužės 14 d. Sprendimo Ilsinger, C‑180/06, Rink. p. I‑0000, 58 punktą).

      20      Primintina, kad Teisingumo Teismas, aiškindamas Briuselio konvencijos 5 straipsnio 3 dalį, jau konstatavo, kad šios konvencijos
         II skirsnyje numatyta bendros jurisdikcijos priskyrimo sistema yra pagrįsta principu, nustatytu jos 2 straipsnio pirmojoje
         pastraipoje, pagal kurią Susitariančiojoje valstybėje nuolatinę gyvenamąją vietą turintiems asmenims, kad ir kokia būtų jų
         pilietybė, byla keliama tos valstybės teismuose (2004 m. birželio 10 d. Sprendimo Kronhofer, C‑168/02, Rink. p. I‑6009, 12 punktas).

      21      Remiantis leidžiančia nukrypti nuo šio pagrindinio principo nuostata, jog jurisdikcija priklauso nuo atsakovo gyvenamosios
         vietos, Briuselio konvencijos II skirsnio 2 skyriuje numatyti tam tikri specialios jurisdikcijos priskyrimo atvejai, tarp
         kurių yra ir šios konvencijos 5 straipsnio 3 punktas (minėto sprendimo Kronhofer 13 punktas).

      22      Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad specialios jurisdikcijos taisyklės yra aiškintinos siaurai, neleidžiant jų aiškinti
         plačiau nei tai aiškiai numatyta šioje konvencijoje (žr. minėto sprendimo Kalfelis 19 punktą; 2004 m. sausio 15 d. Sprendimo Blijdenstein, C‑433/01, Rink. p. I‑981, 25 punktą ir minėto sprendimo Kronhofer 14 punktą).

      23      Tačiau iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad tuo atveju, kai vieta, kurioje atsitiko įvykis, dėl kurio gali kilti
         deliktinė arba kvazideliktinė atsakomybė, ir vieta, kurioje dėl šio įvykio atsirado žala, nesutampa, Briuselio konvencijos
         5 straipsnio 3 punkte esanti formuluotė „vieta, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis“ reiškia žalos atsiradimo vietą ir įvykio,
         dėl kurio žala atsirado, vietą, todėl atsakovui ieškinys gali būti pareiškiamas ieškovo nuožiūra vienos iš šių dviejų vietų
         teisme (be kita ko, žr. 1976 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Bier, vadinamo „Mines de potasse d’Alsace“, 21/76, Rink. p. 1735, 24 ir 25 punktus; 2002 m. spalio 1 d. Sprendimo Henkel, C‑167/00, Rink. p. I‑8111, 44 punktą; 2004 m. vasario 5 d. Sprendimo DFDS Torline, C‑18/02, Rink. p. I‑1417, 40 punktą ir minėto sprendimo Kronhofer 16 punktą).

      24      Šiuo klausimu Teisingumo Teismas pabrėžė, kad specialios jurisdikcijos taisyklė, nustatyta Briuselio konvencijos 5 straipsnio
         3 punkte, pagrįsta ypač glaudaus ryšio tarp ginčo ir vietos, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis, teismo, o tai pateisina jurisdikcijos
         priskyrimą pastarajam dėl gero teisingumo administravimo ir naudingo proceso organizavimo priežasčių (šiuo klausimu žr. minėto
         sprendimo Mines de potasse d’Alsace 11 punktą; 1990 m. sausio 11 d. Sprendimo Dumez France ir Tracoba, C‑220/88, Rink. p. I‑49, 17 punktą; 1995 m. kovo 7 d. Sprendimo Shevill ir kt., C‑68/93, Rink. p. I‑415, 19 punktą bei 1995 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Marinari, C‑364/93, Rink. p. I‑2719, 10 punktą). Iš tiesų vietos, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis, teisėjas paprastai turi geriausią
         galimybę priimti sprendimą, be kita ko, dėl ginčo artumo ir įrodymų administravimo paprastumo (žr. minėto sprendimo Henkel 46 punktą).

      25      Pagrindinės bylos šalims aišku, kaip teigiama šio sprendimo 13 punkte, kad Esenas yra vieta, kur atsitiko įvykis, dėl kurio
         atsirado žala („Handlungsort“), bet jos nesutaria dėl vietos, kurioje atsirado žala („Erfolgsort“), nustatymo.

      26      Pastaroji vieta pagal šio sprendimo 23 punkte minėtą teismo praktiką yra vieta, kur atsitiko įvykis, dėl kurio gali kilti
         deliktinė arba kvazideliktinė atsakomybė ir atsirasti žala.

      27      Tačiau vietos, kurioje atsirado žala, nereikėtų painioti su vieta, kurioje atsitiko įvykis, padaręs žalą pačiam produktui;
         tai iš tiesų yra vieta, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis. Tačiau vieta, kurioje „žala materializavosi“ (žr. minėtų sprendimų
         Mines de potasse d’Alsace 15 punktą bei Shevill ir kt. 21 punktą), yra vieta, kur žalą sukėlęs įvykis atskleidžia žalingą poveikį, t. y. vieta, kur netinkamo produkto padaryta
         žala konkrečiai pasireiškia.

      28      Reikia priminti, kad teismo praktika aiškiai atskiria žalą nuo ją sukėlusio įvykio, šiuo atžvilgiu nusprendžiant, kad reikia
         atsižvelgti į deliktinę ar kvazideliktinę atsakomybę tik su sąlyga, jei galima nustatyti priežastinį ryšį tarp šių dviejų
         elementų (žr. minėto sprendimo Mines de potasse d’Alsace 16 punktą).

      29      Atsižvelgiant į pateiktus svarstymus, vieta, kurioje atsirado žala, gali būti tik Zuid-Chemie gamykla Nyderlanduose, kur micromix – šiuo atveju netinkamas produktas – buvo perdirbtas į trąšas, taip padarant turtinę žalą Zuid-Chemie, didesnę nei pačiam micromix padaryta žala.

      30      Be to, reikia priminti, kad Nyderlandų teismų praktikos esmė taip leidžia Zuid-Chemie, be kita ko, dėl šio sprendimo 24 punkte nurodytų priežasčių kreiptis į geriausiai sprendimą galintį priimti teismą ir taip
         naudingiausiai veikti specialiosios jurisdikcijos taisyklei, nustatytai Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punkte.

      31      Šiuo klausimu naudinga priminti, kad Teisingumo Teismas, aiškindamas Briuselio konvencijos 5 straipsnio 3 punktą taip, kad
         ši nuostata numato ne tik vietą, kurioje atsitiko žalą sukėlęs įvykis, bet ir vietą, kurioje atsirado žala, nusprendė, jog
         pasirinkus tik vietą, kur atsitiko žalą sukėlęs įvykis, daugeliu atveju būtų painiojami šios konvencijos 2 straipsnyje ir
         5 straipsnio 3 punkte nurodyti jurisdikcijos atvejai taip, kad pastaroji nuostata prarastų naudingą poveikį (žr. minėtų sprendimų
         Mines de potasse d’Alsace 15 ir 20 punktus bei Shevill ir kt. 22 punktą). Iš tiesų tokie svarstymai, susiję su jurisdikcijos painiojimu, gali būti taip pat taikomi prireikus neatsižvelgiant
         į žalos atsiradimo vietą, kuri nesutampa su vieta, kur atsitiko įvykis, dėl kurio atsirado žala.

      32      Iš pateiktų svarstymų matyti, kad Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punktas turi būti aiškinamas taip, kad tokio ginčo,
         kaip antai pagrindinėje byloje, atveju sąvoka „vieta, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis“ reiškia vietą, kur atsirado pradinė
         žala dėl įprasto produkto naudojimo tiems tikslams, kuriems jis skirtas.

       Dėl antrojo klausimo
      33      Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta, kad Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punktas turi būti aiškinamas taip, kad sąvoka
         „vieta, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis“ reiškia vietą, kur atsirado pradinė žala dėl įprasto produkto naudojimo tiems tikslams,
         kuriems jis skirtas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar tai turi būti fizinė žala asmenims
         ar daiktams, ar (šiuo etapu) galima kalbėti vien apie finansinę žalą.

      34      Šiuo klausimu reikia priminti, kaip buvo pasakyta šio sprendimo 9 ir 10 punktuose, kad Zuid-Chemie užterštą micromix perdirbo į trąšas, dėl ko šios tapo naudotinos mažesniais kiekiais arba visai nenaudotinos, ir dėl to patyrė žalą.

      35      Zuid-Chemie patirtą pradinę žalą sudaro fizinė žala daiktams, todėl reikia konstatuoti, kad klausimas, ar šiuo etapu vien finansinės
         žalos pakanka šio sprendimo 32 punkte nurodytam aiškinimui, yra hipotetinis.

      36      Atsižvelgiant į šią išvadą ir Teisingumo Teismui suteiktą kompetenciją, kuri prisideda prie teisingumo valstybėse narėse administravimo
         ir nėra skirta formuluoti konsultacines nuomones dėl bendrų ar hipotetinių klausimų (2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimo ZF Zefeser, C‑62/06, Rink. p. I‑11995, 15 punktas), į antrąjį klausimą atsakyti nereikia.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      37      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse
            bylose pripažinimo ir vykdymo 5 straipsnio 3 punktas turi būti aiškinamas taip, kad tokio ginčo, kaip antai pagrindinėje byloje,
            atveju sąvoka „vieta, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis“ reiškia vietą, kur atsirado pradinė žala dėl įprasto produkto naudojimo
            tiems tikslams, kuriems jis skirtas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


title: 2007 m. liepos 11 d.  Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Spyros Konidaris prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Įdarbinimas - Kandidatūros atmetimas - Ieškinys dėl panaikinimo. # Byla T-93/03.

text:
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2007 m. liepos 11 d.
      Byla T‑93/03
      Spyros Konidaris
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Pareigūnai – Įdarbinimas – A 2 lygio direktoriaus pareigos – Kandidatūros atmetimas – Ieškinys dėl panaikinimo – Pareiga motyvuoti – Tinkamas kandidatūrų palyginimas – Paskirto kandidato kvalifikacijos vertinimas“
      Dalykas: Prašymas panaikinti Komisijos sprendimą atmesti ieškovo kandidatūrą į Informacinės visuomenės generalinio direktorato direktoriaus
         pareigas.

      Sprendimas: Atmesti ieškinį. Komisija padengia savo ir ieškovo bylinėjimosi išlaidas.

      Santrauka
      1.      Pareigūnai – Asmens nenaudai priimtas sprendimas – Kandidatūros atmetimas – Pareiga motyvuoti vėliausiai skundo atmetimo stadijoje
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 25 straipsnio antra pastraipa ir 90 straipsnio 2 dalis)
      2.      Pareigūnai – Pranešimas apie laisvą darbo vietą – Minimalios kvalifikacijos, būtinos direktoriaus pareigoms eiti, nustatymas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 29 straipsnis)
      3.      Pareigūnai – Laisva darbo vieta – Priėmimas į darbo vietą paaukštinant pareigas – Kandidatų nuopelnų palyginimas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 29 straipsnio 1 dalis ir 45 straipsnis)
      4.      Pareigūnai – Laisva darbo vieta – Kandidatų nuopelnų palyginimas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 5 straipsnio 3 dalis ir 29 straipsnis)
      5.      Pareigūnai – Laisva darbo vieta – Kandidatų nuopelnų palyginimas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 4 ir 29 straipsniai)
      1.      Nors Paskyrimų tarnyba neprivalo motyvuoti sprendimų dėl pareigūnų, kurių pareigos nebuvo paaukštintos, tačiau ji privalo
         nurodyti sprendimo atmesti pareigūno, kurio pareigos nebuvo paaukštintos, skundą, pateiktą pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų
         90 straipsnio 2 dalį, motyvus, kurie, kaip preziumuojama, sutampa su skundžiamo sprendimo motyvais. Šiuo atžvilgiu pakanka,
         kad sprendimo atmesti pareigūno kandidatūrą į darbo vietą, į kurią priimama paaukštinant pareigas, motyvai būtų susiję su
         visų teisinių sąlygų, nuo kurių pagal Pareigūnų tarnybos nuostatus priklauso procedūros teisėtumas, įvykdymu.

      Nors sprendimo atmesti pareigūno kandidatūrą į laisvą darbo vietą, į kurią priimama paaukštinant pareigas, motyvų nebuvimo
         negali kompensuoti Paskyrimų tarnybos paaiškinimai, pateikti pareiškus ieškinį teisme, vien nepakankamas motyvavimas ikiteisminėje
         procedūroje nepagrindžia priimto sprendimo panaikinimo, jeigu administracija pateikia papildomų paaiškinimų nagrinėjant ieškinį.
         Taigi pradinio motyvavimo trūkumas gali būti pašalintas net ir nagrinėjant ieškinį pateiktais papildomais paaiškinimais, jeigu
         prieš pareikšdamas ieškinį suinteresuotasis asmuo jau žinojo argumentus, kurie sudaro motyvavimo pradžią.

      (žr. 51, 53, 54 ir 58 punktus)
      Nuoroda: 1974 m. spalio 30d. Teisingumo Teismo sprendimo Grassi prieš Tarybą, 188/73, Rink. p. 1099, 14 punktas; 1993 m. gruodžio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo Parlamentas prieš Volger, C‑115/92 P, Rink. p. I‑6549, 22 punktas; 1998 m. lapkričio 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo Parlamentas prieš Gaspari, C‑316/97 P, Rink. p. I‑7597, 29 punktas; 1992 m. vasario 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Volger prieš Parlamentą, T‑52/90, Rink. p. II‑121, 40 punktas, patvirtintas minėto Sprendimo Parlamentas prieš Volger 22–24 punktais; 1997 m. kovo 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Picciolo ir Caló prieš Regionų komitetą, T‑178/95 ir T‑179/95, Rink. VT p. I‑A‑51 ir II‑155, 34 punktas; 2000 m. sausio 26 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Gouloussis prieš Komisiją, T‑86/98, Rink. VT p. I‑A‑5 ir II‑23, 73–77 punktai; 2002 m. vasario 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Roman Parra prieš Komisiją, T‑117/01, Rink. VT p. I‑A‑27 ir II‑121, 26 ir 30 punktai; 2002 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Morello prieš Komisiją, T‑135/00, Rink. VT p. I‑A‑265 ir II‑1313, 34 ir 37 punktai; 2005 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Casini prieš Komisiją, T‑132/03, Rink. VT p. I‑A‑253 ir II‑1169, 36 punktas.

      2.      Paskyrimų tarnyba turi didelę diskreciją nustatydama sugebėjimus, būtinus norint užimti laisvą darbo vietą, ir tik dėl akivaizdžios
         vertinimo klaidos apibrėžiant reikalavimus, kuriuos būtina atitikti norint užimti aptariamą darbo vietą, pranešimas apie laisvą
         darbo vietą gali būti pripažintas neteisėtu.

      Direktoriaus pareigų atveju institucija gali, nepadarydama akivaizdžios vertinimo klaidos, manyti, kad turėti patirties arba
         specialių žinių aptariamo direktorato veiklos srityje gali būti mažiau svarbu, nei turėti bendrą aukšto lygio kompetenciją
         vadovavimo, analizės ir sprendimų priėmimo srityse, nes asmenų, turinčių patirties ir techninių žinių, visuomet galima rasti
         pačiame direktorate.

      (žr. 72 ir 74 punktus)
      Nuoroda: 1990 m. spalio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Gallone prieš Tarybą, T‑132/89, Rink. p. II‑549, 27 punktas; 1993 m. kovo 3 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Booss ir Fischer prieš Komisiją, T‑58/91, Rink. p. II‑147, 69 punktas; 1997 m. gegužės 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Contargyris prieš Tarybą, T‑6/96, Rink. VT p. I‑A‑119 ir II‑357, 100 punktas; minėto Sprendimo Morello prieš Komisiją 69 punktas.

      3.      Vertinimo ataskaita yra neišvengiamas vertinimo kriterijus kiekvieną kartą, kai vadovybė atsižvelgia į pareigūno karjerą.
         Pareigų paaukštinimo procedūra yra neteisėta, jeigu Paskyrimų tarnyba nepalygina kandidatų nuopelnų dėl to, kad vieno ar kelių
         iš jų vertinimo ataskaitas administracija parengė pavėluotai. Tačiau dėl tokio neteisėtumo sprendimas dėl paskyrimo panaikinamas
         tik jeigu vertinimo ataskaitos nebuvimas galėjo turėti lemiamą reikšmę procedūrai.

      Šiuo atžvilgiu skiriasi pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 29 straipsnio 1 dalies a punktą vykdoma priėmimo į darbo vietą perkeliant
         arba paaukštinant procedūra ir Pareigūnų tarnybos nuostatų 45 straipsnyje numatyta paaukštinimo procedūra. Paaukštinimo procedūra
         skirta pakeisti pareigūnų karjerai, atsižvelgiant į jų pastangas ir nuopelnus vykdant jiems patikėtas funkcijas, t. y. atlyginti
         pareigūnams, praeityje įrodžiusiems visapusiškai didesnius nuopelnus, o priėmimo į darbo vietą paaukštinant pareigas procedūra
         skirta surasti, tik siekiant tarnybos interesų, pareigūną, tinkamiausią vykdyti su laisva darbo vieta susijusias funkcijas.
         Todėl, lygindama nuopelnus, Paskyrimų tarnyba savo vertinimo neprivalo grįsti vertinimo ataskaitomis, tačiau gali atsižvelgti
         į kitą su kandidatų nuopelnais susijusią informaciją, kaip antai informaciją apie jų administracinę arba asmeninę situaciją.
         Dėl tokios informacijos gali pasikeisti vertinimų ataskaitomis pagrįstas vertinimas.

      (žr. 88 ir 90–92 punktus)
      Nuoroda: 1983 m. sausio 27 d. Teisingumo Teismo sprendimo List prieš Komisiją, 263/81, Rink. p. 103, 25 ir 26 punktai; 1987 m. vasario 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo Bonino prieš Komisiją, 233/85, Rink. p. 739, 5 punktas; 1993 m. kovo 3 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Vela Palacios prieš ESRK, T‑25/92, Rink. p. II‑201, 40 ir 43 punktai; 1993 m. lapkričio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo X prieš Komisiją, T‑89/91, T‑21/92 ir T‑89/92, Rink. p. II‑1235, 49 ir 50 punktai; 1998 m. kovo 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Manzo- Tafaro prieš Komisiją, T‑221/96, Rink. VT p. I‑A‑115 ir II‑307, 18 punktas; 2000 m. vasario 24 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Jacobs prieš Komisiją, T‑82/98, Rink. VT p. I‑A‑39 ir II‑169, 36 punktas; 2000 m. spalio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Rappe prieš Komisiją, T‑202/99, Rink. VT p. I‑A‑201 ir II‑911, 40 punktas; minėto Sprendimo Morello prieš Komisiją 89 punktas.

      4.      Paskyrimų tarnyba, įgyvendindama diskreciją, kuri jai suteikta apibrėžiant kandidatūrų palyginimo būdus, bei vadovai, su kuriai
         konsultuojamasi per nagrinėjamą paaukštinimo arba perkėlimo procedūrą, kiekviename kandidatūrų nagrinėjimo etape turi įvertinti,
         ar šioje stadijoje reikia surinkti papildomos informacijos arba vertinimo kriterijų surengiant pokalbį su visais arba tik
         kai kuriais iš kandidatų, kad sprendimas galėtų būti priimtas puikiai žinant situaciją. Nė viena Pareigūnų tarnybos nuostatų
         nuostata nesuteikia kandidatui teisės į pokalbį su galimu jo vadovu vykstant įdarbinimo procedūrai. Todėl Paskyrimų tarnyba
         gali būti įpareigota organizuoti pokalbį su kandidatais į darbo vietą tik jei ir kiek tokia pareiga numatyta reglamentavime,
         kurį ji pati sau nustato.

      Tačiau diskreciją, kuri administracijai suteikta nustatant procedūrą arba metodus, kurių reikia laikytis lyginant kandidatūras,
         riboja būtinybė šį palyginimą – siekiant tarnybos interesų ir pagal vienodo pareigūnų vertinimo principą, nedetalizuojant
         įtvirtintą Pareigūnų tarnybos nuostatų 5 straipsnio 3 dalyje, – atlikti kruopščiai ir nešališkai. Praktikoje nuopelnų palyginimo
         pagrindas turi būti vienodas ir paremtas vienodais informacijos šaltiniais bei duomenimis.

      (žr. 107, 108 ir 110 punktus)
      Nuoroda: 1983 m. balandžio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo Ragusa prieš Komisiją, 282/81, Rink. p. 1245, 21 punktas; 1993 m. lapkričio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Perakis prieš Parlamentą, T‑78/92, Rink. p. II‑1299, 15 punktas; 1993 m. lapkričio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Tsirimokos prieš Parlamentą, T‑76/92, Rink. p. II‑1281, 20 punktas; 2003 m. lapkričio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Cougnon prieš Teisingumo Teismą, T‑240/01, Rink. VT p. I‑A‑263 ir II‑1283, 67 ir 70 punktai.

      5.      Kalbant apie kandidatūros atitikimą pranešime apie laisvą darbo vietą įtvirtintiems reikalavimams, Paskyrimų tarnyba, ypač
         kai laisva darbo vieta yra A 1 arba A 2 lygio, turi didelę diskreciją lygindama kandidatų į šią darbo vietą nuopelnus. Tačiau
         šios didelės diskrecijos vykdymas reikalauja kruopštaus kandidato asmens bylos išnagrinėjimo ir kruopštaus pranešime apie
         laisvą darbo vietą nustatytų reikalavimų laikymosi, nes Paskyrimų tarnyba privalo atmesti kiekvieną kandidatą, kuris neatitinka
         šių reikalavimų. Iš tiesų pranešimas apie laisvą darbo vietą yra teisinis pagrindas, kurį Paskyrimų tarnyba pati sau nustato
         ir kurio turi griežtai laikytis.

      (žr. 120 ir 121 punktus)
      Nuoroda: 2002 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Tilgenkamp prieš Komisiją, T‑158/01, Rink. VT p. I‑A‑111 ir II‑595, 50 ir 51 punktai; 2003 m. lapkričio 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Faita prieš ESRK, T‑248/02, Rink. VT p. I‑A‑281 ir II‑1365, 70 punktas.


1995 m. lapkričio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Andrea Francovich prieš Italijos Respubliką. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Pretura circondariale di Vicenza - Italija. # Socialinė politika - Direktyva 80/987/EEB. # Byla C-479/93.


2013 m. gegužės 16 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Verus Eood prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Žodinio Bendrijos prekių ženklo VORTEX paraiška - Ankstesnis žodinis Bendrijos prekių ženklas VORTEX - Santykinis atmetimo pagrindas - Supainiojimo pavojaus nebuvimas - - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas - Pirmenybės teisė - Reglamento Nr. 207/2009 29 straipsnis - Dalinis atsisakymas - Reglamento Nr. 207/2009 50 straipsnis - Teisės būti išklausytam pažeidimas - Reglamento Nr. 207/2009 75 straipsnio antras sakinys. # Byla T-104/12.


1990 m. liepos 4 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Vleeswarenbedrijf Roermond BV ir kt. prieš Produktschap voor Vee en Vlees. # Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nyderlandai. # Bendrasis muitų tarifas. # Sujungtos bylos C-354/88, C-355/88 ir C-356/88.


2015 m. gruodžio 10 d. Bendrojo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#Fútbol Club Barcelona prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Vaizdinio, skydo kontūrus vaizduojančio Bendrijos prekių ženklo paraiška – Absoliutus atmetimo pagrindas – Skiriamojo požymio nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktas – Dėl naudojimo įgyto skiriamojo požymio nebuvimas – Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 3 dalis.#Byla T-615/14.


1972 m. lapkričio 30 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Wasaknäcke Knäckebrotfabrik GmbH prieš Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesverwaltungsgericht - Vokietija. # Byla 32-72.


title: 2008 m. gruodžio 4 d. Tarnautojų teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Jessica Blais prieš Europos centrinį banką (ECB). # Viešoji tarnyba. # Byla F-6/08.

text:
      TARNAUTOJŲ TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2008 m. gruodžio 4 d.
      Byla F‑6/08
      Jessica Blais
      prieš
      Europos centrinį banką (ECB)
      „Viešoji tarnyba – ECB personalas – Darbo užmokestis – Ekspatriacijos išmoka – Įdarbinimo ECB sąlygų 17 straipsnyje numatytos sąlygos – Bylinėjimosi išlaidų priteisimas iš ieškovo – Teisingumo reikalavimai – Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalis“
      Dalykas: Pagal Protokolo dėl Europos centrinių bankų sistemos ir Europos centrinio banko statuto, pridėto prie EB sutarties, 36.2 straipsnį
         pareikštas ieškinys, kuriuo J. Blais prašo panaikinti 2007 m. rugpjūčio 15 d. Europos centrinio banko sprendimą, patvirtintą
         2007 m. lapkričio 8 d. jo pirmininko sprendimu, jai neskirti ekspatriacijos išmokos.

      Sprendimas: Atmesti ieškinį. Ieškovė padengia savo ir pusę Europos centrinio banko patirtų bylinėjimosi išlaidų. Centrinis bankas padengia
         pusę savo bylinėjimosi išlaidų.

      Santrauka
      1.      Pareigūnai – Europos centrinio banko tarnautojai – Darbo užmokestis – Ekspatriacijos išmoka – Skyrimo sąlygos – Pareigūnai,
            turintys paskyrimo valstybės narės pilietybę
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalis; Europos centrinio banko personalo įdarbinimo sąlygų 17 straipsnio
            pirma pastraipa)
      2.      Pareigūnai – Europos centrinio banko tarnautojai – Darbo užmokestis – Ekspatriacijos išmoka – Skyrimo sąlygos – Pareigūnai,
            turintys paskyrimo valstybės narės pilietybę
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalis; Europos centrinio banko personalo įdarbinimo sąlygų 17 straipsnis)
      3.      Pareigūnai – Europos centrinio banko tarnautojai – Darbo užmokestis – Ekspatriacijos išmoka – Skyrimo sąlygos – Asmenys, turintys
            dvigubą pilietybę, įskaitant paskyrimo valstybės narės pilietybę
      (Europos centrinio banko personalo įdarbinimo sąlygų 17 straipsnis)
      4.      Procesas – Bylinėjimosi išlaidos – Pareiga atlyginti – Atsižvelgimas į teisingumo reikalavimus
      (Tarnautojų teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalis)
      1.      Pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies pavyzdį Europos centrinio banko personalo įdarbinimo sąlygų
         17 straipsnyje įtvirtinta neigiama nuolatinės gyvenamosios vietos sąlyga, susijusi su ekspatriacijos išmokos skyrimu, t. y.
         reikalaujama, kad suinteresuotasis asmuo paskyrimo valstybėje narėje neturėtų nuolatinės gyvenamosios vietos nustatytą laikotarpį
         iki įsidarbinimo. Šis laikotarpis nustatomas skirtingai, atsižvelgiant į tai, ar atitinkamas personalo narys turi ar turėjo
         valstybės, kurios teritorijoje yra paskyrimo vieta, pilietybę. Pagal Įdarbinimo sąlygų 17 straipsnio pirmos pastraipos i punktą
         personalo nariai, kurie neturi ir kurie niekada neturėjo valstybės, kurios teritorijoje yra paskyrimo vieta, pilietybės, turi
         teisę į ekspatriacijos išmoką, nebent jie nuolat gyveno ar vykdė savo pagrindinę profesinę veiklą šios valstybės teritorijoje
         ištisinį 5 metų laikotarpį, kuris pasibaigė prieš 6 mėnesius iki jų įdarbinimo. Tačiau pagal Įdarbinimo sąlygų 17 straipsnio
         pirmos pastraipos ii punktą personalo nariai, kurie turi ar turėjo valstybės, kurios teritorijoje yra jų paskyrimo vieta,
         pilietybę, turi teisę į ekspatriacijos išmoką tik jei jie nuolat gyveno už šios valstybės teritorijos ribų ištisinį 10 metų
         laikotarpį ir šis laikotarpis pasibaigė prieš juos įdarbinant.

      Ekspatriacijos išmokos, įtvirtintos Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies nuostatose, paskirtis – kompensuoti
         konkrečias išlaidas ir nepatogumus, atsiradusius pradėjus eiti nuolatines pareigas valstybėje, su kuria pareigūnas prieš pradėdamas
         dirbti nebuvo ar nebėra susijęs ilgalaikiais ryšiais. Pagal analogiją tai taip pat taikytina Europos centrinio banko personalo
         nariams. Todėl bet kokiu Įdarbinimo sąlygų 17 straipsnio aiškinimu, pagal kurį ekspatriacijos išmoka būtų skiriama šioje padėtyje
         esantiems personalo nariams, būtų pažeidžiama ekspatriacijos išmokos paskirtis. Taip būtų, jei Įdarbinimo sąlygų 17 straipsnio
         pirmos pastraipos ii punkte numatytas įdarbinimas būtų aiškinamas tik kaip įdarbinimas personalo nariu. Iš tiesų, kadangi
         šioje nuostatoje reikalaujama, kad suinteresuotasis asmuo turėtų nuolatinę gyvenamąją vietą už paskyrimo šalies ribų per visą
         referencinį laikotarpį, užtenka, kad su personalo nariu, kuriam taikomas šios nuostatos ii punktas, t. y. turinčiu ar turėjusiu
         paskyrimo šalies pilietybę, prieš įdarbinimą į nuolatines pareigas būtų sudaryta terminuota sutartis trumpesniam nei vienų
         metų laikotarpiui, tam, jog iš šio personalo nario, privalančio perkelti savo nuolatinę gyvenamąją vietą į paskyrimo valstybę
         prieš įsidarbinant, būtų automatiškai atimta galimybė gauti ekspatriacijos išmoką, nors jis ir nuolat negyveno paskyrimo šalyje
         10 metų prieš įdarbinimą sutartininku trumpam laikotarpiui.

      Todėl įdarbinimą, kaip jis suprantamas pagal Įdarbinimo sąlygų 17 straipsnio pirmos pastraipos ii punktą, reikia aiškinti
         kaip įdarbinimą pirmą kartą Europos centriniame banke, neatsižvelgiant į tai, kokią sutartį suinteresuotasis asmuo sudarė
         su šiuo banku.

      (žr. 54, 55, 72 ir 75 punktus)
      Nuoroda:
      Teisingumo Teismo praktika: 1986 m. lapkričio 13 d. Sprendimo Richter prieš Komisiją, 330/85, Rink. p. 3439, 6 punktas.

      Pirmosios instancijos teismo praktika: 1993 m. kovo 30 d. Sprendimo Vardakas prieš Komisiją, T‑4/92, Rink. p. II‑357, 39 punktas; 1995 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Diamantaras prieš Komisiją, T‑72/94, Rink. VT p. I‑A‑285 ir II‑865, 48 punktas.

      2.      Nustatant, ar suteikiama teisė į ekspatriacijos išmoką, Europos centrinio banko personalo įdarbinimo sąlygų 17 straipsnyje
         minima nuolatinė gyvenamoji vieta pagal analogiją su Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalimi yra vieta,
         kurioje suinteresuotasis asmuo įkūrė nuolatinį ar įprastą savo interesų centrą, siekdamas padaryti jį nuolatinį. Sąlyga, kad
         nebūtų nuolatinės gyvenamosios vietos, turi būti vertinama atsižvelgiant į visas svarbias faktines nagrinėjamo atvejo aplinkybes.
         Iš tiesų ekspatriacijos sąvoka priklauso nuo konkrečios suinteresuotojo asmens padėties, ypač vertinant, ar nors turėdamas
         paskyrimo vietos valstybės narės pilietybę, jis faktiškai nutraukė savo socialinius ir profesinius ryšius su minėta valstybe
         visiškai ir ilgam perkeldamas savo nuolatinę gyvenamąją vietą už minėtos valstybės teritorijos ribų.

      Faktinė gyvenamoji vieta, profesinė veikla ir asmeniniai santykiai yra pagrindiniai gyvenamosios vietos kriterijai.
      Vien dėl to, kad gyvenama šalyje siekiant pabaigti studijas universitete ar atlikti profesinę praktiką, negalima preziumuoti,
         kad ketinta perkelti nuolatinį interesų centrą į šią šalį. Atvirkščiai, remiantis tuo, kad į šalį persikelta siekiant apsigyventi
         pas savo partnerį, nuomotas būstas gyventi su juo ir vykdyta profesinė veikla pagal terminuotą darbo sutartį, galima preziumuoti,
         jog į atitinkamą šalį buvo perkeltas nuolatinis interesų centras.

      (žr. 87, 88, 90 ir 91 punktus)
      Nuoroda:
      Teisingumo Teismo praktika: minėto Sprendimo Richter prieš Komisiją 6 punktas.

      Pirmosios instancijos teismo praktika: 1993 m. rugsėjo 28 d Sprendimo Magdalena Fernández prieš Komisiją, T‑90/92, Rink. p. II‑971, 27–30 punktai; 2005 m. spalio 25 d. Sprendimo Dedeu i Fontcuberta prieš Komisiją, T‑299/02, Rink. VT p. I‑A‑303 ir II‑1377, 77 punktas; 2006 m. rugsėjo 27 d. Sprendimas Koistinen prieš Komisiją, T‑259/04, Rink. VT p. I‑A‑2‑177 ir II‑A‑2‑879; 2007 m. birželio 19 d. Sprendimo Asturias Cuerno prieš Komisiją, T‑473/04, Rink. VT p. I‑A‑2‑0000 ir II‑A‑2‑0000, 74 punktas.

      Tarnautojų teismo praktika: 2007 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Kyriazis prieš Komisiją, F‑120/05, Rink. VT p. I‑A‑1‑0000 ir II‑A‑1‑0000, 50 punktas.

      3.      Atsižvelgiant į ekspatriacijos išmokos tikslą – kompensuoti konkrečias išlaidas ir nepatogumus, kuriuos pareigūnas patiria
         eidamas nuolatines pareigas valstybėje, su kuria iki tarnybos pradžios neturėjo ilgalaikių ryšių, Europos centrinio banko
         personalo įdarbinimo sąlygų 17 straipsnyje įtvirtintas nevienodas vertinimas, nepalankus paskyrimo šalies pilietybę turintiems
         personalo nariams, gali būti pateisinamas tik prezumpcija, kad asmens pilietybė yra rimtas įvairių ir glaudžių šio asmens
         ir šalies, kurios pilietis jis yra, ryšių įrodymas. Remdamasi savo diskrecija šioje srityje ir atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta,
         Europos centrinio banko valdančioji taryba gali nuspręsti, kad personalo nariai, turintys jų paskyrimo šalies pilietybę, nors
         jie ir turėjo pakeisti gyvenamąją vietą dėl įdarbinimo, nepatiria išlaidų ir nepatogumų, kuriuos siekiama kompensuoti ekspatriacijos
         išmoka, arba bent jau nepatiria jų tiek daug, kiek personalo nariai, neturintys šios pilietybės, todėl paprastai jiems neturi
         būti skiriama ši išmoka. Be to, ji taip pat turi teisę nustatyti griežtas šios taisyklės neskirti išmokos išimčių sąlygas,
         be kita ko, kad nebūtų jokios nuolatinės gyvenamosios vietos paskyrimo šalyje 10 metų iki įdarbinimo.

      Naudodamasi didele diskrecija šioje srityje Valdančioji taryba turi nustatyti sąlygas, kuriomis paskyrimo šalies piliečiai
         gali būti laikomi persikėlę į šią šalį. Taigi Įdarbinimo sąlygų 17 straipsnyje nurodytas kriterijus, t. y. negyvenimas paskyrimo
         šalyje 10 metų iki įdarbinimo, neatrodo netinkamas ar nepagrįstas. Bendrijos įstatymų leidėjas taip pat numatė šį kriterijų
         Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnyje siekdamas suteikti ekspatriacijos išmoką Bendrijos pareigūnams.

      Be to, atsižvelgdamas į savo didelę diskreciją, Europos centrinis bankas turi teisę  asmenims, turintiems dvigubą pilietybę,
         taikyti bendras taisykles, siekdamas, kad ekspatriacijos išmoka, kuri turi būti mokama remiantis Įdarbinimo sąlygų 17 straipsnio
         pirmos pastraipos ii punktu, būtų skiriama tik asmenims, kurie objektyviai persikėlė į valstybę, kurioje jie yra įdarbinti.
         Taigi pagal Banko personalui taikomų taisyklių 3.7.4 straipsnį, siekiant taikyti Įdarbinimo sąlygų 17 straipsnio pirmos pastraipos
         ii punktą, personalo narį, turintį dvi pilietybes, iš kurių viena yra valstybės, kurioje yra jo paskyrimo vieta, galima teisėtai
         prilyginti personalo nariui, turinčiam tik šios valstybės pilietybę.

      (žr. 102, 106 ir 107 punktus)
      Nuoroda:
      Tarnautojų teismo praktika: 2007 m. liepos 11 d. Sprendimo B prieš Komisiją, F‑7/06, Rink. VT p. I‑A‑1‑0000 ir II‑A‑1‑0000, 39 punktas ir nurodyta teismo praktika.

      4.      Pagal Tarnautojų teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį, kai to reikalauja teisingumas, Tarnautojų teismas gali
         nuspręsti iš pralaimėjusios šalies priteisti tik dalį bylinėjimosi išlaidų arba nuspręsti, kad pralaimėjusi šalis visai jų
         neturi padengti.

      Šiuo atžvilgiu šios nuostatos taikymas gali būti pateisinamas institucijos elgesiu, sumos, dėl kurios vyksta ginčas, dydžiu,
         ieškovo argumentų rimtumu, ieškovo patirtų išlaidų suma, palyginti su jo pajamomis, ir jo profesine padėtimi.

      (žr. 111–116 punktus)


2001 m. gegužės 2 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Carla Giulietti ir kt. prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Konkursas - Ieškinys dėl panaikinimo. # Sujungtos bylos T-167/99 ir T-174/99.


2003 m. lapkričio 20 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Margarete Unterpertinger prieš Pensionsversicherungsanstalt der Arbeiter. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Landesgericht Innsbruck - Austrija. # Šeštoji PVM direktyva. # Byla C-212/01.


2002 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Carmelo Morello prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Motyvavimas - Ieškinys dėl panaikinimo - Ieškinys dėl žalos atlyginimo. # Byla T-136/00.


1998 m. gegužės 12 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Martin O'Casey prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai. # Byla T-184/94.


1998 m. spalio 15 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Graikijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyvos 93/118/EB ir 94/59/EB. # Byla C-385/97.


2000 m. gruodžio 7 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Telaustria Verlags GmbH ir Telefonadress GmbH prieš Telekom Austria AG, dalyvaujant Herold Business Data AG. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesvergabeamt - Austrija. # Direktyva 92/50/EEB - Direktyva 93/38/EEB. # Byla C-324/98.


1990 m. birželio 26 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Staatssecretaris van Financiën prieš Velker International Oil Company Ltd NV. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hoge Raad - Nyderlandai. # PVM. # Byla C-185/89.


1982 m. kovo 11 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Vincent Grogan prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 127/80.


2000 m. gegužės 18 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Prancūzijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla C-45/99.