title: 2014 m. gruodžio 4 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#H prieš H. K.#Landgericht Darmstadt prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė – Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose – Valstybės narės, kurioje iškelta bankroto byla, teismų jurisdikcija nagrinėti ieškinį, susijusį su bankrotu ir pareikštą trečiojoje šalyje nuolat gyvenančiam atsakovui – Bendrovės direktoriui pareikštas ieškinys dėl mokėjimų, atliktų po to, kai bendrovė tapo nemoki ar buvo pripažinta įsiskolinusia, grąžinimo.#Byla C-295/13.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑295/13
            dėl 2013 m. gegužės 15 d. Landgericht Darmstadt  (Vokietija) nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2013 m. gegužės 28 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            H, veikiantis kaip G.T. GmbH  bankroto administratorius,
            prieš
            H. K.
            TEISINGUMO TEISMAS (šeštoji kolegija),
            kurį sudaro šeštosios kolegijos pirmininko pareigas einantis A. Borg Barthet, teisėjai E. Levits ir M. Berger (pranešėja),
            generalinė advokatė E. Sharpston,
            kancleris A. Calot Escobar,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – H, veikiančio kaip G.T. GmbH  bankroto administratoriaus, atstovaujamo advokato U. Hassinger,
            – Šveicarijos vyriausybės, atstovaujamos M. Jametti,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos M. Wilderspin,
            atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų (OL L 160, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 1 t., p. 191) 3 straipsnio 1 dalies ir 2007 m. spalio 30 d. pasirašytos Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo, kuri Bendrijos vardu buvo patvirtinta 2008 m. lapkričio 27 d. Tarybos sprendimu 2009/430/EB (OL L 147, 2009, p. 1, toliau – Lugano II konvencija), 1 straipsnio 2 dalies b punkto, 5 straipsnio 1 punkto a ir b papunkčių ir 3 straipsnio išaiškinimo.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant H, veikiančio kaip G.T. GmbH  (toliau – G.T.) bankroto administratorius, ir H. K. ginčą dėl ieškinio grąžinti mokėjimus, kuriuos pastarasis, kaip G.T. direktorius, atliko po to, kai ši bendrovė tapo nemoki ar buvo pripažinta įsiskolinusia.
            Teisinis pagrindas
            Tarptautinė teisė
            3. Lugano II konvencijos 1 straipsnyje „Taikymo sritis“ numatyta:
            „1. Ši konvencija taikoma civilinėse ir komercinėse bylose, neatsižvelgiant į teismo pobūdį. < … >
            2. Ši konvencija netaikoma:
            < … >
            b) bankrotui, nemokių bendrovių arba kitų juridinių asmenų likvidavimo procesams, teisminėms priemonėms, kompromisiniams susitarimams ir panašioms byloms;
            < … > “
            4. Šios konvencijos 5 straipsnyje „Speciali jurisdikcija“ nustatyta:
            „Šios konvencijos privalančioje laikytis valstybėje nuolat gyvenančiam asmeniui kitoje šios konvencijos privalančioje laikytis valstybėje byla dėl:
            1. a)	sutarties gali būti iškelta atitinkamos prievolės vykdymo vietos teismuose;
            b) pagal šią nuostatą ir jeigu nesusitariama kitaip, atitinkamos prievolės vykdymo vieta yra:
            – parduodant prekes – šios konvencijos privalančioje laikytis valstybėje, į kurią prekės buvo arba turėtų būti pristatytos pagal sutartį,
            – teikiant paslaugas – šios konvencijos privalančioje laikytis valstybėje, kurioje paslaugos buvo arba turėtų būti suteiktos pagal sutartį;
            < … >
            3. civilinės teisės pažeidimų, delikto arba kvazidelikto gali būti iškelta vietos, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis ar jis gali įvykti, teismuose;
            < … > “
            Sąjungos teisė
            5. Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio „Tarptautinė jurisdikcija“ 1 dalyje nurodyta:
            „Valstybės narės, kurios teritorijoje yra skolininko pagrindinių turtinių interesų vieta, teismai turi jurisdikciją iškelti bankroto bylą. Jei tai yra bendrovė arba juridinis asmuo, kai nėra priešingų įrodymų, laikoma, kad jos pagrindinių turtinių interesų vieta yra jos registruota buveinė“.
            6. Pagal 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42) 1 straipsnio 2 dalies b punktą šis reglamentas netaikomas „bankrotui, nemokių bendrovių arba kitų juridinių asmenų likvidavimo procesams, teisminėms priemonėms, kompromisiniams susitarimams ir panašioms byloms“.
            Vokietijos teisė
            7. Pagrindinės bylos aplinkybėms taikytinos Ribotos atsakomybės bendrovių įstatymo ( Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung , toliau – GmbHG ) redakcijos 64 straipsnio pirmame ir antrame sakiniuose nustatyta:
            „Direktoriai privalo bendrovei grąžinti mokėjimus, kurie buvo atlikti po to, kai bendrovė tapo nemoki ar buvo pripažinta įsiskolinusia. Ši taisyklė netaikoma mokėjimams, kuriuos su verslininkui būdingu apdairumu galima atlikti ir po šios datos.“
            Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
            8. Ieškovas pagrindinėje byloje yra administratorius bankroto byloje, iškeltoje 2009 m. lapkričio 1 d. Vokietijos bendrovei G.T., kurios registruota buveinė yra Ofenbache prie Maino (Vokietija). Atsakovas pagrindinėje byloje yra G.T. direktorius. Jis nuolat gyvena Šveicarijoje.
            9. 2009 m. liepos 1 d. G.T. pervedė savo dukterinei bendrovei 115 000 EUR, o 2009 m. liepos 8 d. – dar 100 000 EUR, iš kurių 50 000 EUR G.T. buvo grąžinta. Ieškovas pagrindinėje byloje reikalauja, kad atsakovas pagrindinėje byloje, kaip skolininkės direktorius, grąžintų likusią 165 000 EUR sumą. Ieškovas remiasi GmbHG 64 straipsnio pirmu ir antru sakiniais ir nurodo, kad 2009 m. liepos 1 d. ir liepos 8 d. atsakovas pagrindinėje byloje nurodė atlikti mokėjimus dukterinei bendrovei po to, kai G.T. tapo nemoki ir buvo pripažinta įsiskolinusia.
            10. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia klausimą, ar byla patenka į Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 1 dalies materialinę taikymo sritį. Iš tiesų pagal sprendimus Seagon (C‑339/07, EU:C:2009:83) ir F‑Tex (C‑213/10, EU:C:2012:215) ieškinys dėl nuginčijimo patenka į šios nuostatos taikymo sritį, nes susijęs su bankroto byla, kaip tai suprantama pagal šį reglamentą, tiesiogiai kyla iš šios bylos ir yra glaudžiai susijęs su bankroto ar susitarimo procedūromis. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja dėl tokio ieškinio, kuris pareikštas pagrindinėje byloje ir yra pagrįstas GmbHG 64 straipsniu, teisinio kvalifikavimo.
            11. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, jei ginčijamas ieškinys patenka į Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 1 dalies materialinę taikymo sritį, būtina atsakyti į klausimą, ar ši nuostata taip pat taikoma tuo atveju, kai bankroto byla buvo iškelta kitoje valstybėje narėje, tačiau atsakovo nuolatinė gyvenamoji vieta ar registruota buveinė yra trečiojoje valstybėje, t. y. Šveicarijos Konfederacijoje. Iš tiesų Šveicarijos Konfederacija, nors ir yra Lugano II konvencijos susitariančioji šalis, neprivalo laikytis šio reglamento.
            12. Jeigu Teisingumo Teismas padarytų išvadą, jog Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 1 dalis negali būti taikoma tokiu atveju, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar pagrindinė byla patenka į Lugano II konvencijos 1 straipsnio 2 dalies b punkto materialinę taikymo sritį. Iš tiesų pagal šią nuostatą ši konvencija netaikoma „bankrotui, nemokių bendrovių arba kitų juridinių asmenų likvidavimo procesams, teisminėms priemonėms, kompromisiniams susitarimams ir panašioms byloms“.
            13. Šiomis aplinkybėmis Landesgericht Darmstadt (Darmštato apygardos teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
            „1. Ar valstybės narės, kurios teritorijoje iškelta bankroto byla skolininkei, teismai turi jurisdikciją bankroto byloje nagrinėti bankroto administratoriaus ieškinį, kurį šis pareiškė skolininkės direktoriui dėl mokėjimų, atliktų po to, kai bendrovė tapo nemoki ar buvo pripažinta įsiskolinusia, grąžinimo?
            2. Ar valstybės narės, kurios teritorijoje iškelta bankroto byla skolininkei, teismai turi jurisdikciją bankroto byloje nagrinėti bankroto administratoriaus ieškinį, kurį šis pareiškė skolininkės direktoriui dėl mokėjimų, atliktų po to, kai bendrovė tapo nemoki ar buvo pripažinta įsiskolinusia, grąžinimo, jei direktoriaus nuolatinė gyvenamoji vieta yra ne kitoje < ... > valstybėje narėje, o Lugano II konvencijos susitariančiojoje šalyje?
            3. Ar pirmajame klausime nurodytam ieškiniui taikoma Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 1 dalis?
            4. Jei Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 1 dalis netaikoma pirmajame klausime nurodytam ieškiniui arba su šiuo klausimu susijusios teismo jurisdikcijos taisyklės netaikomos direktoriui, kurio nuolatinė gyvenamoji vieta yra Lugano II konvencijos susitariančiojoje šalyje: ar ši byla yra bankroto, nemokių bendrovių arba kitų juridinių asmenų likvidavimo byla, kaip tai suprantama pagal Lugano II konvencijos 1 straipsnio 2 dalies b punktą?
            5. Jei atsakymas į ketvirtąjį klausimą būtų teigiamas:
            a) Ar valstybės narės, kurioje yra skolininkės registruota buveinė, teismas pagal Lugano II konvencijos 5 straipsnio 1 punkto a papunktį turi jurisdikciją nagrinėti pirmajame klausime nurodytą ieškinį?
            i) Ar pirmajame klausime nurodyto ieškinio dalykas yra reikalavimas, kilęs iš sutarties, kaip tai suprantama pagal Lugano II konvencijos 5 straipsnio 1 punkto a papunktį?
            ii) Ar pirmajame klausime nurodyto ieškinio dalykas yra reikalavimas, kilęs iš paslaugų teikimo sutarties, kaip tai suprantama pagal Lugano II konvencijos 5 straipsnio 1 punkto b papunktį?
            b) Ar pirmajame klausime nurodyto ieškinio dalykas susijęs su civilinės teisės pažeidimu, deliktu arba kvazideliktu, kaip tai suprantama pagal Lugano II konvencijos 5 straipsnio 3 punktą?“
            Dėl prejudicinių klausimų
            Dėl pirmojo ir trečiojo klausimų
            14. Pirmuoju ir trečiuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 1 dalis aiškintina taip, kad pagal šią nuostatą valstybės narės, kurios teritorijoje iškelta bankroto byla dėl bendrovės turto, teismai turi jurisdikciją bankroto byloje nagrinėti šios bendrovės bankroto administratoriaus ieškinį, kaip nagrinėjamą pagrindinėje byloje, kurį šis pareiškė šios bendrovės direktoriui dėl mokėjimų, atliktų po to, kai ta pati bendrovė tapo nemoki ar buvo pripažinta įsiskolinusia, grąžinimo.
            15. Ieškovas pagrindinėje byloje teigia, kad Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 1 dalis negali būti taikoma. Iš tiesų pagrindinėje byloje nagrinėjamas ieškinys nėra ieškinys, tiesiogiai kylantis iš bankroto bylos ir glaudžiai su ja susijęs. GmbHG 64 straipsnyje reguliuojama tik bendrovės direktorių atsakomybė, ir ieškinys dėl atsakomybės tos bendrovės direktoriui gali būti pareikštas ne tik bankroto byloje, bet ir kitu momentu, pirmiausia kai prašymas iškelti bankroto bylą atmetamas dėl atitinkamos bendrovės turto nepakankamumo.
            16. Europos Komisija, atvirkščiai, mano, kad, net jei ne visi kriterijai, kuriuos nustatė Teisingumo Teismas sprendimuose Gourdain  (133/78, EU:C:1979:49) ir Seagon  (EU:C:2009:83), buvo įvykdyti tam, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamą ieškinį būtų galima laikyti ieškiniu, tiesiogiai kylančiu iš bankroto bylos ir glaudžiai su ja susijusiu, GmbHG 64 straipsnyje siekiama su bankroto teise susijusio tikslo. Šia nuostata grindžiamu ieškiniu numatoma išsaugoti nemokios ribotos atsakomybės bendrovės paskirstytiną turtą visų jos kreditorių labui. Tokiomis aplinkybėmis šio ieškinio ir bankroto bylos sujungimu siekiama pagerinti bankroto bylos veiksmingumą ir efektyvumą, nes bankroto bylą nagrinėjantis teismas turi galimybę greičiau nei kuris nors kitas teismas atsakyti į klausimą, kada nagrinėjama bendrovė tapo įsiskolinusi.
            17. Šiuo klausimu reikia priminti, kad, atsižvelgiant, be kita ko, į praktinį Reglamento Nr. 1346/2000 veiksmingumą, jo 3 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją valstybei narei, kurios teritorijoje buvo iškelta bankroto byla, suteikiama tarptautinė jurisdikcija tiesiogiai iš šios bylos išplaukiančių ir glaudžiai su ja susijusių ieškinių atžvilgiu (Sprendimo Seagon , EU:C:2009:83, 21 punktas).
            18. Be to, reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas savo praktikoje dėl klausimo, ar byla tiesiogiai išplaukia iš bankroto bylos ir yra glaudžiai su ja susijusi, vertinimo atsižvelgė, viena vertus, į tai, kad įvairių rūšių ieškiniai, kuriuos jam teko nagrinėti, buvo pareikšti iškėlus bankroto bylą. Tačiau, kita vertus, kiekvienu atveju Teisingumo Teismas mėgino nustatyti, ar atitinkamas ieškinys pareikštas remiantis bankroto teise ar kitomis teisės normomis (šiuo klausimu žr. Sprendimo Nickel & Goeldner Spedition , C‑157/13, EU:C:2014:2145, 26 punktą).
            19. Taigi dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamo ieškinio, grindžiamo GmbHG  64 straipsniu, pirmiausia reikia konstatuoti, kad jis pareikštas iškėlus bankroto bylą.
            20. Antra, dėl aplinkybės, kad pagal GmbHG  64 straipsnio formuluotę tokį ieškinį iš esmės leidžiama pareikšti net ir tuo atveju, jei bankroto byla dėl atitinkamos bendrovės skolininkės turto nebuvo iškelta, reikia pažymėti, kad šis faktas savaime nedraudžia tokio ieškinio kvalifikuoti kaip tiesiogiai iš bankroto bylos kylančio ir glaudžiai su ja susijusio ieškinio, darant prielaidą, kad šis ieškinys faktiškai pareiškiamas bankroto byloje, kaip yra pagrindinės bylos atveju.
            21. Iš tiesų Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad siekiant nustatyti, prie kurios srities priskirtinas ieškinys, reikia nustatyti, ar teisė arba prievolė, dėl kurios pareiškiamas ieškinys, numatyta bendrosiose civilinės ir komercinės teisės normose, ar nukrypti leidžiančiose normose, taikomose bankroto byloms (Sprendimo Nickel & Goeldner Spedition , EU:C:2014:2145, 27 punktas).
            22. Tačiau tokie svarstymai negali būti aiškinami taip, kad tiesiogiai iš bankroto bylos neišplaukia arba su ja glaudžiai nėra susijęs ieškinys, kuris grindžiamas nuostata, kurią norint taikyti nebūtina oficialiai iškelti bankroto bylos, o svarbu yra materialus skolininko nemokumas, taigi ir nuostata, kuri, priešingai nei byloje, kurioje priimtas sprendimas Nickel & Goeldner Spedition (EU:C:2014:2145), nagrinėjamos nuostatos, gali nukrypti nuo bendrųjų civilinės ir komercinės teisės normų.
            23. Tačiau pagal GmbHG  64 straipsnį bendrovės skolininkės direktorius privalo grąžinti mokėjimus, kuriuos atliko po to, kai ši bendrovė tapo nemoki ar buvo pripažinta įsiskolinusia. Taigi ši nuostata aiškiai nukrypsta nuo bendrųjų civilinės ir komercinės teisės normų, būtent dėl bendrovės skolininkės nemokumo.
            24. Taigi dėl Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 1 dalies aiškinimo, kad ieškiniams, kurie tiesiogiai kyla iš bankroto bylos ir yra glaudžiai su ja susiję, nėra priskirtinas bankroto byloje pareikštas GmbHG  64 straipsniu grindžiamas ieškinys, pastarasis ieškinys būtų dirbtinai atskirtas nuo tokių panašių ieškinių, kaip antai ieškinių dėl nuginčijimo, nagrinėjamų bylose, kuriose priimti sprendimai Seagon  (EU:C:2009:83) ir F‑Tex  (EU:C:2012:215), vien dėl to, kad minėtu 64 straipsniu grindžiamas ieškinys teoriškai galėtų būti pareikštas net nesant bankroto bylos. Tokiam aiškinimui, kuris negali būti pagrįstas atitinkamomis Reglamento Nr. 1346/2000 nuostatomis, negalima pritarti.
            25. Vis dėlto reikia pažymėti, kad ieškinys, grindžiamas GmbHG  64 straipsniu ir pareikštas ne bankroto byloje, gali patekti į Lugano II konvencijos arba, jei reikia, į Reglamento Nr. 44/2001 taikymo sritį. Tačiau taip nėra pagrindinėje byloje.
            26. Šiomis aplinkybėmis į pirmąjį ir trečiąjį klausimus reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal šią nuostatą valstybės narės, kurios teritorijoje iškelta bankroto byla dėl bendrovės turto, teismai turi jurisdikciją bankroto byloje nagrinėti šios bendrovės bankroto administratoriaus ieškinį, kaip nagrinėjamą pagrindinėje byloje, kurį šis pareiškė šios bendrovės direktoriui dėl mokėjimų, atliktų po to, kai ta pati bendrovė tapo nemoki ar buvo pripažinta įsiskolinusia, grąžinimo.
            Dėl antrojo klausimo
            27. Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal šią nuostatą valstybės narės, kurios teritorijoje iškelta bankroto byla dėl bendrovės turto, teismai turi jurisdikciją bankroto byloje nagrinėti šios bendrovės bankroto administratoriaus ieškinį, kaip nagrinėjamą pagrindinėje byloje, kurį šis pareiškė šios bendrovės direktoriui dėl mokėjimų, atliktų po to, kai ta pati bendrovė tapo nemoki ar buvo pripažinta įsiskolinusia, grąžinimo, jei šio direktoriaus nuolatinė gyvenamoji vieta yra ne kitoje valstybėje narėje, o, kaip yra pagrindinėje byloje, Lugano II konvencijos susitariančiojoje šalyje.
            28. Ieškovas pagrindinėje byloje nurodo, kad Sprendime Schmid (C‑328/12, EU:C:2014:6) Teisingumo Teismas pripažino, jog nagrinėti ieškinius, kuriems taikoma Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 1 dalis, yra bankroto bylą iškėlusio teismo jurisdikcija ir tuo atveju, kai atsakovas yra įsisteigęs trečiojoje valstybėje. Tačiau ši nuostata netaikytina pagrindinėje byloje, kuri susijusi su Lugano II konvencija.
            29. Atvirkščiai, Komisija pabrėžia, kad byloje, kurioje priimtas Sprendimas Schmid (EU:C:2014:6), atsakovas, kaip ir atsakovas pagrindinėje byloje, nuolat gyveno Šveicarijoje. Be to, tai, kad atsakovo nuolatinė gyvenamoji vieta yra Lugano II konvencijos susitariančiojoje šalyje, neturi reikšmės aiškinant Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 1 dalį.
            30. Šiuo klausimu, pirma, iš šio sprendimo 26 punkto matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas ieškinys, grindžiamas GmbHG  64 straipsniu ir pareikštas bankroto byloje, patenka į Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 1 dalies taikymo sritį.
            31. Antra, reikia priminti, kad byloje, susijusioje, be kita ko, su Reglamento Nr. 44/2001 netaikymu „bankrotui, nemokių bendrovių arba kitų juridinių asmenų likvidavimo procesams, teisminėms priemonėms, kompromisiniams susitarimams ir panašioms byloms“, numatytu šio reglamento 1 straipsnio 2 dalies b punkte, kuris suformuluotas taip pat, kaip ir Lugano II konvencijos 1 straipsnio 2 dalies b punktas, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog ši nuostata dėl netaikymo, viena vertus, ir Reglamento Nr. 1346/2000 taikymo sritis, kita vertus, turi būti aiškinamos taip, kad būtų išvengta bet kokio šiuose tekstuose įtvirtintų teisės normų dubliavimosi. Todėl, jei ieškinys patenka į Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, jis nepatenka į Reglamento Nr. 44/2001 taikymo sritį (šiuo klausimu žr. Sprendimo Nickel & Goeldner Spedition , EU:C:2014:2145, 21 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            32. Tačiau atsižvelgiant, be kita ko, į identiškas atitinkamų nuostatų formuluotes, ankstesniame punkte minėti samprotavimai gali būti perkeliami aiškinant Lugano II konvencijos 1 straipsnio 2 dalies b punktą. Taigi pagrindinėje byloje nagrinėjamas ieškinys, patenkantis į Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, nepatenka į šios konvencijos taikymo sritį. Šiomis aplinkybėmis tai, kad Šveicarijos Konfederacija yra Lugano II konvencijos susitariančioji šalis, neturi reikšmės priimant sprendimą pagrindinėje byloje, nes šioje byloje ši konvencija netaikytina.
            33. Trečia, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad valstybės narės, kurios teritorijoje buvo iškelta bankroto byla, teismai yra kompetentingi nagrinėti iš šios bylos tiesiogiai išplaukiantį ir glaudžiai su ja susijusį ieškinį, pareikštą atsakovui, neturinčiam gyvenamosios vietos valstybės narės teritorijoje (žr. Sprendimo Schmid , EU:C:2014:6, 30 ir 39 punktus bei juose nurodytą teismo praktiką).
            34. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, jog Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal šią nuostatą valstybės narės, kurios teritorijoje iškelta bankroto byla dėl bendrovės turto, teismai turi jurisdikciją bankroto byloje nagrinėti šios bendrovės bankroto administratoriaus ieškinį, kaip nagrinėjamą pagrindinėje byloje, kurį šis pareiškė šios bendrovės direktoriui dėl mokėjimų, atliktų po to, kai ta pati bendrovė tapo nemoki ar buvo pripažinta įsiskolinusia, grąžinimo, jei šio direktoriaus nuolatinė gyvenamoji vieta yra ne kitoje valstybėje narėje, o, kaip yra pagrindinėje byloje – Lugano II konvencijos susitariančiojoje šalyje.
            Dėl ketvirtojo ir penktojo klausimų
            35. Kadangi ketvirtasis ir penktasis klausimai buvo pateikti nagrinėti tik tuo atveju, jei Teisingumo Teismas neigiamai atsakytų į pirmąjį klausimą, į šiuos klausimus atsakyti nereikia.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            36. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (šeštoji kolegija) nusprendžia:
            1. 2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų 3 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal šią nuostatą valstybės narės, kurios teritorijoje iškelta bankroto byla dėl bendrovės turto, teismai turi jurisdikciją bankroto byloje nagrinėti šios bendrovės bankroto administratoriaus ieškinį, kaip nagrinėjamą pagrindinėje byloje, kurį šis pareiškė šios bendrovės direktoriui dėl mokėjimų, atliktų po to, kai ta pati bendrovė tapo nemoki ar buvo pripažinta įsiskolinusia, grąžinimo.
            2. Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal šią nuostatą valstybės narės, kurios teritorijoje iškelta bankroto byla dėl bendrovės turto, teismai turi jurisdikciją bankroto byloje nagrinėti šios bendrovės bankroto administratoriaus ieškinį, kaip nagrinėjamą pagrindinėje byloje, kurį šis pareiškė šios bendrovės direktoriui dėl mokėjimų, atliktų po to, kai ta pati bendrovė tapo nemoki ar buvo pripažinta įsiskolinusia, grąžinimo, jei šio direktoriaus nuolatinė gyvenamoji vieta yra ne kitoje valstybėje narėje, o, kaip yra pagrindinėje byloje – Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo, pasirašytos 2007 m. spalio 30 d. ir Bendrijos vardu patvirtintos 2008 m. lapkričio 27 d. Tarybos sprendimu 2009/430/EB, susitariančiojoje šalyje.


title: 2007 m. sausio 25 d. Tarnautojų teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Augusto de Albuquerque prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Paskyrimas (į kitas pareigas) - Tarnybos interesas. # Byla F-55/06.

text:
      TARNAUTOJŲ TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2007 m. sausio 25 d.
      Byla F‑55/06
      Augusto de Albuquerque
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Pareigūnai – Perkėlimas – Pareigūnų tarnybos nuostatų 7 straipsnio 1 dalis – Akivaizdi vertinimo klaida – Vienodo požiūrio principas – Piktnaudžiavimas įgaliojimais – Tarnybos interesas“
      Dalykas: Pagal EB 236 ir AE 152 straipsnius pareikštas ieškinys, kuriuo A. de Albuquerque prašo panaikinti 2005 m. rugsėjo 23 d. Komisijos
         informacinės visuomenės ir žiniasklaidos generalinio direktorato generalinio direktoriaus sprendimą perkelti ieškovą į G 2 padalinio
         „Mikrosistemų ir nanosistemų“ vadovo pareigas ir 2006 m. vasario 2 d. Paskyrimų tarnybos sprendimą, kuriuo atmetamas ieškovo
         skundas dėl ginčijamo sprendimo.

      Sprendimas: Atmesti ieškinį. Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Santrauka
      1.      Pareigūnai – Tarnybų organizavimas – Personalo panaudojimas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 7 straipsnio 1 dalis)
      2.      Procesas – Įrodymas – Ieškinys dėl sprendimo perkelti pareigūną
      3.      Pareigūnai – Tarnybų organizavimas – Personalo panaudojimas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 7 straipsnio 1 dalis)
      4.      Pareigūnai – Tarnybų organizavimas – Personalo panaudojimas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 7 straipsnio 1 dalis)
      1.      Kol nekonstatuota, kad sprendimas pažeidžia tarnybos interesus, negali kilti klausimo dėl piktnaudžiavimo įgaliojimais. Taip
         būna tuo atveju, kai sprendimas perkelti priimtas siekiant likviduoti nepakeliama tapusią tarnybinę situaciją, kai vidaus
         santykių sunkumai sukelia įtampą, kuri kenkia geram tarnybos darbui. Šiuo atžvilgiu nereikia nustatyti už nagrinėjamus įvykius
         atsakingo asmens ar net žinoti, ar suformuluoti kaltinimai yra pagrįsti.

      (žr. 60, 61 ir 89 punktus)
      Nuoroda:
      Teisingumo Teismo sprendimai: 1979 m. liepos 12 d. Sprendimo List prieš Komisiją, 124/78, Rink. p. 2499, 13 punktas; 1983 m. liepos 14 d. Sprendimo Nebe prieš Komisiją, 176/82, Rink. p. 2475, 25 punktas; 1990 m. kovo 7 d. Sprendimo Hecq prieš Komisiją, C‑116/88 ir C‑149/88, Rink. p. I‑599, 22 punktas; 1996 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Ojha prieš Komisiją, C‑294/95 P, Rink. p. I‑5863, 41 punktas.

      Pirmosios instancijos teismo sprendimai: 1992 m. birželio 10 d. Sprendimo Eppe prieš Komisiją, T‑59/91 ir T‑79/91, Rink. p. II‑2061, 57 punktas; 1998 m. sausio 22 d. Sprendimo Costacurta prieš Komisiją, T‑98/96, Rink. VT p. I‑A‑21 ir II‑49, 39 punktas; 1998 m. gegužės 28 d. Sprendimo W prieš Komisiją, T‑78/96 ir T‑170/96, Rink. VT p. I‑A‑239 ir II‑745, 88 punktas; 1998 m. lapkričio 17 d. Sprendimo Gómez de Enterría y Sanchez prieš Parlamentą, T‑131/97, Rink. VT p. I‑A‑613 ir II‑1855, 62 punktas; 2001 m. kovo 6 d. Sprendimo Campoli prieš Komisiją, T‑100/00, Rink. VT p. I‑A‑71 ir II‑347, 45 ir 63 punktai; 2004 m. spalio 28 d. Sprendimo Meister prieš VRDT, T‑76/03, Rink. VT p. I‑A‑325 ir II‑1477, 79 ir 80 punktai; 2005 m. lapkričio 24 d. Sprendimo Marcuccio prieš Komisiją, T‑236/02, Rink. VT p. I‑A‑365 ir II‑1621, 182 punktas.

      2.      Siekdama apsiginti ir pirmiausia įrodyti, kad motyvai, kuriais grindžiamas Bendrijos teisme ginčijamas sprendimas perkelti,
         yra pagrįsti, administracija gali veiksmingai remtis ieškovo raštu, kuriame minima įtampa, kenkianti geram tarnybos darbui,
         net jeigu šis raštas su žyma „asmeniškai ir konfidencialiai“ nebuvo oficialiai įteiktas adresatui, ieškovo viršininkui, bet
         ieškovas jį perdavė kitiems tarnybos atsakingiems pareigūnams, nes šios aplinkybės negali iš jo atimti įrodomosios galios.

      (žr. 64 punktą)
      Nuoroda:
      1996 m. rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Postbank prieš Komisiją, T‑353/94, Rink. p. II‑921, 67 ir 68 punktai.

      3.      Tai, kad sprendimas perkelti pareigūną tarnybos interesais kaip jo santykių su vadovybe sunkumų pasekmė buvo suderintas su
         kitų pareigūnų perkėlimu taikant privalomą mobilumo procedūrą, numatytą administracijos vidaus nutarimu, neleidžia abejoti
         šio sprendimo teisėtumu.

      (žr. 70 punktą)
      4.      Perkeliant kelis pareigūnus, kai vienas jų perkeliamas tarnybos interesais dėl jo santykių su vadovybe sunkumų, o kiti – taikant
         privalomą mobilumo procedūrą, numatytą administracijos vidaus nutarimu, negalima lyginti pirmojo ir kitų, nes jų, neįtrauktų
         į konfliktus, padėtis skiriasi nuo pirmojo. Todėl tai, kad administracija atsižvelgė į pareigūno, perkelto dėl privalomo mobilumo,
         atsisakymą būti perkeltam į kitą darbo vietą, o ne į tokį pareigūno, perkelto tarnybos interesais, atsisakymą, nėra diskriminacija.

      (žr. 92 ir 94 punktus)


1993 m. lapkričio 10 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Nyderlandų Karalystė prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla C-48/91.