title: 2010 m. spalio 21 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Padawan SL prieš Sociedad General de Autores y Editores de España (SGAE).#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Audiencia Provincial de Barcelona - Ispanija.#Teisės aktų derinimas - Autorių teisės ir gretutinės teisės - Direktyva 2001/29/EB - Atgaminimo teisė - Išimtys ir apribojimai - Kopijavimo asmeniniam naudojimui išimtis - "Teisingos kompensacijos" sąvoka - Vienodas aiškinimas - Įgyvendinimas valstybėse narėse - Kriterijai - Ribos - Skaitmeninio atgaminimo įrangos, aparatų ar laikmenų apmokestinimas mokesčiu už kopijavimą asmeniniam naudojimui.#Byla C-467/08.

text:
      Byla C‑467/08
      Padawan SL
      prieš
      Sociedad General de Autores y Editores de España (SGAE)
      (Audiencia Provincial de Barcelona prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Teisės aktų derinimas – Autorių teisės ir gretutinės teisės – Direktyva 2001/29/EB – Atgaminimo teisė – Išimtys ir apribojimai – Kopijavimo asmeniniam naudojimui išimtis – „Teisingos kompensacijos“ sąvoka – Vienodas aiškinimas – Įgyvendinimas valstybėse narėse – Kriterijai – Ribos – Skaitmeninio atgaminimo įrangos, aparatų ar laikmenų apmokestinimas mokesčiu už kopijavimą asmeniniam naudojimui “
      Sprendimo santrauka
      1.        Teisės aktų derinimas – Autorių teisės ir gretutinės teisės – Direktyva 2001/29 – Autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje
            visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimas – Atgaminimo teisė
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktas)
      2.        Teisės aktų derinimas – Autorių teisės ir gretutinės teisės – Direktyva 2001/29 – Autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje
            visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimas – Atgaminimo teisė
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29 35 ir 38 konstatuojamosios dalys ir 5 straipsnio 2 dalies b punktas)
      3.        Teisės aktų derinimas – Autorių teisės ir gretutinės teisės – Direktyva 2001/29 – Autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje
            visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimas – Atgaminimo teisė
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktas)
      1.        „Teisingos kompensacijos“ sąvoka, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2001/29 dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje
         visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo 5 straipsnio 2 dalies b punktą, yra autonomiška Sąjungos teisės sąvoka, kuri turi
         būti vienodai aiškinama visose valstybėse narėse, įvedusiose kopijavimo asmeniniam naudojimui išimtį, neatsižvelgiant į šioms
         valstybėms narėms pripažįstamą galimybę, laikantis Sąjungos teisės, be kita ko, tos pačios direktyvos, apibrėžtų ribų, nustatyti
         šios teisingos kompensacijos formą, finansavimo ir surinkimo sąlygas bei dydį.

      (žr. 37 punktą ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Direktyvos 2001/29 dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo 5 straipsnio
         2 dalies b punktas aiškintinas taip, kad „derama pusiausvyra“, kuri turi būti užtikrinta tarp suinteresuotųjų asmenų, reiškia,
         jog teisinga kompensacija būtinai turi būti apskaičiuojama remiantis saugomų kūrinių autoriams sukeltos žalos, įvedus kopijavimo
         asmeniniam naudojimui išimtį, kriterijumi. Šios „deramos pusiausvyros“ reikalavimus atitinka nuostata, pagal kurią asmenys,
         kurie disponuoja skaitmeninio atgaminimo įranga, aparatais ar laikmenomis ir teisiškai ar faktiškai suteikia šią įrangą šiuo
         tikslu privatiems asmenims arba teikia jiems atgaminimo paslaugą, yra teisingos kompensacijos finansavimo skolininkai, nes
         šie asmenys turi galimybę perkelti realią šio finansavimo naštą privatiems naudotojams.

      Šiuo aspektu, atsižvelgiant į praktinius sunkumus, kylančius siekiant nustatyti privačius naudotojus ir įpareigoti juos kompensuoti
         teisių turėtojams sukeliamą žalą, taip pat turint omenyje aplinkybę, kad atskirai vertinant iš kiekvieno asmeninio naudojimo
         galinti kilti žala gali pasirodyti esant minimali ir dėl to nesukelti mokėjimo pareigos, kaip pažymėta paskutiniame Direktyvos 2001/29
         35 konstatuojamosios dalies sakinyje, kad būtų finansuota teisinga kompensacija, valstybės narės gali įtvirtinti mokestį už
         kopijavimą asmeniniam naudojimui, kurį mokėtų ne suinteresuoti privatūs asmenys, o subjektai, kurie disponuoja skaitmeninio
         atgaminimo įranga, aparatais ar laikmenomis.

      (žr. 46, 50 punktus ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
      3.        Direktyvos 2001/29 dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo 5 straipsnio
         2 dalies b punktas aiškintinas taip, jog tarp teisingai kompensacijai finansuoti skirto skaitmeninio atgaminimo įrangos, aparatų
         ir laikmenų mokesčio bei preziumuojamo jų naudojimo kopijuoti asmeniniam naudojimui būtinas tam tikras ryšys. Todėl mokesčio
         už kopijavimą asmeniniam naudojimui taikymas visai skaitmeninio atgaminimo įrangai, visiems aparatams ir visoms laikmenoms,
         kai jie nėra suteikiami privatiems naudotojams ir akivaizdžiai skirti kitam tikslui nei kopijavimas asmeniniam naudojimui,
         neatitinka Direktyvos 2001/29.

      Tačiau jeigu nagrinėjama įranga buvo perduota fiziniams asmenims privačiai naudoti, nebūtina įrodyti, kad jie šia įranga iš
         tiesų darė kopijas asmeniniam naudojimui ir taip faktiškai sukėlė žalą saugomo kūrinio autoriui. Šių fizinių asmenų atveju
         daroma teisinga prielaida, kad jie visiškai pasinaudos tokiu įrangos suteikimu, t. y. jie linkę panaudoti visas šios įrangos
         funkcijas, įskaitant atgaminimo galimybę.

      (žr. 54, 55, 59 punktus ir rezoliucinės dalies 3 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2010 m. spalio 21 d.(*)

      „Teisės aktų derinimas – Autorių teisės ir gretutinės teisės – Direktyva 2001/29/EB – Atgaminimo teisė – Išimtys ir apribojimai – Kopijavimo asmeniniam naudojimui išimtis – „Teisingos kompensacijos“ sąvoka – Vienodas aiškinimas – Įgyvendinimas valstybėse narėse – Kriterijai – Ribos – Skaitmeninio atgaminimo įrangos, aparatų ar laikmenų apmokestinimas mokesčiu už kopijavimą asmeniniam naudojimui“
      Byloje C‑467/08
      dėl Audiencia Provincial de Barcelona (Ispanija) 2008 m. rugsėjo 15 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2008 m. spalio 31 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Padawan SL
      prieš
      Sociedad General de Autores y Editores de España (SGAE),

      dalyvaujant:
      Entidad de Gestión de Derechos de los Productores Audiovisuales (EGEDA),

      Asociación de Artistas Intérpretes o Ejecutantes – Sociedad de Gestión de España (AIE),

      Asociación de Gestión de Derechos Intelectuales (AGEDI),

      Centro Español de Derechos Reprográficos (CEDRO),

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai D. Šváby, R. Silva de Lapuerta, E. Juhász ir J. Malenovský (pranešėjas),
      generalinė advokatė V. Trstenjak,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. kovo 4 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Padawan SL, atstovaujamos abogados J. Jover Padró, E. Blanco Aymerich ir A. González García,

      –        Sociedad General de Autores y Editores (SGAE), atstovaujamos abogados P. Hernández Arroyo, J. Segovia Murúa, R. Allendesalazar Corchó ir R. Vallina Hoset,

      –        Entidad de Gestión de Derechos de los Productores Audiovisuales (EGEDA), atstovaujamos abogados J. A. Suárez Lozano ir M. Benzal Medina,

      –        Asociación de Artistas Intérpretes o Ejecutantes – Sociedad de Gestión de España (AIE), atstovaujamos abogado C. López Sánchez,

      –        Asociación de Gestión de Derechos Intelectuales (AGEDI), atstovaujamos procurador R. Ros Fernández, padedamo abogado F. Márquez Martín,

      –        Centro Español de Derechos Reprográficos (CEDRO), atstovaujamos abogados M. Malmierca Lorenzo ir J. Díaz de Olarte,

      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos J. López-Medel Bascones ir N. Díaz Abad,
      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma ir S. Unzeitig,
      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos E.‑M. Mamouna ir V. Karra,
      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir B. Beaupère-Manokha,
      –        Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Inez Fernandes ir N. Gonçalves,
      –        Suomijos vyriausybės, atstovaujamos A. Guimaraes-Purokoski,
      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos H. Walker,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos L. Lozano Palacios ir H. Krämer,
      susipažinęs su 2010 m. gegužės 11 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB
         dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo (OL L 167, p. 10; 2004 m. specialusis
         leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 230) 5 straipsnio 2 dalies b punkte esančios sąvokos „teisinga kompensacija“, kuri
         mokama autorių teisių turėtojams taikant „kopijavimo asmeniniam naudojimui išimtį“, išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp Padawan SL (toliau – Padawan) ir Sociedad General de Autores y Editores de España (toliau – SGAE) dėl „mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui“, kurį tariamai turi sumokėti Padawan už parduodamus CD‑R, CD‑RW, DVD‑R bei MP3 grotuvus.

       Teisinis pagrindas
       Direktyva 2001/29
      3        Direktyvos 2001/29 9, 10, 31, 32, 35, 38 ir 39 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:

      „9)      Kiekvienas autorių teisių ir gretutinių teisių derinimas turi būti grindžiamas aukšto lygio apsauga, nes tokios teisės yra
         labai svarbios intelektinei kūrybai. Jų apsauga padeda užtikrinti kūrybingumo palaikymą ir plėtojimą autorių, atlikėjų, prodiuserių,
         vartotojų, kultūros, pramonės ir apskritai visuomenės labui. Dėl to intelektinė nuosavybė yra pripažinta sudedamąja nuosavybės
         dalimi.

      10)      Kad autoriai ar atlikėjai galėtų tęsti savo kūrybinį ir meninį darbą, už savo darbo naudojimą jie turi gauti teisingą atlyginimą;
         jį turi gauti ir prodiuseriai, kad galėtų finansuoti šį darbą. <…>

      <…>
      31)      Turi būti išlaikyta derama pusiausvyra tarp įvairių kategorijų teisių turėtojų teisių ir interesų, taip pat tarp įvairių kategorijų
         teisių turėtojų ir saugomų objektų naudotojų. <…>

      32)      Ši direktyva nustato išsamų atgaminimo teisės ir viešo paskelbimo teisės išimčių ir apribojimų sąrašą. Kai kurios išimtys
         arba apribojimai prireikus taikomi tik atgaminimo teisei. Šiame sąraše deramai atsižvelgiama į skirtingas valstybių narių
         teisės tradicijas ir kartu siekiama užtikrinti veikiančią vidaus rinką. Valstybės narės turėtų laikytis nuoseklaus šių išimčių
         ir apribojimų taikymo, kuris bus įvertintas ateityje apžvelgiant įstatymų įgyvendinimą.

      <...>
      35)      Taikant tam tikras išimtis ar apribojimus teisių turėtojai turėtų gauti teisingą atlyginimą, kad jiems būtų deramai kompensuota
         už naudojimąsi jų saugomais kūriniais ar kitais objektais. Nustatant tokio atlyginimo formą, išsamią tvarką ir galimą dydį
         kiekvienu atveju turėtų būti atsižvelgiama į konkrečias aplinkybes. Įvertinant šias aplinkybes vertingas kriterijus būtų iš
         to kylanti galima žala teisių turėtojams. Tais atvejais, kai teisių turėtojai kokia nors kita forma jau yra gavę atlyginimą,
         pvz., licencinio mokesčio dalį, galima netaikyti jokio specialaus ar atskiro mokėjimo. Nustatant tinkamos kompensacijos dydį
         turėtų būti atsižvelgiama į šioje direktyvoje nurodytų techninės apsaugos priemonių naudojimo laipsnį. Tam tikrose situacijose,
         kai žala teisių turėtojui yra minimali, gali nebūti ir jokio įsipareigojimo dėl atlyginimo.

      <...>
      38)      Valstybėms narėms turėtų būti leidžiama nustatyti išimtį ar apribojimus atgaminimo teisei tam tikriems garso, vaizdo ir audiovizualinės
         medžiagos atgaminimo asmeniniam naudojimui atvejams, kartu nustatant ir teisingą kompensaciją. Gali būti įdiegiamos arba toliau
         taikomos teisių turėtojams žalą kompensuojančios atlyginimo sistemos. <…>

      39)      Taikydamos išimtį ar apribojimą asmeniniam kopijavimui, valstybės narės turėtų deramai atsižvelgti į naujus technologijos
         ir ekonomikos reiškinius, ypač reglamentuodamos skaitmeninį kopijavimą asmeniniais tikslais ir atlyginimo sistemas esant veiksmingoms
         techninėms apsaugos priemonėms. Tokios išimtys ar apribojimai neturėtų varžyti techninių apsaugos priemonių naudojimo ar jų
         sugriežtinimo kovojant su įstatymų nesilaikymu.“

      4        Direktyvos 2001/29 2 straipsnyje nustatyta:

      „Valstybės narės nustato išimtinę teisę leisti arba uždrausti tiesiogiai ar netiesiogiai, laikinai ar nuolat bet kuriuo būdu
         ir bet kuria forma atgaminti visą arba iš dalies:

      a)      autoriams – savo kūrinius;
      b)      atlikėjams – savo atlikimų įrašus;
      c)      fonogramų gamintojams – savo fonogramas;
      d)      filmų pirmojo įrašo gamintojams – jų filmų originalus ir kopijas;
      e)      transliuojančiosioms organizacijoms – savo transliacijų įrašus nepaisant to, ar tos transliacijos perduotos laidais ar eteriu,
         įskaitant kabelinį ar palydovinį perdavimą.“

      5        Direktyvos 2001/29 5 straipsnio „Išimtys ir apribojimai“ 2 dalies b punkte nustatyta:

      „Valstybės narės 2 straipsnyje nustatytai atgaminimo teisei gali nustatyti išimtis arba apribojimus šiais atvejais:
      <...>
      b)      kai atgaminama asmeniniam naudojimui bet kurioje laikmenoje ir atgaminantys fiziniai asmenys nesiekia tiesioginių ar netiesioginių
         komercinių tikslų, su sąlyga, kad teisių turėtojai gautų teisingą kompensaciją, priklausomą nuo 6 straipsnyje nurodytų techninių
         apsaugos priemonių taikymo ar netaikymo atitinkamam kūriniui ar objektui.“

      6        Šios direktyvos 5 straipsnio 5 dalyje numatyta:

      „Šio straipsnio 1, 2, 3 ir 4 dalyse nustatytos išimtys ir apribojimai taikomi tik tam tikrais specialiais atvejais, kurie
         neprieštarauja įprastiniam kūrinio ar kito objekto naudojimui ir nepagrįstai nepažeidžia teisėtų teisių turėtojų interesų.“

      7        Aptariamos direktyvos 6 straipsnio „Įsipareigojimai dėl techninių apsaugos priemonių“ 3 ir 4 dalyse nustatyta:

      „3.      Šioje direktyvoje „techninės apsaugos priemonės“ – tai bet kokia technologija, [bet koks] įtaisas ar sudedamoji dalis, kurie
         normaliai veikdami turi paskirtį užkirsti kelią arba riboti veiksmus, atliekamus su kūriniais ar kitais objektais, kurių neleidžia
         įstatymų numatytų autorių teisių ar teisių, gretutinių autorių teisėms, turėtojai arba Direktyvos 96/9/EB III skyriuje nustatytos
         sui generis teisių turėtojai. Techninės apsaugos priemonės laikomos veiksmingomis tais atvejais, kai saugomo kūrinio ar kito objekto naudojimą
         teisių turėtojas kontroliuoja taikydamas priėjimo kontrolės arba apsaugos procesą, pvz., kodavimą, elementų perstatymą arba
         kitą kūrinio ar objekto transformaciją arba kopijų kontrolės mechanizmą, užtikrinantį siekiamą apsaugą.

      4.      Nepaisant šio straipsnio 1 dalyje nustatytos teisinės apsaugos, kai nėra savanoriškų priemonių, kurių imasi teisių turėtojai,
         įskaitant teisių turėtojų ir kitų atitinkamų šalių sutartis, valstybės narės imasi atitinkamų priemonių, kad būtų užtikrinta,
         jog teisių turėtojai kurios nors nacionalinėje teisėje pagal 5 straipsnio 2 dalies a, c, d, e punktus, 3 dalies a, b arba
         e punktus nustatytos išimties ar apribojimo naudos gavėjui sudarytų sąlygas pasinaudoti ta išimtimi ar apribojimu tokiu mastu,
         kokio reikia, kad turėtų naudos iš tos išimties ar apribojimo, ir kai atitinkamas saugomas kūrinys ar objektas naudos gavėjui
         yra teisiškai prieinamas.

      Valstybė narė tokių priemonių taip pat gali imtis dėl išimties ar apribojimo, nustatyto pagal 5 straipsnio 2 dalies b punktą,
         naudos gavėjo atžvilgiu, jeigu teisių turėtojai dar nėra sudarę sąlygų atgaminti asmeniniam naudojimui tokiu mastu, kokio
         reikia, kad būtų galima turėti naudos iš atitinkamos išimties ar apribojimo, ir pagal 5 straipsnio 2 dalies b punktą bei 5 dalį,
         neužkirsdama kelio teisių turėtojams imtis atitinkamų priemonių dėl atgaminimų skaičiaus pagal šias nuostatas.

      <...>“
       Nacionalinės teisės aktai
      8        Taikytinos teisės nuostatos įtvirtintos 1996 m. balandžio 12 d. Karaliaus įstatyminiame dekrete 1/1996, kuriuo patvirtintas
         kodifikuotas Įstatymo dėl intelektinės nuosavybės tekstas (Texto Refundido de la Ley de Propiedad Intelectual, toliau − TRLPI). Šis Karaliaus įstatyminis dekretas, perkeliant Direktyvą 2001/29, buvo iš dalies pakeistas 2006 m. liepos
         7 d. Įstatymu dėl kodifikuoto Įstatymo dėl intelektinės nuosavybės pakeitimo, kuris buvo patvirtintas Karaliaus įstatyminiu
         dekretu 1/1996 (BOE, Nr. 162, 2006 m. liepos 8 d., p. 25561).

      9        TRLPI 17 straipsnis „Išimtinė naudojimosi teisė ir taikymo sąlygos“ suformuluotas taip:

      „Autorius turi išimtines teises naudoti savo kūrinius bet kokia forma ir visų pirma teisę atgaminti <...>, kuriomis negalima
         naudotis be jo sutikimo, išskyrus šiame įstatyme numatytus atvejus.“

      10      TRLPI 18 straipsnyje „Atgaminimas“ nustatyta:

      „Atgaminimas – tai tiesioginis ar netiesioginis, laikinas ar nuolatinis viso ar dalies kūrinio įrašymas bet kuriuo būdu ar
         forma, siekiant jį paskelbti ar realizuoti jo kopijas.“

      11      Pagal TRLPI 31 straipsnio 2 dalį:

      „Nepažeidžiant 25 straipsnio nuostatų dėl teisingos kompensacijos, autoriaus leidimo reikalavimas netaikomas jau paskelbtų
         kūrinių atgaminimui bet kokioje laikmenoje, jeigu tą daro fizinis asmuo savo asmeniniam naudojimui, atgamindamas legaliai
         turimus kūrinius, ir jeigu kopija nėra naudojama kolektyviai arba siekiant pelno <...>“

      12      TRLPI 25 straipsnio „Teisinga kompensacija už kopijavimą asmeniniam naudojimui“ 1, 2 ir 4 dalyse nustatyta:

      „1.      Už knygų ar šiuo tikslu teisės aktais joms prilyginta forma paskelbtų kurinių, taip pat fonogramų, videogramų ar kitų garso,
         vaizdo ar audiovizualinių laikmenų atgaminimą ne spausdinimo aparatais ar techninėmis priemonėmis 4 dalyje b punkte nurodytiems
         asmenims, siekiant jiems atlyginti už intelektinės nuosavybės teises, kurios nustoja būti įgyvendinamos dėl šio atgaminimo,
         mokėtina vienkartinė teisinga kompensacija už kiekvieną iš minėtų trijų atgaminimo būdų. <...>

      2.      Kiekvieno atgaminimo būdo atveju ši kompensacija nustatoma pagal tokiam atgaminimui tinkamą įrangą, aparatus ar materialines
         laikmenas, kurie buvo pagaminti Ispanijos teritorijoje arba įgyti už jos ribų, turint tikslą juos komerciškai platinti ar
         naudoti Ispanijoje.

      <...>
      4.      Šio straipsnio 1 dalyje nustatytos teisinės pareigos atveju:
      a)      skolininkai – tai Ispanijoje įsteigti 2 dalyje nurodytos įrangos, aparatų ar laikmenų gamintojai, veikiantys kaip komerciniai
         platintojai, bei asmenys, įsigyjantys 2 dalyje nurodytą įrangą, aparatus ar materialines laikmenas už Ispanijos ribų, turėdami
         tikslą juos komerciškai platinti ar naudoti Ispanijoje.

      Platintojai, didmenos ir mažmenos prekybininkai, įsigyjantys šią įrangą, aparatus ar laikmenas, moka kompensaciją solidariai
         su šias prekes jiems patiekusiais skolininkais, išskyrus atvejus, kai įrodo, jog ją faktiškai jiems sumokėjo, ir nepažeidžiant
         šio straipsnio 14, 15 ir 20 dalių.

      b)      kreditoriai – vienu iš 1 dalyje nurodytų būdų viešai naudojamų kūrinių autoriai, atsižvelgiant į konkretų atvejį ir atgaminimo
         būdą, kartu su leidėjais, fonogramų ir videogramų gamintojais bei atlikėjais, kurių atlikimas įrašytas į šias fonogramas ar
         videogramas.“

      13      TRLPI 25 straipsnio 6 dalyje aprašyta kiekvieno skolininko už skaitmeninio atgaminimo įrangą, aparatus ir laikmenas mokėtinos
         kompensacijos dydžio patvirtinimo procedūra, kurioje dalyvauja Kultūros ministerija, Pramonės, turizmo ir prekybos ministerija,
         intelektinės nuosavybės teisių valdymo organizacijos, sektorinės asociacijos, dažniausiai atstovaujančios skolininkams, Ispanijos
         vartotojų asociacija bei Ūkio ir finansų ministerija.

      14      Šio straipsnio 6 dalyje taip pat nustatyta, jog „derybų proceso šalys ir bet kuriuo atveju Kultūros bei Pramonės, turizmo
         ir prekybos ministerijos, kad būtų priimtas pirmesnėje nuostatoje numatytas tarpžinybinis sprendimas, turi, be kita ko, atsižvelgti
         į tokius kriterijus:

      a)      faktinę intelektinės nuosavybės teisių turėtojams kilusią žalą dėl 1 dalyje minėto atgaminimo, numatant, kad jeigu teisių
         turėtojui sukelta minimali žala, ji negali pagrįsti pareigos mokėti kompensaciją;

      b)      įrangos, aparatų ir materialinių laikmenų naudojimo lygį 1 dalyje minėtam atgaminimui;
      c)      šios įrangos, aparatų ir materialinių laikmenų dydį;
      d)      atkūrimo kokybę;
      e)      161 straipsnyje aprašytų technologinių priemonių prieinamumą, taikymo lygį ir veiksmingumą;
      f)      atgamintų kūrinių saugojimo laiką;
      g)      būtiną, atsižvelgiant į atitinkamą įrangą ir aparatus, taikomos kompensacijos dydžio ekonominį proporcingumą vidutinės galutinės
         mažmeninės kainos atžvilgiu.“

      15      TRLPI 25 straipsnio 12 dalis, skirta pareigą mokėti kompensaciją turintiems asmenims, suformuluota taip:

      „Pareiga mokėti kompensacija atsiranda tokiomis aplinkybėmis:
      a)      gamintojams – kai jie veikia kaip platintojai, o asmenims, kurie įsigyja įrangą, aparatus ir materialines laikmenas už Ispanijos
         teritorijos ribų, siekdami juos komerciškai platinti Ispanijoje, – kai skolininkas perleidžia nuosavybės teisę arba perduoda
         teisę valdyti kurį nors iš šių aparatų, įrangos ar materialinių laikmenų ar teisę jais naudotis;

      b)      asmenims, kurie įsigyja įrangą, aparatus ir materialines laikmenas už Ispanijos teritorijos ribų, siekdami juos naudoti Ispanijoje,–
         jų įsigijimo momentu.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      16      SGAE – tai viena iš Ispanijos kolektyvinio intelektinės nuosavybės teisių valdymo organizacijų.

      17      Padawan prekiauja CD‑R, CD‑RW, DVD‑R ir MP3 grotuvais. SGAE pareikalavo iš Padawan sumokėti TRLPI 25 straipsnyje numatytą „mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui“ už 2002–2004 metus. Įmonė atsisakė mokėti
         mokestį dėl to, kad, jos nuomone, jo taikymas visoms skaitmeninėms laikmenoms, neatsižvelgiant į jų naudojimo tikslą (privatus
         naudojimas arba kitoks naudojimas profesinei ar komercinei veiklai), prieštarauja Direktyvai 2001/29. 2007 m. birželio 14 d.
         sprendimu Juzgado de lo Mercantil n° 4 de Barcelona visiškai patenkino SGAE skundą ir įpareigojo Padawan sumokėti 16 759,25 euro sumą ir palūkanas pagal įstatymą.

      18      Padawan apskundė šį sprendimą apeliacine tvarka prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.

      19      Išklausęs šalis ir prokuratūrą dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą prasmingumo, Audiencia Provincial de Barcelona nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punkte įtvirtinta „teisingos kompensacijos“ sąvoka reiškia visišką suderinimą,
         nepaisant to, jog valstybėms narėms pripažinta teisė pasirinkti, jų manymu, tinkamiausią apmokestinimo sistemą, veiksmingai
         užtikrinančią intelektinės nuosavybės teisių turėtojų, kuriems turi įtakos kopijavimo asmeniniam naudojimui išimtis, teisę
         į „teisingą kompensaciją“?

      2.      Ar valstybės narės, nepaisydamos pasirinktos teisingos kompensacijos apskaičiavimo sistemos, turi užtikrinti deramą pusiausvyrą
         tarp suinteresuotųjų asmenų – tarp intelektinės nuosavybės teisių turėtojų, kuriems turi įtakos kopijavimo asmeniniam naudojimui
         išimtis, kaip šios kompensacijos gavėjų, bei asmenų, turinčių tiesiogiai ar netiesiogiai mokėti šią kompensaciją, – ir ar
         šią pusiausvyrą nulemia pagrindimas teisinga kompensacija, t. y. siekis sumažinti žalą, kylančią dėl kopijavimui asmeniniam
         naudojimui taikomos išimties?

      3.      Ar tais atvejais, kai valstybė narė pasirenka skaitmeninio atgaminimo įrangos, aparatų ar laikmenos apmokestinimo sistemą,
         atsižvelgiant į Direktyvos 2001/29/EB 5 straipsnio 2 dalies b punkto tikslą ir šios normos kontekstą, toks apmokestinimas (teisinga kompensaciją už kopijavimą asmeniniam naudojimui) turi būti būtinai susijęs su numanomu įrangos ir laikmenų naudojimu reprodukcijoms, kurioms taikoma kopijavimo asmeniniam naudojimui išimtis, ir todėl toks apmokestinimas būtų pateisinamas, tik jei daroma prielaida, kad skaitmeniniam atgaminimui naudojama
         įranga, aparatai ar laikmenos bus naudojami darant kopijas asmeniniam naudojimui?

      4.      Ar tuo atveju, kai valstybė narė pasirenka apmokestinimo už kopijavimą asmeniniam naudojimui sistemą, šio mokesčio taikymas
         nedarant skirtumo tarp įmonių ir laisvų profesijų atstovų, aiškiai įsigyjančių skaitmeninio atgaminimo aparatus ir laikmenas
         kitiems tikslams nei kopijavimas asmeniniam naudojimui, atitinka „teisingos kompensacijos“ sąvoką?

      5.      Ar Ispanijos nustatyta sistema, pagal kurią mokestis už kopijavimą asmeniniam naudojimui taikomas absoliučiai visiems skaitmeninio
         atgaminimo aparatams ir laikmenoms, atitinka Direktyvą 2001/29/EB, jeigu tarp teisingos kompensacijos ir ją pagrindžiančios
         atgaminimo asmeniniam naudojimui teisės apribojimo nėra tinkamo santykio, nes kompensacija daugiausia taikoma kitokioms situacijoms,
         kai nėra piniginę kompensaciją pagrindžiančių teisės apribojimų?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl priimtinumo
      20      Pirmiausia Centro Español de Derechos Reprográficos ir Ispanijos vyriausybė iš esmės teigia, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą nėra reikšmingas pagrindinei bylai išspręsti,
         nes Direktyva 2001/29 nėra jai taikoma ratione temporis. Jų nuomone, šioje byloje taikomos ankstesnės nacionalinės teisės nuostatos, galiojusios iki šios direktyvos perkėlimo. Todėl
         nagrinėjamos direktyvos 5 straipsnio 2 dalies b punkte esančios „teisingos kompensacijos“ sąvokos išaiškinimas nėra būtinas
         sprendimui šioje byloje priimti.

      21      Šiuo klausimu reikia priminti, kad Teisingumo Teismui ir nacionaliniams teismams bendradarbiaujant pagal SESV 267 straipsnį
         tik nacionalinis teismas, nagrinėjantis bylą ir turintis priimti sprendimą, atsižvelgdamas į konkrečias kiekvienos bylos aplinkybes,
         turi įvertinti ir prejudicinio sprendimo reikalingumą savo sprendimui priimti, ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą.
         Todėl jeigu pateikti nacionalinių teismų klausimai susiję su Sąjungos teisės nuostatos aiškinimu, Teisingumo Teismas iš esmės
         privalo priimti sprendimą (žr., be kita ko, 2001 m. kovo 13 d. Sprendimo PreussenElektra, C‑379/98, Rink. p. I‑2099, 38 punktą; 2003 m. gegužės 22 d. Sprendimo Korhonen ir kt., C‑18/01, Rink. p. I‑5321, 19 punktą bei 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo VTB-VABirt Galatea, C‑261/07 ir C‑299/07, Rink. p. I‑2949, 32 punktą).

      22      Tačiau Teisingumo Teismas, nagrinėdamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą, neturi aiškinti nacionalinių nuostatų ir nuspręsti
         dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateikto jų aiškinimo teisingumo. Teisingumo Teismas, remdamasis
         Sąjungos ir nacionalinių teismų kompetencijos atskyrimu, turi atsižvelgti į faktinį ir teisinį prašyme priimti prejudicinį
         sprendimą suformuluotų prejudicinių klausimų kontekstą (2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Orfanopoulos ir Oliveri, C‑482/01 ir C‑493/01, Rink. p. I‑5257, 42 punktas; 2008 m. gruodžio 4 d. Sprendimo Jobra, C‑330/07, Rink. p. I‑9099, 17 punktas bei 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo Angelidaki ir kt., C‑378/07–C‑380/07, Rink. p. I‑3071, 48 punktas).

      23      Kalbant apie šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą, konstatuotina, kad jis susijęs su vienos iš Sąjungos teisės nuostatų,
         t. y. Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punkto, išaiškinimu, o tai patenka į Teisingumo Teismo kompetenciją, kai
         jam pateikiamas toks prašymas, ir kad, be to, turint omenyje laikotarpį, už kurį reikalaujama sumokėti pagrindinėje byloje
         nagrinėjamą mokestį, bei Direktyvos 2001/29 13 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje numatytą perkėlimo terminą, t. y. 2002 m.
         gruodžio 22 d., tikrai negalima atmesti galimybės, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės padaryti
         išvadas iš jo prašymu pateikto išaiškinimo, be kita ko, laikydamasis savo pareigos aiškinti nacionalinę teisę atsižvelgiant
         į Sąjungos teisę (1990 m. lapkričio 13 d. Sprendimo Marleasing, C‑106/89, Rink. p. I‑4135, 8 punktas).

      24      Kita vertus, ratione temporis taikytinos nacionalinės teisės nustatymas yra nacionalinės teisės aiškinimo klausimas, kuris dėl šios priežasties nepatenka
         į Teisingumo Teismo kompetenciją, kai jam pateikiamas prašymas priimti prejudicinį sprendimą.

      25      Vadinasi, pirmasis prieštaravimas dėl priimtinumo atmestinas.

      26      Antra, SGAE teigia, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo užduoti klausimai nepriimtini, nes jie susiję
         su nacionalinės teisės situacijomis, kurios nebuvo suderintos Direktyva 2001/29. SGAE manymu, iškelti klausimai iš esmės grindžiami
         į valstybių narių kompetenciją patenkančiais aspektais. Anot jos, nagrinėdamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo
         Teismas neturi kompetencijos aiškinti ir taikyti nacionalinę teisę.

      27      Vis dėlto reikia priminti, kad tai, ar nacionalinio teismo užduoti klausimai susiję su Sąjungos teisei svetima materija, nes
         Direktyvoje 2001/29 tariamai numatytas vien minimalus suderinimas šioje srityje, kelia šio teismo pateiktų klausimų esmės,
         o ne priimtinumo klausimą (žr. 2000 m. balandžio 11 d. Sprendimo Deliège, C‑51/96 ir C‑191/97, Rink. p. I‑2549, 28 punktą). Todėl SGAE pateiktas prieštaravimas dėl šios direktyvos taikymo pagrindinėje
         byloje susijęs ne su bylos priimtinumu, o su prejudicinių klausimų esme (šiuo klausimu žr. 2006 m. liepos 13 d. Sprendimo
         Manfredi ir kt., C‑295/04–C‑298/04, Rink. p. I‑6619, 30 punktą).

      28      Kadangi antras prieštaravimas dėl priimtinumo atmestinas, iš išdėstytų argumentų išplaukia, kad prašymas priimti prejudicinį
         sprendimą pripažintinas priimtinu.

       Dėl esmės
       Dėl pirmojo klausimo
      29      Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar „teisingos kompensacijos“
         sąvoka, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktą, yra autonomiška Sąjungos teisės sąvoka,
         kuri turi būti vienodai aiškinama visose valstybėse narėse, nepaisant joms suteiktos galimybės nustatyti teisės į šią kompensaciją
         įgyvendinimo sąlygas.

      30      Primintina, kad pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktą valstybės narės, nusprendusios savo nacionalinėje
         teisėje įtvirtinti kopijavimo asmeniniam naudojimui išimtį, turi numatyti „teisingos kompensacijos“ mokėjimą teisių turėtojų
         naudai.

      31      Pirmiausia pažymėtina, jog nei aptariamame 5 straipsnio 2 dalies b punkte, nei jokioje kitoje Direktyvos 2001/29 nuostatoje
         dėl „teisingos kompensacijos“ sąvokos nėra nuorodos į nacionalinę valstybių narių teisę.

      32      Esant šiai aplinkybei, pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką tiek iš reikalavimo vienodai taikyti Sąjungos teisę,
         tiek iš lygybės principo išplaukia, jog tuomet, kai Sąjungos teisės nuostatoje, kad būtų nustatyta jos prasmė ir apimtis,
         nedaroma aiški nuoroda į valstybių narių teisę, jos turinys visoje Europos Sąjungoje paprastai turi būti aiškinamas autonomiškai
         ir vienodai, atsižvelgiant į nuostatos kontekstą ir nagrinėjamu teisės aktu siekiamą tikslą (žr., be kita ko, 1984 m. sausio
         18 d. Sprendimo Ekro, 327/82, Rink. p. 107, 11 punktą; 2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Linster, C‑287/98, Rink. p. I‑6917, 43 punktą ir 2009 m. balandžio 2 d. Sprendimo A, C‑523/07, Rink. p. I‑2805, 34 punktą).

      33      Ši teismo praktika rodo, kad „teisingos kompensacijos“ sąvoka, įtvirtinta direktyvos, kurioje nėra jokios nuorodos į nacionalinės
         teisės sistemas, nuostatoje, laikytina autonomiška Sąjungos teisės sąvoka ir vienodai aiškintina visoje Sąjungos teritorijoje
         (pagal analogiją dėl „teisingo atlyginimo“ sąvokos 1992 m. lapkričio 19 d. Tarybos direktyvos 92/100/EEB dėl nuomos ir panaudos
         teisių bei tam tikrų teisių, gretutinių autorių teisėms, intelektinės nuosavybės srityje (OL L 346, p. 61; 2004 m. specialusis
         leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 120) 8 straipsnio 2 dalyje žr. 2003 m. vasario 6 d. Sprendimo SENA, C‑245/00, Rink. p. I‑1251, 24 punktą).

      34      Šią išvadą patvirtina teisės akto, kuriame įtvirtinta teisingos kompensacijos sąvoka, tikslas.

      35      Be kita ko, EB 95 straipsniu grindžiamos ir tam tikroms autorių teisėms ir gretutinėms teisėms suderinti informacinėje visuomenėje
         bei vidaus rinkos apsaugai nuo konkurencijos iškraipymų dėl valstybių narių teisės aktų skirtumų skirtos Direktyvos 2001/29
         tikslai (2006 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Laserdisken, C‑479/04, Rink. p. I‑8089, 26, 31–34 punktai) reikalauja autonomiškų Sąjungos teisės sąvokų vystymosi. Sąjungos teisės aktų
         leidėjo noras užtikrinti kuo vienodesnį Direktyvos 2001/29 aiškinimą, be kita ko, matyti iš 32 konstatuojamosios dalies, kurioje
         valstybės narės skatinamos nuosekliai taikyti atgaminimo išimtis ir apribojimus, siekiant užtikrinti gerą vidaus rinkos veikimą.

      36      Todėl nors pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktą valstybės narės gali numatyti Sąjungos teisės užtikrinamos
         autoriaus išimtinės atgaminimo teisės išimtį dėl kopijavimo asmeniniam naudojimui, tačiau pasinaudojusios šia galimybe turi
         numatyti teisingos kompensacijos mokėjimą autoriams, patyrusiems žalos dėl šios išimties taikymo. Aiškinimas, pagal kurį valstybės
         narės, įvedusios tokią išimtį, identišką Sąjungos teisei, kurioje, remiantis šios direktyvos 35 ir 38 konstatuojamosiomis
         dalimis, „teisingos kompensacijos“ sąvoka sudaro esminį elementą, gali įtvirtinti nenuoseklius, nesuderintus ir –nelygu valstybė
         narė – varijuoti galinčius jos parametrus, pažeistų pirmesniame punkte primintą šios direktyvos tikslą.

      37      Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad „teisingos kompensacijos“ sąvoka, kaip ji suprantama
         pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktą, yra autonomiška Sąjungos teisės sąvoka, kuri turi būti vienodai aiškinama
         visose valstybėse narėse, įvedusiose kopijavimo asmeniniam naudojimui išimtį, neatsižvelgiant į šioms valstybėms narėms pripažįstamą
         galimybę, laikantis Sąjungos teisės, be kita ko, tos pačios direktyvos, apibrėžtų ribų, nustatyti šios teisingos kompensacijos
         formą, finansavimo ir surinkimo sąlygas bei dydį.

      Dėl antrojo klausimo
      38      Savo antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar tarp suinteresuotųjų asmenų
         užtikrintina „derama pusiausvyra“ reiškia, kad teisinga kompensacija turi būti apskaičiuojama remiantis autoriams sukeltos
         žalos dėl kopijavimo asmeniniam naudojimui išimties įvedimo kriterijumi. Jis taip pat nori sužinoti, kas, be autorių, kurių
         teisės pažeistos, priklauso suinteresuotiems asmenims, tarp kurių reikia užtikrinti „deramą pusiausvyrą“.

      39      Kalbant, pirmiausia, apie autorių patirtos žalos kriterijaus svarbą apskaičiuojant teisingą kompensaciją, pažymėtina, kad
         iš Direktyvos 2001/29 35 ir 38 konstatuojamųjų dalių išplaukia, kad ši teisinga kompensacija skirta „deramai“ kompensuoti
         autoriams už naudojimąsi saugomais jų kūriniais be jų leidimo. Siekiant nustatyti šios kompensacijos dydį, kaip į „vertingą
         kriterijų“ reikia atsižvelgti į „galimą žalą“ autoriui dėl atitinkamo atgaminimo veiksmo, nors kai „žala <...> minimali“,
         mokėjimo pareiga gali neatsirasti. Taigi kopijavimo asmeniniam naudojimui išimtis turi būti susieta su „teisių turėtojams
         žalą kompensuojančia atlyginimo“ sistema.

      40      Šios nuostatos reiškia, kad teisingos kompensacijos koncepcija ir dydis susiję su žala, kylančia autoriui dėl saugomo jo kūrinio
         atgaminimo asmeniniam naudojimui be jo leidimo. Šiuo požiūriu teisinga kompensacija laikytina atlygiu už autoriaus patiriamą
         žalą.

      41      Be to, sąvoka „kompensuoti“ Direktyvos 2001/29 35 ir 38 konstatuojamosiose dalyse rodo Sąjungos teisės aktų leidėjo norą įtvirtinti
         specialią kompensacijos sistemą, kuri pradeda veikti esant teisių turėtojų žalai, kuri iš principo sukelia pareigą jiems „kompensuoti“
         už naudojimąsi.

      42      Taigi teisinga kompensacija būtinai turi būti apskaičiuojama remiantis saugomų kūrinių autoriams sukeltos žalos, įvedus kopijavimo
         asmeniniam naudojimui išimtį, kriterijumi.

      43      Antra, kalbant apie su „derama pusiausvyra“ susijusius asmenis, pasakytina, kad Direktyvos 2001/29 31 konstatuojamojoje dalyje
         numatyta išlaikyti „deramą pusiausvyrą“ tarp teisingą kompensaciją gaunančių autorių bei saugomų objektų naudotojų teisių
         ir interesų.

      44      Privačiai veikiančio fizinio asmens kopijavimo veiksmas turi būti laikomas galinčiu sukelti žalą atitinkamo kūrinio autoriui.

      45      Vadinasi, žalą išimtinės atgaminimo teisės turėtojui sukelia asmuo, kuris savo asmeniniam naudojimui atgamina saugomą kūrinį,
         nepaprašęs išankstinio šio teisių turėtojo leidimo. Todėl iš principo šis asmuo turi atlyginti su šiuo atgaminimu susijusią
         žalą, prisidėdamas prie kompensacijos, kuri bus sumokėta šiam teisių turėtojui, finansavimo.

      46      Tokiomis sąlygomis ir atsižvelgiant į praktinius sunkumus, kylančius siekiant nustatyti privačius naudotojus ir įpareigoti
         juos kompensuoti teisių turėtojams sukeliamą žalą, taip pat turint omenyje aplinkybę, kad atskirai vertinant iš kiekvieno
         asmeninio naudojimo galinti kilti žala gali pasirodyti esant minimali ir dėl to nesukelti mokėjimo pareigos, kaip pažymėta
         paskutiniame Direktyvos 2001/29 35 konstatuojamosios dalies sakinyje, kad būtų finansuota teisinga kompensacija, valstybės
         narės gali įtvirtinti mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui, kurį mokėtų ne suinteresuoti privatūs asmenys, o subjektai,
         kurie disponuoja skaitmeninio atgaminimo įranga, aparatais ar laikmenomis ir teisiškai ar faktiškai suteikia juos šiuo tikslu
         privatiems asmenims arba teikia jiems atgaminimo paslaugą. Tokioje sistemoje mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui turi
         mokėti šia įranga disponuojantys asmenys.

      47      Tiesa, kad tokioje sistemoje, priešingai nei tariamai reikalaujama Direktyvos 2001/29 31 konstatuojamojoje dalyje, teisingos
         kompensacijos finansavimo skolininkai yra ne saugomų objektų naudotojai.

      48      Vis dėlto pažymėtina, kad, viena vertus, šio finansavimo skolininkų veikla, t. y. atgaminimo įrangos, aparatų ar laikmenų
         suteikimas privatiems naudotojams, arba jų teikiamos atgaminimo paslaugos sudaro būtiną faktinę prielaidą, kad fiziniai asmenys
         galėtų daryti kopijas asmeniniam naudojimui. Kita vertus, niekas netrukdo tam, kad skolininkai atgautų mokestį už kopijavimą
         asmeniniam naudojimui per aptariamos atgaminimo įrangos, aparatų ar laikmenų suteikimo kainą arba per suteiktos atgaminimo
         paslaugos kainą. Taigi galiausiai mokesčio našta teks šią kainą mokančiam privačiam naudotojui. Šiomis sąlygomis privatus
         naudotojas, kuriam suteikiama skaitmeninio atgaminimo įranga, aparatai ar laikmenos arba kuriam teikiama atgaminimo paslauga,
         iš tiesų laikytinas teisingos kompensacijos „netiesioginiu skolininku“.

      49      Taigi, kadangi tokia sistema leidžia skolininkams perkelti mokesčio sąnaudas privatiems naudotojams ir todėl pastariesiems
         teks mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui našta, ji laikytina atitinkančia „deramą pusiausvyrą“, kuri turi būti užtikrinta
         tarp saugomų objektų autorių ir naudotojų interesų.

      50      Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, jog Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktas
         aiškintinas taip, kad „derama pusiausvyra“, kuri turi būti užtikrinta tarp suinteresuotųjų asmenų, reiškia, jog teisinga kompensacija
         būtinai turi būti apskaičiuojama remiantis saugomų kūrinių autoriams sukeltos žalos, įvedus kopijavimo asmeniniam naudojimui
         išimtį, kriterijumi. Šios „deramos pusiausvyros“ reikalavimus atitinka nuostata, pagal kurią asmenys, kurie disponuoja skaitmeninio
         atgaminimo įranga, aparatais ar laikmenomis ir teisiškai ar faktiškai suteikia šią įrangą šiuo tikslu privatiems asmenims
         arba teikia jiems atgaminimo paslaugą, yra teisingos kompensacijos finansavimo skolininkai, nes šie asmenys turi galimybę
         perkelti realią šio finansavimo naštą privatiems naudotojams.

       Dėl trečiojo ir ketvirtojo klausimų
      51      Savo trečiuoju ir ketvirtuoju klausimais, kurie nagrinėtini kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
         iš esmės klausia, ar pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktą egzistuoja būtinas ryšys tarp teisingai kompensacijai
         finansuoti skirto mokesčio taikymo skaitmeninio atgaminimo įrangai, aparatams ir laikmenoms bei preziumuojamo jų naudojimo
         kopijuoti asmeniniam naudojimui. Jis taip pat klausia, ar mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui taikymas visai skaitmeninio
         atgaminimo įrangai, visiems aparatams ir visoms laikmenoms, kai jie akivaizdžiai skirti kitam tikslui nei kopijavimas asmeniniam
         naudojimui, atitinka Direktyvą 2001/29.

      52      Pirmiausia konstatuotina, kad teisingos kompensacijos finansavimo sistema, kaip aprašytoji šio sprendimo 46 ir 48 punktuose,
         atitinka „deramos pusiausvyros“ reikalavimus, tik jeigu nagrinėjama atgaminimo įranga, aparatai ir laikmenos gali būti naudojami
         kopijuoti asmeniniam naudojimui ir todėl sukelti žalą saugomo kūrinio autoriui. Taigi, atsižvelgiant į šiuos reikalavimus,
         mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui taikymas šiai skaitmeninio atgaminimo įrangai, aparatams ir laikmenoms būtinai
         turi būti susijęs su jų naudojimu kopijuoti asmeniniam naudojimui.

      53      Todėl mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui taikymas absoliučiai visų rūšių skaitmeninio atgaminimo įrangai, aparatams
         ir laikmenoms, įskaitant prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo tiesiogiai paminėtą atvejį, kai juos įgijo
         ne fiziniai asmenys akivaizdžiai kitiems tikslams nei kopijuoti asmeniniam naudojimui, nėra suderinamas su Direktyvos 2001/29
         5 straipsnio 2 dalimi.

      54      Tačiau jeigu nagrinėjama įranga buvo perduota fiziniams asmenims privačiai naudoti, nebūtina įrodyti, kad jie šia įranga iš
         tiesų darė kopijas asmeniniam naudojimui ir taip faktiškai sukėlė žalą saugomo kūrinio autoriui.

      55      Šių fizinių asmenų atveju daroma teisinga prielaida, kad jie visiškai pasinaudos tokiu įrangos suteikimu, t. y. jie linkę
         panaudoti visas šios įrangos funkcijas, įskaitant atgaminimo galimybę.

      56      Taigi, siekiant pateisinti mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui taikymą, paprasčiausiai pakanka, kad tokia įranga
         ar tokiais aparatais galėtų būti padarytos kopijos, jei ši įranga ar šie aparatai suteikiami fiziniams asmenims kaip privatiems
         naudotojams.

      57      Tokį aiškinimą patvirtina Direktyvos 2001/29 35 konstatuojamosios dalies tekstas. Jame kaip naudingas kriterijus nustatant
         teisingos kompensacijos dydį minima ne tiesiog „žala“, o „galima žala“. Žalos „galimumas“ saugomo kūrinio autoriui paaiškinamas
         tuo, ar įvykdoma privaloma išankstinė sąlyga, kad fiziniam asmeniui suteikiama kopijas leidžianti daryti įranga ar aparatai,
         o faktiškai kopijos asmeniniam naudojimui nebūtinai turi būti padarytos.

      58      Be to, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad autorių teisės požiūriu reikia atsižvelgti į paprasčiausią galutinio naudotojo,
         nagrinėtu atveju – viešbučio kliento, galimybę, naudojant viešbučio suteiktą televizorių ir televizijos signalą, žiūrėti transliuojamus
         kūrinius, o ne į tai, ar šie klientai iš tiesų naudojosi tokia prieiga (2006 m. gruodžio 7 d. Sprendimo SGAE, C‑306/05, Rink. p. I‑11519, 43 ir 44 punktai).

      59      Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, į trečiąjį ir ketvirtąjį klausimus reikia atsakyti, kad Direktyvos 2001/29 5 straipsnio
         2 dalies b punktas aiškintinas taip, jog tarp teisingai kompensacijai finansuoti skirto skaitmeninio atgaminimo įrangos, aparatų
         ir laikmenų mokesčio bei preziumuojamo jų naudojimo kopijuoti asmeniniam naudojimui būtinas tam tikras ryšys. Todėl mokesčio
         už kopijavimą asmeniniam naudojimui taikymas visai skaitmeninio atgaminimo įrangai, visiems aparatams ir visoms laikmenoms,
         kai jie nėra suteikiami privatiems naudotojams ir akivaizdžiai skirti kitam tikslui nei kopijavimas asmeniniam naudojimui,
         neatitinka Direktyvos 2001/29.

       Dėl penktojo klausimo
      60      Savo penktuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Ispanijos Karalystės įvesta
         sistema, pagal kurią mokestis už kopijavimą asmeniniam naudojimui taikomas absoliučiai visai skaitmeninio atgaminimo įrangai,
         visiems aparatams ir visoms laikmenoms, nepaisant to, kaip ši įranga, aparatai ir laikmenos naudojamos, atitinka Direktyvą 2001/29.

      61      Šiuo klausimu pasakytina, kad nusistovėjusioje teismo praktikoje įtvirtinta, kad kitose procedūrose nei dėl įsipareigojimų
         neįvykdymo Teisingumo Teismas nėra kompetentingas priimti sprendimo dėl nacionalinės nuostatos atitikties Sąjungos teisei.
         Šią kompetenciją turi nacionaliniai teismai, prireikus pasitelkę prejudicinio sprendimo procedūrą ir gavę iš Teisingumo Teismo
         reikiamas nuorodas dėl šios teisės reikšmės ir aiškinimo (žr. 1990 m. kovo 22 d. Sprendimo Triveneta Zuccheri ir kt. prieš Komisiją, C‑347/87, Rink. p. I‑1083, 16 punktą).

      62      Taigi būtent prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgęs į atsakymus į pirmuosius keturis klausimus,
         turi įvertinti Ispanijos mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui sistemos atitiktį Direktyvai 2001/29.

      63      Todėl Teisingumo Teismas neturi atsakyti į penktąjį prejudicinį klausimą.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      64      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      „Teisingos kompensacijos“ sąvoka, kaip ji suprantama pagal 2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos
            2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo 5 straipsnio 2 dalies
            b punktą, yra autonomiška Sąjungos teisės sąvoka, kuri turi būti vienodai aiškinama visose valstybėse narėse, įvedusiose kopijavimo
            asmeniniam naudojimui išimtį, neatsižvelgiant į šioms valstybėms narėms pripažįstamą galimybę, laikantis Sąjungos teisės,
            be kita ko, tos pačios direktyvos, apibrėžtų ribų, nustatyti šios teisingos kompensacijos formą, finansavimo ir surinkimo
            sąlygas bei dydį.
      2.      Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktas aiškintinas taip, kad „derama pusiausvyra“, kuri turi būti užtikrinta tarp
            suinteresuotųjų asmenų, reiškia, jog teisinga kompensacija būtinai turi būti apskaičiuojama remiantis saugomų kūrinių autoriams
            sukeltos žalos, įvedus kopijavimo asmeniniam naudojimui išimtį, kriterijumi. Šios „deramos pusiausvyros“ reikalavimus atitinka
            nuostata, pagal kurią asmenys, kurie disponuoja skaitmeninio atgaminimo įranga, aparatais ar laikmenomis ir teisiškai ar faktiškai
            suteikia šią įrangą šiuo tikslu privatiems asmenims arba teikia jiems atgaminimo paslaugą, yra teisingos kompensacijos finansavimo
            skolininkai, nes šie asmenys turi galimybę perkelti realią šio finansavimo naštą privatiems naudotojams.
      3.      Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktas aiškintinas taip, jog tarp teisingai kompensacijai finansuoti skirto skaitmeninio
            atgaminimo įrangos, aparatų ir laikmenų mokesčio bei preziumuojamo jų naudojimo kopijuoti asmeniniam naudojimui būtinas tam
            tikras ryšys. Todėl mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui taikymas visai skaitmeninio atgaminimo įrangai, visiems aparatams
            ir visoms laikmenoms, kai jie nėra suteikiami privatiems naudotojams ir akivaizdžiai skirti kitam tikslui nei kopijavimas
            asmeniniam naudojimui, neatitinka Direktyvos 2001/29.
      Parašai.
      * Proceso kalba: ispanų.


title: 2015 m. spalio 6 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Alain Laurent Brouillard prieš Jury du concours de recrutement de référendaires près la Cour de cassation ir État belge.#Conseil d'État (Belgija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvas asmenų judėjimas – SESV 45 ir 49 straipsniai – Darbuotojai – Darbas valstybės tarnyboje – Direktyva 2005/36/EB – Profesinių kvalifikacijų pripažinimas – „Reglamentuojamos profesijos“ sąvoka – Leidimas dalyvauti konkurse Cour de cassation (Belgija) teisės referento pareigoms užimti.#Byla C-298/14.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2015 m. spalio 6 d. (
            *
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Laisvas asmenų judėjimas — SESV 45 ir 49 straipsniai — Darbuotojai — Darbas valstybės tarnyboje — Direktyva 2005/36/EB — Profesinių kvalifikacijų pripažinimas — „Reglamentuojamos profesijos“ sąvoka — Leidimas dalyvauti konkurse Cour de cassation (Belgija) teisės referento pareigoms užimti“
      Byloje C‑298/14
      dėl Conseil d’État (Belgija) 2014 m. gegužės 15 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2014 m. birželio 16 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Alain Brouillard

      prieš

         konkurso „Cour de cassation“ teisės referento pareigoms užimti komisiją,

         Belgijos valstybę

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkė R. Silva de Lapuerta (pranešėja), teisėjai J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev, J. L. da Cruz Vilaça ir C. Lycourgos,
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      posėdžio sekretorius V. Tourrès, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2015 m. kovo 25 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               A. Brouillard, kuris atstovauja pats sau,

               —

               Belgijos vyriausybės, atstovaujamos M. Jacobs, L. Van den Broeck ir C. Pochet, padedamų advokatų P. Levert ir P.‑E. Paris,

               —

               Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato S. Fiorentino,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos J. Hottiaux ir H. Støvlbæk,

         susipažinęs su 2015 m. birželio 18 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl SESV 45 ir 49 straipsnių ir 2005 m. rugsėjo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/36/EB dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo (OL L 255, p. 22) išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant A. Brouillard ir konkurso Cour de cassation (Belgijos kasacinio teismo) teisės referento pareigoms užimti komisijos (toliau – komisija) bei Belgijos valstybės ginčą dėl komisijos sprendimo atmesti A. Brouillard pateiktą prašymą leisti dalyvauti šiame konkurse.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Direktyvos 2005/36 41 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:
               Šia Direktyva netrukdoma taikyti [SESV 45 straipsnio 4 dalies] ir [SESV 51] straipsnio [taikymas], ypač notarų atžvilgiu.“

               4

               Šios direktyvos 1 straipsnyje „Tikslas“ nurodyta:
               „Ši direktyva nustato taisykles, pagal kurias valstybė narė, suteikianti galimybę savo teritorijoje užsiimti reglamentuojama profesija atsižvelgiant į specifinės profesinės kvalifikacijos turėjimą (toliau – priimančioji valstybė narė), pripažįsta vienoje ar keliose kitose valstybėse narėse (toliau – kilmės valstybė narė) įgytą profesinę kvalifikaciją, ir kurios leidžia turinčiajam minėtą kvalifikaciją užsiimti ta profesija.“

               5

               Direktyvos 2 straipsnyje „Taikymo sritis“ numatyta:
               „1.   Ši direktyva taikoma visiems valstybės narės piliečiams, įskaitant ir užsiimančius laisvomis profesijomis, pageidaujantiems savarankiškai arba pagal darbo sutartį užsiimti reglamentuojama profesija kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jie įgijo savo profesinę kvalifikaciją.
               <…>“

               6

               Direktyvos 3 straipsnis „Apibrėžimai“ suformuluotas taip:
               „1.   Šioje direktyvoje taikomi tokie sąvokų apibrėžimai:

                        a)

                        „reglamentuojama profesija“ – tai profesinės veiklos rūšis arba profesinės veiklos rūšių grupė, kuria verčiantis (arba verčiantis vienu iš jos būdų) pagal įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatas tiesiogiai arba netiesiogiai reikalaujama specifinės profesinės kvalifikacijos turėjimo; visų pirma vertimosi būdu laikomas profesinio vardo, kurio naudojimas įstatymais ir kitais teisės aktais leidžiamas tik turintiesiems tam tikrą profesinę kvalifikaciją, naudojimas. Kai pirmasis sakinys netaikomas, reglamentuojama profesija laikoma profesija, nurodyta šio straipsnio 2 dalyje;

                        b)

                        „profesinė kvalifikacija“ – tai kvalifikacija, patvirtinta formalios kvalifikacijos įrodymu, 11 straipsnio a punkto i papunktyje nurodytu kompetenciją patvirtinančiu dokumentu ir / [(arba)] profesine patirtimi;

                        c)

                        „formalios kvalifikacijos įrodymas“ – tai diplomai, pažymėjimai ir kiti dokumentai, išduoti valstybės narės institucijos, paskirtos pagal tos valstybės narės įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatas, ir patvirtinantys sėkmingą profesinio rengimo, įgyto daugiausia Bendrijoje, baigimą. Kai pirmasis sakinys netaikomas, formalios kvalifikacijos įrodymu laikomas 3 dalyje nurodytas formalios kvalifikacijos įrodymas;

                  <…>

                        e)

                        „reglamentuojamas rengimas“ – tai bet koks rengimas, specialiai skirtas siekiant užsiimti tam tikra profesija, ir susidedantis iš kurso ar kursų ir, jei taikytina, papildytas profesiniu rengimu arba stažavimusi ar profesine praktika.

                  <…>“

               7

               Pagal šios direktyvos 4 straipsnį „Pripažinimo rezultatai“:
               „1.   Priimančiajai valstybei narei pripažinus profesinę kvalifikaciją asmuo gali užsiimti toje valstybėje narėje ta pačia profesija, kuriai jis laikomas turinčiu kvalifikaciją kilmės valstybėje narėje, ir verstis ja priimančioje valstybėje narėje tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir tos šalies piliečiai.
               2.   Taikant šią direktyvą, profesija, kuria pareiškėjas pageidauja užsiimti priimančiojoje valstybėje narėje, yra ta pati, kuriai jis laikomas turinčiu kvalifikaciją kilmės valstybėje narėje, jei apimama veikla yra panaši.“

               8

               Šios direktyvos 13 straipsnyje „Pripažinimo reikalavimai“ nustatyta:
               „1.   Jei užsiimti reglamentuojama profesija priimančiojoje valstybėje narėje leidžiama tik turint tam tikrą profesinę kvalifikaciją, tos valstybės narės kompetentinga institucija leidžia dirbti pagal tą profesiją tokiomis pačiomis sąlygomis, kokios taikomos jos piliečiams, tiems pareiškėjams, kurie turi kompetenciją patvirtinantį dokumentą ar formalios kvalifikacijos įrodymą, kurio kita valstybė narė reikalauja norint [įgyti teisę] užsiimti ta profesija [ar ja užsiimti] jos teritorijoje.
               <…>“

         Belgijos teisė

                  9

                  Code judiciaire (Teismų kodekso) 135bis straipsnyje nustatyta:
               „Kasaciniam teismui padeda référendaires (teisės referentai), kurių yra ne mažiau kaip penki ir ne daugiau kaip 30; tikslų skaičių nustato teisingumo ministras.
               Pirmasis pirmininkas ir generalinis prokuroras bendru sutarimu nustato kiekvienam iš jų pavaldžių teisės referentų skaičių.
               Teisės referentai rengia teisėjų ir prokurorų darbą; jie dalyvauja tvarkant dokumentus, verčiant ir skelbiant sprendimus ir derinant tekstus prancūzų ir nyderlandų kalbomis.“

               10

               Šio kodekso 259duodecies straipsnyje numatyta:
               „Kad būtų paskirtas Cour de cassation teisės referentu, kandidatas turi būti ne jaunesnis nei 25 metų ir turėti teisės mokslų daktaro arba licenciato studijų diplomus.
               Tinkami kandidatai skiriami eiti pareigas juos atrinkus konkurso tvarka.
               Teismas skelbia konkursus atsižvelgdamas į tarnybos poreikius. Jis nustato konkurso sąlygas ir sudaro konkursų komisijas.
               Kiekviena konkurso komisija išlaikant kalbinę pusiausvyrą sudaroma iš dviejų teismo narių, kuriuos paskiria pirmasis Cour de cassation pirmininkas, dviejų prokuratūros narių, kuriuos paskiria generalinis prokuroras, priskirtas prie šio teismo, ir keturių asmenų ne iš šios institucijos, kuriuos paskiria Karalius iš dviejų sąrašų, kurių kiekviename yra po keturis kandidatus ir kiekviename išlaikoma kalbinė pusiausvyra, ir kuriuos pasiūlo atitinkamai pirmasis pirmininkas ir generalinis prokuroras.
               Konkurso rezultatai galioja (šešerius) metus).“

               11

               Pagal minėto kodekso 259terdecies straipsnį:
               „Teisės referentus trejų metų bandomajam laikotarpiui paskiria Karalius, remdamasis 259duodecies straipsnyje numatyta konkurso tvarka. Pasibaigus šiam trejų metų laikotarpiui, paskyrimas tampa neterminuotas, išskyrus tuos atvejus, kai Karalius nusprendžia kitaip pirmojo pirmininko arba generalinio prokuroro siūlymu, pateikiamu vėliausiai trečiąjį trečiųjų bandomojo laikotarpio metų ketvirtį.

                  Cour de cassation pirmasis pirmininkas ir prie šio teismo priskirtas generalinis prokuroras bendru sutarimu paskiria kiekvienam iš jų pavaldžius teisės referentus, priimtus bandomajam laikotarpiui, ir paskirtuosius neterminuotai eiti pareigas.“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               12

               A. Brouillard, Belgijos pilietis, dirba Cour de cassation dokumentavimo ir tekstų derinimo skyriuje. Jis turi vertimo licenciato diplomą, Belgijos universiteto suteiktus teisės mokslų laipsnį (candidature en droit) ir specializuotų žmogaus teisių studijų diplomą bei Puatjė (Prancūzija) universiteto po nuotolinių studijų suteiktą teisės, ekonomikos, vadybos profesijų privatinės teisės srities teisininko‑lingvisto specializacijos magistro diplomą (toliau – profesinės krypties magistro diplomas).

               13

               2011 m. gegužės 24 d. A. Brouillard užsiregistravo dalyvauti konkurse Cour de cassation teisės referento pareigoms užimti.

               14

               2011 m. birželio 23 d. jis pateikė Belgijos prancūzakalbei bendruomenei prašymą pripažinti jo turimą profesinės krypties magistro diplomą visiškai lygiaverčiu Belgijos teisės magistro diplomui.

               15

               2011 m. rugsėjo 6 d.Cour de cassation pirmininkas pranešė A. Brouillard apie konkurso komisijos sprendimą, kuriuo ji pripažino prašymą įregistruoti jį dalyvauti minėtame konkurse nepriimtinu, nurodžiusi, jog tam, kad galėtų būti paskirtas eiti Cour de cassation teisės referento pareigas, siekiant užtikrinti kandidato gebėjimą šia profesija užsiimti Belgijoje, kandidatas turi turėti Belgijos universitete įgytą teisės mokslų daktaro, licenciato ar magistro laipsnį. Sprendime konkurso komisija nurodė, kad A. Brouillard šio reikalavimo neatitinka, nes Belgijos prancūzakalbė bendruomenė nepripažino jo profesinės krypties magistro diplomo lygiaverčiu Belgijoje suteiktam teisės daktaro, licenciato ar magistro diplomui, ir jis Belgijos universitete nebaigė išlyginamųjų studijų.

               16

               2011 m. spalio 27 d. Belgijos prancūzakalbė bendruomenė atmetė A. Brouillard prašymą jo profesinės krypties magistro diplomą pripažinti lygiaverčiu teisės magistro akademiniam laipsniui ir jo turimą laipsnį pripažino lygiaverčiu tik bendram akademiniam magistro laipsniui. Šiame sprendime buvo remiamasi nepalankia Belgijos prancūzakalbės bendruomenės Diplomų lygiavertiškumo pripažinimo komisijos Teisės ir kriminologijos skyriaus nuomone, pagrįsta šiais motyvais:

                        „–

                        Teisės studijų baigimo diplomas patvirtina gebėjimus ir techninę kompetenciją, susijusius su teisine sistema, pagal kurią jis buvo išduotas; todėl tokios užsienyje baigtos studijos neatitinka Belgijos prancūzakalbės bendruomenės teisės fakultetų, kuriuose studentai mokomi tapti Belgijos teisinėje sistemoje dirbančiais teisininkais, reikalavimų;

                        –

                        tam tikri studijų dalykai, kurių reikalaujama Belgijos prancūzakalbėje bendruomenėje, kad būtų pripažinta, jog asmuo baigė antrosios pakopos teisės mokslus (be kita ko, prievolių teisė, sutarčių teisė, administracinė teisė, darbo teisė ir kt.) nebuvo išklausyti per studijas, po kurių buvo išduotas profesinės krypties magistro diplomas, kurį prašoma pripažinti lygiaverčiu.“

                  17

                  Service public fédéral Justice paskelbė pranešimą, kad 2012 m. rugsėjo 20 d. Karaliaus dekretais bandomajam trejų metų laikotarpiui buvo paskirti trys Cour de cassation teisės referentai (Moniteur belge, 2012 m. rugsėjo 28 d., p. 59905).

               18

               Dviem prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme pareikštais ieškiniais A. Brouillard prašo panaikinti konkurso komisijos sprendimą ir minėtus Karaliaus dekretus.

               19

               Šiomis aplinkybėmis Conseil d’État nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar SESV 45 ir 49 straipsniai, taip pat Direktyva 2005/36 aiškintini kaip taikytini esant situacijai, kai Belgijos pilietis, gyvenantis Belgijoje ir nevykdęs profesinės veiklos kitoje valstybėje narėje, prašyme leisti dalyvauti konkurse Cour de cassation teisės referento pareigoms užimti remiasi Prancūzijos universiteto išduotu diplomu, t. y. Prancūzijos miesto Puatjė universiteto 2010 m. lapkričio 22 d. išduotu [profesinės krypties magistro diplomu]?

                        2.

                        Ar Belgijos Cour de cassation teisės referento pareigos, kurioms užimti pagal Teismų kodekso 259duodecies straipsnį numatytas reikalavimas turėti teisės mokslų daktaro ar licenciato laipsnį, laikytinos reglamentuojamomis pareigomis, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2005/36 3 straipsnį?

                        3.

                        Ar Cour de cassation teisės referento pareigos, kurias užimant vykdomos funkcijos, apibrėžtos Teismų kodekso 135bis straipsnyje, laikytinos darbu valstybės tarnyboje, kaip tai suprantama pagal SESV 45 straipsnio 4 dalį, ir ar todėl pagal minėtą 45 straipsnio 4 dalį joms netaikytini SESV 45 ir 49 straipsniai ir Direktyva 2005/36?

                        4.

                        Jeigu SESV 45 ir 49 straipsniai ir Direktyva 2005/36 taikytina nagrinėjamoje byloje, ar šios normos aiškintinos taip, kad pagal jas konkurso komisijai draudžiama nustatyti dalyvavimo šiame konkurse sąlygą – turėti Belgijos universiteto išduotą teisės mokslų daktaro ar licenciato diplomą arba kad ieškovui Prancūzijos miesto Puatjė universiteto išduotą magistro akademinį laipsnį Belgijos prancūzakalbė bendruomenė, atsakinga už švietimo reikalus, būtų pripažinusi lygiaverčiu Belgijos universiteto suteiktam teisės mokslų daktaro, licenciato ar magistro laipsniams?

                        5.

                        Jeigu SESV 45 ir 49 straipsniai ir Direktyva 2005/36 taikytini nagrinėjamoje byloje, ar šios normos aiškintinos taip, kad pagal jas konkurso komisija privalo palyginti ieškovo kvalifikacijas, apie kurias liudija jo pateikti diplomai bei profesinė patirtis, su tomis, kurios įgyjamos pagal Belgijos universiteto suteikiamą teisės mokslų daktaro ar licenciato laipsnį, ir prireikus pareikalauti jo įgyvendinti Direktyvos 2005/36 14 straipsnyje numatytą kompensacinę priemonę?“

         Dėl prašymo atnaujinti žodinę proceso dalį

               20

               Po to, kai generalinė advokatė pateikė savo išvadą, ieškovas pagrindinėje byloje 2015 m. rugpjūčio 17 d pateiktu pareiškimu paprašė Teisingumo Teismo atnaujinti žodinę proceso dalį. Šiuo klausimu A. Brouillard iš esmės nurodo, kad prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir generalinės advokatės išvados kai kuriose kalbinėse versijose yra vertimo klaidų ir kyla grėsmė, kad Teisingumo Teismo sprendimas šioje byloje gali prieštarauti Bendrojo Teismo sprendimui byloje Brouillard / Teisingumo Teismas ( T‑420/13, EU:T:2015:633), jeigu jam būtų neleista tvirtinti, kad minėtoje išvadoje, jo nuomone, išsamiai neišnagrinėtas „įgytos patirties pripažinimo“ klausimas, kuriuo jis remiasi šiose dviejose bylose.

               21

               Primintina, kad pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 83 straipsnį išklausęs generalinį advokatą Teisingumo Teismas gali bet kada nutarti pradėti ar atnaujinti žodinę proceso dalį – pirmiausia, jeigu mano, kad jam nepateikta pakankamai informacijos arba jeigu baigus žodinę proceso dalį šalis pateikė naują faktą, kuris gali būti lemiamas Teisingumo Teismui priimant sprendimą, arba jeigu nagrinėjant bylą reikia remtis argumentu, dėl kurio šalys ar Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje nurodyti suinteresuotieji asmenys nepateikė nuomonės.

               22

               Teisingumo Teismas mano, kad šioje byloje nėra jokios priežasties nutarti atnaujinti žodinę proceso dalį, nes A. Brouillard pateikti argumentai konkrečiai nesusiję nė su vienu minėtoje Procedūros reglamento nuostatoje numatytu atveju.

               23

               Todėl reikia atmesti prašymą atnaujinti žodinę proceso dalį.

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo ir trečiojo klausimų

               24

               Pirmuoju ir trečiuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar, pirma, SESV 45 ir 49 straipsniai taikomi esant tokiai situacijai, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, kai valstybės narės pilietis, kuris gyvena ir dirba toje valstybėje narėje, turi kitoje valstybėje narėje įgytą diplomą, kuriuo remiasi prašydamas įregistruoti jį dalyvauti konkurse pirmosios valstybės narės Cour de cassation teisės referento pareigoms užimti, ir, antra, ar ši situacija patenka į SESV 45 straipsnio 4 dalies taikymo sritį.

               25

               Šiuo klausimu iš karto pažymėtina, kad SESV 49 straipsnis, susijęs su teise imtis savarankiškai dirbančių asmenų veiklos ir ja verstis, pagrindinėje byloje netaikomas.

               26

               Dėl SESV 45 straipsnio pasakytina, jog, viena vertus, iš nusistovėjusios teismo praktikos neabejotinai matyti, kad ESV sutarties nuostatos dėl laisvo asmenų judėjimo negali būti taikomos veiklai, kuri neturi jokių sąsajų su kuria nors iš Sąjungos teise reglamentuojamų situacijų ir kurios visi reikšmingi elementai susiję tik su viena valstybe nare (žr. Sprendimo López Brea ir Hidalgo Palacios, C‑330/90 ir C‑331/90, EU:C:1992:39, 7 punktą ir Sprendimo Uecker ir Jacquet, C‑64/96 ir C‑65/96, EU:C:1997:285, 16 punktą).

               27

               Tačiau Teisingumo Teismas nusprendė, kad laisvas asmenų judėjimas nebūtų visiškai įgyvendinamas, jeigu valstybės narės galėtų atsisakyti taikyti minėtas nuostatas savo piliečiams, pasinaudojusiems Sąjungos teisės teikiamomis galimybėmis ir įgijusiems profesines kvalifikacijas kitoje valstybėje narėje nei ta, kurios piliečiai jie yra. Toks vertinimas taikytinas ir tuo atveju, jeigu vienos valstybės narės pilietis kitoje valstybėje narėje įgyja pagrindinį mokymą papildantį universitetinį išsilavinimą, kuriuo ketina remtis grįžęs į savo kilmės šalį (žr. Sprendimo Kraus, C‑19/92, EU:C:1993:125, 16 ir 17 punktus).

               28

               Nagrinėjamoje byloje A. Brouillard valstybėje narėje, kurios pilietis jis yra, remiasi universiteto diplomu, įgytu kitoje valstybėje narėje.

               29

               Todėl jam negali būti atsisakyta taikyti ESV sutarties nuostatas dėl laisvo asmenų judėjimo. Tai, kad šis diplomas įgytas baigus nuotolines studijas, šiuo atžvilgiu neturi reikšmės.

               30

               Antra vertus, SESV 45 straipsnio 4 dalyje numatyta, kad šio straipsnio nuostatos netaikomos darbui valstybės tarnyboje.

               31

               Tačiau ši išimtis susijusi tik su kitų valstybių narių piliečių teise užimti tam tikras pareigas valstybės tarnyboje (žr. Sprendimo Vougioukas, C‑443/93, EU:C:1995:394, 19 punktą; Sprendimo Grahame ir Hollanders, C‑248/96, EU:C:1997:543 32 punktą; Sprendimo Schöning-Kougebetopoulou, C‑15/96, EU:C:1998:3, 13 punktą ir Sprendimo Österreichischer Gewerkschaftsbund, C‑195/98, EU:C:2000:655, 36 punktą).

               32

               Iš tiesų minėtoje nuostatoje atsižvelgiama į valstybių narių teisėtą interesą rezervuoti savo pačių piliečiams darbo vietas, susijusias su viešosios valdžios funkcijų vykdymu ir bendrųjų interesų apsauga (žr. Sprendimo Komisija / Belgija, 149/79, EU:C:1980:297, 19 punktą ir Sprendimo Vougioukas, C‑443/93, EU:C:1995:394, 20 punktą).

               33

               Remiantis tuo darytina išvada, kad, neatsižvelgiant į tai, ar pareigos, kurias nori užimti A. Brouillard, patenka į SESV 45 straipsnio 4 dalies taikymo sritį, ši nuostata netaikoma esant tokiai situacijai, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, nes A. Brouillard nori užimti pareigas tos valstybės narės, kurios pilietis jis yra, valstybės tarnyboje.

               34

               Šiomis aplinkybėmis į pirmąjį ir trečiąjį klausimus reikia atsakyti, kad SESV 45 straipsnis aiškintinas taip, kad, pirma, jis taikomas esant tokiai situacijai, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, kai valstybės narės pilietis, gyvenantis ir dirbantis toje valstybėje narėje, turi kitoje valstybėje narėje įgytą diplomą, kuriuo remiasi prašydamas įregistruoti jį dalyvauti konkurse pirmosios valstybės narės Cour de cassation teisės referento pareigoms užimti, ir, antra, tokia situacija nepatenka į SESV 45 straipsnio 4 dalies taikymo sritį.

         Dėl antrojo klausimo

               35

               Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teiraujasi, ar Cour de cassation teisės referento pareigos laikytinos „reglamentuojama profesija“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2005/36.

               36

               Primintina, kad Direktyvoje 2005/36 įtvirtintos sąvokos „reglamentuojama profesija“ apibrėžtis patenka į Sąjungos teisės reguliavimo sritį (žr. Sprendimo Rubino, C‑586/08, EU:C:2009:801, 23 punktą ir Sprendimo Peñarroja Fa, C‑372/09 ir C‑373/09, EU:C:2011:156, 27 punktą).

               37

               Pagal šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies a punktą sąvoka „reglamentuojama profesija“ apima profesinės veiklos rūšį arba profesinės veiklos rūšių grupę, kuria verčiantis arba verčiantis vienu iš jos būdų pagal įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatas tiesiogiai arba netiesiogiai reikalaujama turėti specifinę profesinę kvalifikaciją.

               38

               Kaip generalinė advokatė pažymėjo savo išvados 53–55 punktuose, iš Direktyvos 2005/36 3 straipsnio 1 dalies b, c ir e punktų matyti, kad šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies a punkte minima „specifinė profesinė kvalifikacija“ apima ne bet kokią kvalifikaciją, patvirtintą bendro pobūdžio kvalifikacijos įrodymu, o tik tokią, kurią įgiję asmenys specialiai parengiami užsiimti konkrečia profesija.

               39

               Nagrinėjamoje byloje formalios kvalifikacijos įrodymai, kurių reikalaujama pagal Teismų kodekso 259duodecies straipsnį norint užimti Cour de cassation teisės referento pareigas, konkrečiai nesusiję su jų turėtojų rengimu vykdyti funkcijas pagal šią pareigybę, bet suteikia teisę užsiimti įvairiomis teisinėmis profesijomis.

               40

               Taigi šie dokumentai nesuteikia „specifinių profesinių kvalifikacijų“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2005/36 3 straipsnio 1 dalies a punktą, kurių turėjimas yra teisės ir galimybės užimti Kasacinio teismo teisės referento pareigas sąlyga.

               41

               Be to, nuostatos, susijusios su šiomis pareigomis, labiau panašios į nuostatas, susijusias su teisme užimamomis pareigomis, o ne į nuostatas, kuriomis reglamentuojama pati profesija.

               42

               Todėl minėtos pareigos nėra „reglamentuojama profesija“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2005/36, ir pastaroji netaikoma esant pagrindinėje byloje nagrinėjamai situacijai.

               43

               Tai, kad Cour de cassation teisės referentai paskiriami po konkurso, kuris skelbiamas atsižvelgiant į tarnybos poreikius ir kurio rezultatai galioja šešerius metus, šiam vertinimui reikšmės neturi. Iš tiesų Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog tai, kad asmuo buvo atrinktas pasibaigus procedūrai, kuri taikoma siekiant atrinkti iš anksto nustatytą skaičių asmenų remiantis lyginamuoju kandidatų vertinimu, o ne taikant absoliutaus pobūdžio kriterijus, ir kurią atlikus suteikiama griežtai terminuota kvalifikacija, negali būti laikoma profesinės kvalifikacijos turėjimu, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2005/36 3 straipsnio 1 dalies b punktą (žr. Sprendimo Rubino, C‑586/08, EU:C:2009:801, 32 punktą).

               44

               Tas pats pasakytina ir apie tai, kad pagal Teismų kodekso nuostatas paskyrimas Cour de cassation teisės referentu tampa neterminuotas tik po bandomojo trejų metų laikotarpio. Iš tiesų iš šių nuostatų ir Belgijos vyriausybės per posėdį pateiktų paaiškinimų matyti, kad šis laikotarpis prilygintinas bandomajam laikotarpiui, per kurį gali būti nuspręsta neskirti asmens neterminuotai. Taigi toks bandomasis laikotarpis neatitinka mokymosi laikotarpio, reikalingo Cour de cassation teisės referento pareigoms užimti.

               45

               Šiomis aplinkybėmis į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyva 2005/36 aiškintina taip, kad Cour de cassation teisės referento pareigos nėra „reglamentuojama profesija“, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą.

         Dėl ketvirtojo ir penktojo klausimų

               46

               Atsižvelgiant į atsakymus į pirmąjį ir trečiąjį klausimus, ketvirtasis ir penktasis klausimai nagrinėtini tik pagal SESV 45 straipsnį.

               47

               Ketvirtuoju ir penktuoju klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar SESV 45 straipsnis aiškintinas taip, kad pagal jį konkurso valstybės narės teismo teisės referento pareigoms užimti komisijai, nagrinėjančiai šios valstybės narės piliečio pateiktą prašymą leisti dalyvauti šiame konkurse, draudžiama nustatyti dalyvavimo konkurse sąlygą – turėti pagal minėtos valstybės narės teisės aktus reikalaujamus diplomus, arba kad kitos valstybės narės universiteto išduotas magistro diplomas būtų pripažintas suteikiančiu lygiavertį mokslo laipsnį, ir neatsižvelgti į visus suinteresuotojo asmens diplomus, pažymėjimus ir kitus dokumentus bei reikšmingą profesinę patirtį, kai jais patvirtintos profesinės kvalifikacijos lyginamos su kvalifikacijomis, kurių reikalaujama pagal minėtus teisės aktus.

               48

               Šiuo klausimu primintina, kad kai sąlygos, susijusios su teise užsiimti atitinkama profesine veikla, nėra suderintos, valstybės narės turi teisę apibrėžti tokias teorines žinias ir kvalifikaciją, kokios reikalingos siekiant užsiimti šia profesine veikla, ir pareikalauti pateikti jas patvirtinantį diplomą (žr. Sprendimo Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, 9 punktą ir Sprendimo Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, 34 punktą).

               49

               Kadangi šiuo metu sąlygos, taikomos norint užimti valstybės narės teismo teisės referento pareigas, Sąjungos lygmeniu nėra suderintos, valstybės narės išlaiko kompetenciją apibrėžti šias sąlygas.

               50

               Todėl šioje byloje Sąjungos teisei neprieštarauja tai, kad pagal Belgijos teisės aktus norintiems užimti Cour de cassation teisės referento pareigas nustatyta sąlyga turėti teorinių žinių ir kvalifikacijų, kurios laikomos būtinomis.

               51

               Tačiau valstybės narės turi vykdyti savo kompetenciją šioje srityje laikydamosi pagal ESV sutartį garantuojamų pagrindinių laisvių (žr. Sprendimo Komisija / Prancūzija, C‑496/01, EU:C:2004:137, 55 punktą, Sprendimo Colegio de Ingenieros de Caminos, Canales y Puertos, C‑330/03, EU:C:2006:45, 29 punktą ir Sprendimo Nasiopoulos, C‑575/11, EU:C:2013:430, 20 punktą).

               52

               Konkrečiau kalbant, pažymėtina, kad šiuo klausimu priimtos nacionalinės nuostatos neturi kliudyti veiksmingai įgyvendinti pagal SESV 45 straipsnį garantuojamą pagrindinę laisvę (žr. Sprendimo Kraus, C‑19/92, EU:C:1993:125, 28 punktą ir Sprendimo Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, 35 punktą).

               53

               Pagal Teisingumo Teismo praktiką nacionalinės taisyklės, nustatančios sąlygas kvalifikacijai įgyti, net jeigu būtų taikomos be diskriminacijos dėl pilietybės, gali kliudyti įgyvendinti minėtas pagrindines laisves, jeigu jomis neatsižvelgiama į suinteresuotojo asmens kitoje valstybėje narėje jau įgytas teorines žinias ir kvalifikacijas (žr. Sprendimo Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, 15 punktą; Sprendimo Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, 62 punktą ir Sprendimo Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, 36 punktą).

               54

               Šiomis aplinkybėmis primintina, kad valstybės narės institucijos, kurioms Sąjungos pilietis pateikė prašymą leisti verstis profesine veikla, kuria norint verstis pagal nacionalinius teisės aktus nustatyta sąlyga turėti diplomą arba profesinę kvalifikaciją ar tam tikros trukmės praktinę patirtį, privalo atsižvelgti į visus suinteresuotojo asmens diplomus, pažymėjimus ir kitus dokumentus, taip pat reikšmingą patirtį, kai lygina šiais dokumentais ir patirtimi patvirtintas kompetencijas su teorinėmis žiniomis ir kvalifikacijomis, kurių reikalaujama pagal nacionalinės teisės aktus (žr. Sprendimo Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, 16 punktą; Sprendimo Fernández de Bobadilla, C‑234/97, EU:C:1999:367, 31 punktą; Sprendimo Dreessen, C‑31/00, EU:C:2002:35, 24 punktą ir Sprendimo Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, 57 ir 58 punktus).

               55

               Šis lyginamasis tyrimas turi leisti priimančiosios valstybės narės institucijoms objektyviai įsitikinti, jog užsienio valstybėje išduotu diplomu patvirtinama, kad jo savininkas turi teorinių žinių ir kvalifikacijų, kurios, nors ir ne identiškos, vis dėlto bent jau lygiavertės toms, kurios patvirtinamos nacionaliniu diplomu. Šis užsienyje įgyto diplomo lygiavertiškumo vertinimas turi būti atliekamas atsižvelgiant tik į teorinių žinių ir kvalifikacijų, kurias šio pažymėjimo savininkas tariamai įgijo, lygį, į studijų ir su ja susijusios parengiamosios praktikos pobūdį ir trukmę (žr. Sprendimo Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, 17 punktą; Sprendimo Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, 68 punktą ir Sprendimo Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, 39 punktą).

               56

               Tačiau atlikdama šį tyrimą valstybė narė gali atsižvelgti į objektyvius nagrinėjamos profesinės veiklos teisinių pagrindų kilmės valstybėje narėje ir šios veiklos vykdymo srities skirtumus (žr. Sprendimo Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, 18 punktą; Sprendimo Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, 69 punktą ir Sprendimo Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, 44 punktą).

               57

               Jei šiame diplomų lyginamajame tyrime konstatuojama, kad užsienio diplomu patvirtinamos teorinės žinios ir kvalifikacija atitinka tokias, kokių reikalaujama pagal nacionalines nuostatas, valstybė narė turi pripažinti, kad šis diplomas atitinka šių nuostatų sąlygas. Tačiau jei nustatoma, kad šios teorinės žinios ir kvalifikacija tik iš dalies atitinka reikalaujamąsias nacionalinės teisės aktuose, priimančioji valstybė narė turi teisę pareikalauti, kad suinteresuotasis asmuo įrodytų, jog turi trūkstamų teorinių žinių ir kvalifikaciją (žr. Sprendimo Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, 19 punktą; Sprendimo Fernández de Bobadilla, C‑234/97, EU:C:1999:367, 32 punktą; Sprendimo Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, 70 punktą ir Sprendimo Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, 40 punktą).

               58

               Šiuo klausimu kompetentingos nacionalinės institucijos turi nustatyti, ar priimančiojoje valstybėje narėje pagal studijų arba praktikos programą įgytų teorinių žinių pakanka, siekiant kompensuoti trūkstamas teorines žinias (žr. Sprendimo Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, 20 punktą; Sprendimo Fernández de Bobadilla, C‑234/97, EU:C:1999:367, 33 punktą; Sprendimo Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, 71 punktą ir Sprendimo Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, 41 punktą).

               59

               Kadangi kiekviena praktinė patirtis vykdant susijusią veiklą gali pagilinti pareiškėjo žinias, kompetentinga valdžios institucija turi atsižvelgti į bet kokią praktinę patirtį, naudingą verčiantis profesine veikla, kuria verstis prašoma leidimo. Spręsti, kokią tiksliai vertę reikia suteikti šiai patirčiai, turi kompetentinga valdžios institucija atsižvelgdama į konkrečias vykdytas funkcijas, vykdant šias funkcijas įgytas ir taikytas žinias, taip pat atitinkamam suinteresuotajam asmeniui patikėtas pareigas ir nepriklausomumo lygį (žr. Sprendimo Vandorou ir kt., C‑422/09, C‑425/09 ir C‑426/09, EU:C:2010:732, 69 punktą).

               60

               Šio sprendimo 53–59 punktuose nurodyta teismo praktika nekliudo priimančiai į darbą institucijai, pavyzdžiui, konkurso komisijai, remtis kompetentingos institucijos, kaip antai Diplomų lygiavertiškumo pripažinimo komisijos Teisės ir kriminologijos skyriaus, priimtu sprendimu nustatant, ar nagrinėjamas užsienyje įgytas kvalifikacijos įrodymas yra lygiavertis reikalaujamam nacionaliniam kvalifikacijos įrodymui.

               61

               Tačiau, kalbant apie pagrindinę bylą, iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad konkurso komisija atmetė A. Brouillard prašymą leisti dalyvauti konkurse Cour de cassation teisės referento pareigoms užimti prieš tai, kai minėta Diplomų lygiavertiškumo pripažinimo komisija priėmė sprendimą dėl suinteresuotojo asmens prašymo jo profesinės krypties magistro laipsnį pripažinti lygiaverčiu Belgijos teisės magistro akademiniam laipsniui.

               62

               Iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos taip pat matyti, kad A. Brouillard nėra įgijęs tokio visapusiško teisinio išsilavinimo, kokį patvirtina teisės daktaro, licenciato arba magistro diplomai, įgyti Belgijos universitete.

               63

               Kaip buvo patvirtinta per posėdį, taip pat atrodo, kad profesinės krypties magistras, kuriuo remiasi A. Brouillard, neapima Belgijos teisės mokymo ir nepatvirtina išsilavinimo administracinės ir darbo teisės srityse, nors Belgijos prancūzakalbės bendruomenės Diplomų lygiavertiškumo pripažinimo komisijos Teisės ir kriminologijos skyrius mano, kad šių sričių studijos yra būtinos, kad būtų užbaigtos antrosios pakopos teisės studijos Belgijos prancūzakalbėje bendruomenėje.

               64

               Be to, per posėdį taip pat buvo pažymėta, kad šis magistras apima Prancūzijos civilinės teisės studijas, įskaitant prievolių ir sutarčių teisę. Todėl neatmestina galimybė, kad minėtu magistru patvirtintos teorinės žinios ir kvalifikacijos iš dalies būtų reikšmingos vertinant, ar turimos teorinės žinios ir kvalifikacijos, reikalingos norint užimti Cour de cassation teisės referento pareigas.

               65

               Be kita ko, A. Brouillard pabrėžė savo profesinę patirtį, ypač įgytąją dirbant Cour de cassation Dokumentavimo ir tekstų derinimo skyriuje. Ši profesinė patirtis galėjo pasirodyti reikšminga atliekant minėtą vertinimą.

               66

               Todėl konkurso komisija privalėjo nagrinėti, ar A. Brouillard profesinės krypties magistro diplomas ir profesinė patirtis įrodo, kad jis turi minėtų reikalingų teorinių žinių ir kvalifikacijų. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi išnagrinėti, ar, atsižvelgiant į visas reikšmingas pagrindinės bylos aplinkybes, konkurso komisija tinkamai įvykdė šią pareigą, ir prireikus – ar suinteresuotasis asmuo pateikė pakankamai įrodymų, kad turi reikalingas kvalifikacijas.

               67

               Šiomis aplinkybėmis į antrąjį ir penktąjį klausimus reikia atsakyti, kad SESV 45 straipsnis aiškintinas taip, kad pagal jį tokiomis aplinkybėmis, kaip pagrindinėje byloje, konkurso valstybės narės teismo teisės referento pareigoms užimti komisijai, nagrinėjančiai šios valstybės narės piliečio pateiktą prašymą leisti dalyvauti šiame konkurse, draudžiama nustatyti dalyvavimo sąlygą – turėti pagal minėtos valstybės teisės aktus reikalaujamus diplomus, arba kad kitos valstybės narės universiteto išduotas magistro diplomas būtų pripažintas lygiaverčiu, ir neatsižvelgti į visus suinteresuotojo asmens diplomus, pažymėjimus ir kitus dokumentus bei reikšmingą profesinę patirtį, kai šiais dokumentais patvirtintos profesinės kvalifikacijos lyginamos su kvalifikacijomis, reikalaujamomis pagal minėtus teisės aktus.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               68

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           SESV 45 straipsnis aiškintinas taip, kad, pirma, jis taikomas esant tokiai situacijai, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, kai valstybės narės pilietis, kuris gyvena ir dirba toje valstybėje narėje, turi kitoje valstybėje narėje įgytą diplomą, kuriuo remiasi prašydamas įregistruoti jį dalyvauti konkurse pirmosios valstybės narės Cour de cassation teisės referento pareigoms užimti, ir, antra, tokia situacija nepatenka į SESV 45 straipsnio 4 dalies taikymo sritį.

                           2.

                           2005 m. rugsėjo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/36/EB dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo aiškintina taip, kad Cour de cassation teisės referento pareigos nėra „reglamentuojama profesija“, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą.

                           3.

                           SESV 45 straipsnis aiškintinas taip, kad pagal jį tokiomis aplinkybėmis, kaip pagrindinėje byloje, konkurso valstybės narės teismo teisės referento pareigoms užimti komisijai, nagrinėjančiai šios valstybės narės piliečio pateiktą prašymą leisti dalyvauti šiame konkurse, draudžiama nustatyti dalyvavimo sąlygą – turėti pagal minėtos valstybės teisės aktus reikalaujamus diplomus, arba kad kitos valstybės narės universiteto išduotas magistro diplomas būtų pripažintas suteikiančiu lygiavertį akademinį laipsnį, ir neatsižvelgti į visus suinteresuotojo asmens diplomus, pažymėjimus ir kitus dokumentus bei reikšmingą profesinę patirtį, kai šiais dokumentais patvirtintos profesinės kvalifikacijos lyginamos su kvalifikacijomis, reikalaujamomis pagal minėtus teisės aktus.

                     Parašai.

            (
            *
         )   Proceso kalba: prancūzų.