title: 2007 m. balandžio 26 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Alcon Inc. prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnyba.#Byla C-412/05 P.

text:
      Byla C‑412/05 P
      Alcon Inc.
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą
      (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
      „Apeliacinis skundas – Bendrijos prekių ženklas – Reglamentas (EB) Nr. 40/94 – 8 straipsnio 1 dalies b punktas – Santykinis atsisakymo registruoti pagrindas – Galimybė supainioti – 43 straipsnio 2 ir 3 dalys – Naudojimas iš tikrųjų – Naujas pagrindas – Žodinis prekių ženklas TRAVATAN – Ankstesnio nacionalinio prekių ženklo TRIVASTAN savininko protestas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Procedūra – Naujų pagrindų pateikimas vykstant procesui
      (Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalis)
      2.        Bendrijos prekių ženklas – Apskundimo procedūra
      Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 135 straipsnio 4 dalis; Tarybos reglamento Nr. 40/94 63 straipsnis)
      3.        Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas)
      4.        Bendrijos prekių ženklas – Tarnybos sprendimai – Teisėtumas
      (Tarybos reglamentas Nr. 40/94)
      5.        Apeliacinis skundas – Pagrindai  – Prieštaringi motyvai – Priimtinumas
      1.        Nors Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalies pirmoji pastraipa draudžia vykstant procesui
         pateikti naujus pagrindus, išskyrus tuos atvejus, kai jie pagrindžiami teisinėmis arba faktinėmis aplinkybėmis, kurios tapo
         žinomos vykstant procesui, pagrindas, kuris išplečia anksčiau nurodytą pagrindą, bet kuriuo atveju turi būti laikomas priimtinu.

      (žr. 38–40 punktus)
      2.        Per procesą dėl ieškinio, pareikšto dėl Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) apeliacinės
         tarybos sprendimo, susijusio su apeliacija dėl Protestų skyriaus sprendimo, šalis, pateikusi paraišką įregistruoti prekių
         ženklą, neturi teisės Pirmosios instancijos teisme pakeisti ginčo ribų, nustatytų jos pačios ir protestą Tarnyboje pateikusio
         asmens reikalavimuose bei tvirtinimuose.

      Iš tikrųjų, viena vertus, iš Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 63 straipsnio matyti, kad Apeliacinių tarybų
         sprendimą panaikinti arba pakeisti galima tik dėl kompetencijos stokos, dėl esminio procedūrinio reikalavimo pažeidimo, dėl
         Sutarties, Reglamento Nr. 40/94 arba bet kurios su jų taikymu susijusios teisės normos pažeidimo ar piktnaudžiavimo įgaliojimais.
         Taigi Bendrijos teismo atliekama šio sprendimo kontrolė yra tik teisėtumo priežiūra, todėl jos dalykas nėra Tarnybos instancijų
         įvertintų faktinių aplinkybių nagrinėjimas atsižvelgiant į jam naujai nurodytas faktines aplinkybes.

      Kita vertus, iš Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 135 straipsnio 4 dalies matyti, kad šio teismo nagrinėjamos
         bylos šalių pareiškimais negalima pakeisti Apeliacinės tarybos nagrinėtos bylos dalyko.

      (žr. 43–45 punktus)
      3.        Vertindamas galimybės supainioti Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 8 straipsnio 1 dalies b punkto prasme egzistavimą,
         kai kalbama apie prekių ženklą, skirtą medikamentams, kuriems būtinas gydytojo receptas prieš parduodant juos vaistinėse galutiniams
         vartotojams, Pirmosios instancijos teismas, nepadarydamas teisės klaidos, gali konstatuoti, jog atitinkamą visuomenę sudaro
         ne tik galutiniai vartotojai, bet ir sveikatos priežiūros specialistai, tai yra medikamentus skiriantys gydytojai bei paskirtus
         medikamentus parduodantys vaistininkai. Aplinkybė, kad tokie tarpininkai, kaip antai šie sveikatos priežiūros specialistai,
         gali daryti įtaką galutinių vartotojų pasirinkimui arba jį nulemti, savaime negali pašalinti galimybės suklaidinti minėtus
         vartotojus dėl nagrinėjamų prekių kilmės.

      Be to, kadangi yra žinoma, kad viso prekybos farmacinėmis prekėmis proceso tikslas – parduoti prekes galutiniams vartotojams,
         tarpininkų vaidmuo turi būti iš dalies palyginamas su dideliu pastabumu, kurį šie vartotojai gali parodyti farmacinių prekių
         išrašymo momentu, ir todėl su minėtų vartotojų gebėjimu priversti šiuos specialistus atsižvelgti į tai, kaip jie suvokia nagrinėjamus
         prekių ženklus, ir ypač į jų reikalavimus bei prioritetus.

      (žr. 52, 57–59, 61, 63 punktus)
      4.        Sprendimai dėl žymens įregistravimo kaip Bendrijos prekių ženklo, kuriuos Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams
         ir pramoniniam dizainui) apeliacinės tarybos turi priimti remdamosi Reglamentu Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo, priskiriami
         ribotai kompetencijai, o ne diskrecijai. Todėl minėtų sprendimų teisėtumas turi būti vertinamas remiantis tik minėtu reglamentu,
         aiškinamu Bendrijų teismų, o ne ankstesne Apeliacinių tarybų praktika.

      (žr. 65 punktą)
      5.        Klausimas, ar Pirmosios instancijos teismo sprendimo motyvai yra prieštaringi arba nepakankami, yra teisės klausimas ir gali
         būti keliamas paduodant apeliacinį skundą.

      (žr. 97 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2007 m. balandžio 26 d. (*)

      „Apeliacinis skundas – Bendrijos prekių ženklas – Reglamentas (EB) Nr. 40/94 – 8 straipsnio 1 dalies b punktas – Santykinis atsisakymo registruoti pagrindas – Galimybė supainioti – 43 straipsnio 2 ir 3 dalys – Naudojimas iš tikrųjų – Naujas pagrindas – Žodinis prekių ženklas TRAVATAN – Ankstesnio nacionalinio prekių ženklo TRIVASTAN savininko protestas“
      Byloje C‑412/05 P
      dėl 2005 m. lapkričio 23 d. pagal Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo,
      Alcon Inc., įsteigta Hiunenberge (Šveicarija), atstovaujama solicitor G. Breen ir SC J. Gleeson, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      apeliantė,
      dalyvaujant kitoms proceso šalims:
      Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamai A. Folliard‑Monguiral,

      atsakovei pirmojoje instancijoje,
      Biofarma SA, įsteigtai Neuilly‑sur‑Seine (Prancūzija), atstovaujamai abogados V. Gil Vega ir A. Ruiz López,

      pirmojoje instancijoje į bylą įstojusiai šaliai,
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai A. Tizzano, A. Borg Barthet, J. Malenovský ir A. Ó Caoimh (pranešėjas),
      generalinė advokatė J. Kokott,
      posėdžio sekretorius J. Swedenborg, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2006 m. rugsėjo 27 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2006 m. spalio 26 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo apeliaciniu skundu Alcon Inc. prašo panaikinti 2005 m. rugsėjo 22 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą Alcon prieš VRDT – Biofarma (TRAVATAN) (T‑130/03, Rink. p. II‑3859, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo šis teismas atmetė jos ieškinį dėl 2003 m. sausio 30 d.
         Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) trečiosios apeliacinės tarybos sprendimo
         (byla R 968/2001‑3) atsisakyti registruoti žodinį žymenį TRAVATAN kaip Bendrijos prekių ženklą (toliau – ginčijamas sprendimas)
         panaikinimo.

       Teisinis pagrindas
      2        Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalies pirmoji pastraipa numato, kad „vykstant procesui
         negalima pateikti naujų pagrindų, išskyrus tuos atvejus, kai jie pagrindžiami teisinėmis arba faktinėmis aplinkybėmis, kurios
         tapo žinomos vykstant procesui“.

      3        Pagal minėto reglamento 135 straipsnio 4 dalį „šalių pareiškimais negalima pakeisti Apeliacinės tarybos išnagrinėtos bylos
         ginčo dalyko“.

      4        1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1) 8 straipsnio 1 dalis
         numato:

      „1. Ankstesnio prekių ženklo savininkui užprotestavus, prekių ženklas, kurį įregistruoti buvo paduota paraiška, neregistruojamas:
      <...>
      b)      jeigu dėl savo panašumo į ankstesnį prekių ženklą ar tapatumo jam arba dėl prekių ar paslaugų, kurioms prekių ženklai yra
         skirti, panašumo ar tapatumo yra galimybė suklaidinti visuomenę toje teritorijoje, kurioje ankstesnis prekių ženklas yra apsaugotas;
         suklaidinimo galimybė apima ir galimybę sieti su ankstesniu prekių ženklu.“

      5        Šio reglamento 8 straipsnio 2 dalies a punkto ii papunktis suformuluotas taip:

      „Šio straipsnio 1 dalyje nurodyti „ankstesni prekių ženklai“ reiškia:
      a)      tokius prekių ženklus, kurių įregistravimo paraiškos padavimo data yra ankstesnė už Bendrijos prekių ženklo įregistravimo
         paraiškos padavimo datą, prireikus atsižvelgiant į šiems prekių ženklams prašomus suteikti prioritetus:

      <...>
               ii)   prekių ženklus, įregistruotus valstybėje narėje <...>“
      6        To paties reglamento 43 straipsnio 2 ir 3 dalys nustato:

      „2.      Pareiškėjo prašymu padavęs protestą ankstesnio Bendrijos prekių ženklo savininkas turi pateikti įrodymus, kad penkerius metus
         iki paraiškos Bendrijos prekių ženklui paskelbimo ankstesnis Bendrijos prekių ženklas Bendrijoje iš tikrųjų buvo naudojamas
         žymint prekes ar paslaugas, kurioms jis įregistruotas ir kurias savininkas mini pagrįsdamas protestą, arba kad buvo rimtų
         priežasčių ženklo nenaudoti, jeigu tą dieną ankstesnis Bendrijos prekių ženklas yra buvęs registruotas ne mažiau kaip penkerius
         metus. Nepateikus tai patvirtinančių įrodymų, protestas atmetamas. Jeigu ankstesnis Bendrijos prekių ženklas buvo naudojamas
         žymint tiktai dalį prekių ar paslaugų, kurioms jis yra įregistruotas, nagrinėjant protestą prekių ženklas laikomas įregistruotu
         tiktai tai prekių ar paslaugų daliai.

      3.      Šio straipsnio 2 dalies nuostatos taikomos 8 straipsnio 2 dalies a punkte nurodytiems ankstesniems nacionaliniams prekių ženklams,
         naudojimą valstybėje narėje, kurioje ankstesnis nacionalinis prekių ženklas yra saugomas, pakeičiant naudojimu Bendrijoje.“

      7        Pagal minėto reglamento 44 straipsnio 1 dalį pareiškėjas gali bet kada atšaukti savo paraišką Bendrijos prekių ženklui arba
         apriboti joje nurodytų prekių ar paslaugų sąrašą.

      8        Reglamento Nr. 40/94 63 straipsnio 1–3 dalys nurodo:

      „1.      (Pirmosios instancijos teismui) galima skųsti Apeliacinės tarybos sprendimus dėl apeliacijų.
      2.      Skundą galima pateikti dėl kompetencijos stokos, dėl esminio procedūrinio reikalavimo pažeidimo, dėl Sutarties, šio reglamento
         arba bet kurios su jos taikymu susijusios teisės normos pažeidimo ar piktnaudžiavimo įgaliojimais.

      3.      (Pirmosios instancijos teismas) turi teisę panaikinti arba pakeisti ginčijamą sprendimą.“
      9        1995 m. gruodžio 13 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2868/95, skirto įgyvendinti Reglamentą Nr. 40/94 (OL L 303, p. 1), 13 taisyklės
         1 dalyje nurodyta, kokia informacija turi būti pateikiama prašyme iš dalies pakeisti paraišką pagal pastarojo reglamento 44 straipsnį.

       Ginčo aplinkybės
      10      1998 m. birželio 11 d. apeliantė pateikė VRDT paraišką įregistruoti žodinį žymenį TRAVATAN kaip Bendrijos prekių ženklą „farmacijos
         oftalminiams preparatams“. Prekės, kurių atžvilgiu buvo pateikta paraiška įregistruoti, priklauso peržiūrėtos ir pataisytos
         1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti (toliau – Nicos
         sutartis) 5 klasei, t. y. „farmacijos, veterinarijos ir higienos preparatai; dietiniai produktai vaikams ir ligoniams; pleistrai,
         tvarsliava; dantų plombavimo ir dantų išlajų gamybos medžiagos; dezinfekavimo preparatai; piktžolių ir kenkėjų naikinimo preparatai“.

      11      1999 m. birželio 22 d. Biofarma SA (toliau – Biofarma), remdamasi Reglamento Nr. 40/94 42 straipsniu, pateikė protestą dėl minėto Bendrijos prekių ženklo registracijos. Šis protestas
         buvo grindžiamas 1986 m. sausio 27 d. Italijoje registruoto nacionalinio žodinio prekių ženklo TRIVASTAN (toliau – ankstesnis
         prekių ženklas) egzistavimu ir visomis prekėmis, kurioms skirtas šis prekių ženklas, t. y. 5 klasei priklausančiais „farmacijos,
         veterinarijos ir higienos preparatais; dietiniais produktais vaikams ir ligoniams; pleistrais, tvarsliava; dantų plombavimo
         ir dantų išlajų gamybos medžiagomis; dezinfekavimo preparatais; piktžolių ir kenkėjų naikinimo preparatais“. Minėtas protestas
         buvo pateiktas dėl visų ginčijamoje paraiškoje registruoti Bendrijos prekių ženklą nurodytų prekių.

      12      Paprašyta pateikti įrodymų dėl ankstesnio prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų Italijoje, 2000 m. liepos 28 d. Biofarma pateikė VRDT tam tikrą kiekį dokumentų.

      13      2001 m. rugsėjo 26 d. Sprendimu VRDT protestų skyrius priėmė Biofarma pateiktą protestą ir nurodė, kad ankstesnio prekių ženklo naudojimas buvo įrodytas konkretaus farmacijos preparato, tai yra
         „periferinio vazodilatatoriaus, skirto periferiniams ir smegenų kraujagyslių bei akių ir ausų kraujagyslių sutrikimams gydyti“,
         atžvilgiu. Todėl Protestų skyrius atsisakė registruoti žodinį žymenį TRAVATAN kaip Bendrijos prekių ženklą remdamasis tuo,
         kad Italijoje egzistuoja galimybė supainioti, įskaitant galimybę susieti, su ankstesniu prekių ženklu atsižvelgiant į tai,
         jog nagrinėjami prekių ženklai vizualiai bei fonetiškai panašūs, ir kad egzistuoja tam tikras atitinkamų prekių panašumas.

      14      2001 m. lapkričio 13 d. apeliantė pateikė apeliaciją dėl šio sprendimo VRDT trečiajai apeliacinei tarybai, kuri ginčijamu
         sprendimu šią apeliaciją atmetė ir patvirtino Protestų skyriaus sprendimą iš esmės perimdama jo motyvus.

       Skundžiamas sprendimas
      15      2003 m. balandžio 17 d. apeliantė pateikė Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo.
         Šiam tikslui ji nurodė du pagrindus, susijusius atitinkamai su Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalių bei 8 straipsnio
         1 dalies b ir c punktų pažeidimu.

      16      Pirmiausia, prieš nagrinėdamas šiuos pagrindus, skundžiamo sprendimo 17–22 punktuose Pirmosios instancijos teismas nusprendė,
         kad per posėdį apeliantės pateiktas pagrindas, susijęs su 2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimu MFE Marienfelde prieš VRDT – Vétoquinol (HIPOVITON) (T‑334/01, Rink. p. II‑2787), pagal kurį ankstesnio prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų sąlygos nebuvo patenkintos būtent
         dėl silpno šio prekių ženklo komercinio naudojimo, turi būti atmestas kaip nepriimtinas. Šiuo klausimu, pirmiausia priminęs
         Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalies pirmosios pastraipos formuluotę, Pirmosios instancijos teismas konstatavo, pirma,
         kad ieškinyje apeliantė pateikė Apeliacinei tarybai priekaištus ne dėl Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalių pažeidimo,
         susijusio su tuo, kad nebuvo patenkintos minėtos sąlygos, bet tik dėl to, kad Biofarma pateiktas naudojimo iš tikrųjų įrodymas nepatvirtina, jog ankstesnis prekių ženklas buvo realiai naudojamas oftalminiams
         preparatams, ir, antra, kad apeliantė visiškai nenurodė, jog yra naujų faktinių arba teisinių aplinkybių minėto 48 straipsnio
         prasme.

      17      Skundžiamo sprendimo 23 punkte Pirmosios instancijos teismas pridūrė, kad „bet kuriuo atveju“, net jeigu šis pagrindas turi
         būti aiškinamas kaip su pirmuoju ieškinio pagrindu susijęs argumentas, priežiūra, kurią jis vykdo tikrindamas ginčijamo sprendimo
         teisėtumą, apsiriboja Apeliacinėje taryboje pateiktomis faktinėmis ir teisinėmis bylos aplinkybėmis. Taigi minėto sprendimo
         24 punkte Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad per procedūrą VRDT apeliantė neginčijo aplinkybės, jog Biofarma pateiktas įrodymas patvirtina ankstesnio prekių ženklo naudojimą iš tikrųjų tam tikroms prekėms, nes Protestų skyriuje apeliantė
         netgi pareiškė, kad „teigiamai vertina pateiktus prekių ženklo TRIVASTAN naudojimą Italijoje patvirtinančius dokumentus“,
         ir siūlė „šio klausimo neginčyti“. Todėl minėto sprendimo 25 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog apeliantės
         argumentai turi būti atmesti.

      18      Skundžiamo sprendimo 29–33 punktuose Pirmosios instancijos teismas atmetė apeliantės pateiktą pirmąjį pagrindą remdamasis
         tuo, kad Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, jog Biofarma pateiktas įrodymas patvirtina ankstesnio prekių ženklo naudojimą iš tikrųjų. Šiuo atžvilgiu minėto sprendimo 30 ir 31 punktuose
         Pirmosios instancijos teismas iš esmės konstatavo, kad jeigu viena iš medikamento, žymimo prekių ženklu TRIVASTAN, terapinių
         indikacijų yra akių kraujagyslių sutrikimų gydymas, ir buvo įrodyta, jog keletą metų juo buvo prekiaujama, nereikia reikalauti
         įrodymų, kad šį medikamentą realiai vartojo pacientai, kenčiantys dėl akių kraujagyslių sutrikimų.

      19      Skundžiamo sprendimo 45–47 punktuose priminęs taikytinas nuostatas ir teismų praktiką dėl galimybės supainioti su ankstesniu
         prekių ženklu, Pirmosios instancijos teismas minėto sprendimo 48 ir 49 punktuose antrojo pagrindo atžvilgiu nurodė:

      „48      Šiuo atveju ankstesnis prekių ženklas TRIVASTAN yra įregistruotas Italijoje, kuri ir yra atitinkama teritorija taikant Reglamento
         Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą.

      49      Yra žinoma, kad nagrinėjamos prekės yra medikamentai, kuriems būtinas gydytojo receptas prieš parduodant juos vaistinėse galutiniams
         vartotojams. Todėl atitinkamą visuomenę sudaro ne tik galutiniai vartotojai, bet ir specialistai, tai yra medikamentus skiriantys
         gydytojai bei paskirtus medikamentus parduodantys vaistininkai.“

      20      Todėl skundžiamo sprendimo 50 punkte Pirmosios instancijos teismas tvirtino, kad atsižvelgiant į šiuos argumentus reikia palyginti
         nagrinėjamas prekes ir žymenis, dėl kurių kilo ginčas.

      21      Pirmiausia kalbant apie šių prekių palyginimą, skundžiamo sprendimo 51–53 punktuose Pirmosios instancijos teismas atmetė nurodytų
         prekių sąrašo apribojimą, kurį apeliantė tvirtina padariusi, minėto sprendimo 53 punkte konstatuodamas, kad šiuo atžvilgiu
         apeliantė nepateikė prašymo dėl pateiktos paraiškos pakeitimo pagal Reglamento Nr. 40/94 44 straipsnį ir Reglamento Nr. 2868/95
         13 taisyklę.

      22      Taigi šio sprendimo 55 punkte Pirmosios instancijos teismas manė, kad prekės, kurias reikia palyginti, yra „farmacijos oftalminiai
         preparatai“ ir „periferinis vazodilatatorius, skirtas periferiniams ir smegenų kraujagyslių bei akių ir ausų kraujagyslių
         sutrikimams gydyti“.

      23      Šiuo klausimu skundžiamo sprendimo 57 punkte Pirmosios instancijos teismas pirmiausia pažymėjo, kad šios prekės yra tos pačios
         rūšies (farmacijos preparatai), tos pačios paskirties arba naudojimo (akių sutrikimų, susijusių arba nesusijusių su kraujagyslėmis,
         gydymas), skirtos tiems patiems vartotojams (specialistams, įskaitant gydytojus bei vaistininkus, ir tikriesiems galutiniams
         vartotojams, tai yra akių sutrikimų turintiems pacientams), platinamos tais pačiais būdais (paprastai per vaistines) ir gali
         būti papildančios vienos kitas. Nėra jokių abejonių, kad jas gali gaminti ir pardavinėti tie patys ūkio subjektai.

      24      Paskui skundžiamo sprendimo 58 punkte Pirmosios instancijos teismas atmetė apeliantės argumentą, pagal kurį prekės yra nepanašios,
         nes Biofarma prekė yra paroralinė tabletė, o ieškovės prekė pateikiama lašų akims forma. Iš tikrųjų, Pirmosios instancijos teismo nuomone,
         minėtas skirtumas paskiriant medikamentą šiuo atveju nedominuos abiejų prekių vienodos rūšies ir paskirties atžvilgiu.

      25      Galiausiai skundžiamo sprendimo 59 ir 60 punktuose Pirmosios instancijos teismas atmetė kaip netinkamą apeliantės argumentą,
         kad jos medikamentą paskiria oftalmologas, o Biofarma medikamentą – kraujagyslių sutrikimų specialistas.

      26      Kalbant apie nagrinėjamų žymenų palyginimą, skundžiamo sprendimo 66 punkte Pirmosios instancijos teismas pirmiausia nusprendė,
         kad Apeliacinė taryba nesuklydo konstatuodama, jog žymenys panašūs vizualiai. Šiuo atžvilgiu minėto sprendimo 65 punkte Pirmosios
         instancijos teismas nurodė, kad:

      „65      <...> Apeliacinė taryba teisingai konstatavo, kad vizualiai abu žymenys yra beveik to paties ilgumo ir turi septynias vienodas
         ta pačia tvarka išdėstytas raides „t“, „r“, „v“, „a“, „t“, „a“ ir „n“. Ji taip pat tinkamai nurodė, kad žymenys prasideda
         tomis pačiomis raidėmis „t“ ir „r“ bei turi tą pačią galūnę „tan“. Reikia nurodyti, jog šiuo atveju, lyginant vizualiai, aplinkybė,
         kad dvi pirmos raidės nesudaro pilno pirmojo skiemens, yra nesvarbi. Taigi reikia daryti išvadą, kad bendrą įspūdį sukuria
         minėti vizualūs panašumai, ir kad žymenys yra panašūs. Apeliacinė taryba buvo teisi konstatuodama, kad nagrinėjamų žymenų
         skirtumai, atsiradę dėl to, kad kiekvieno žymens trečioji raidė yra skirtinga (balsiai „i“ ir „a“), ir yra papildoma raidė
         ankstesniame prekių ženkle (priebalsis „s“), negali šio įspūdžio nuslopinti, nes minėti elementai vizualiai yra menkai pastebimi
         <...>“

      27      Skundžiamo sprendimo 70 punkte Pirmosios instancijos teismas manė, kad Apeliacinė taryba nesuklydo konstatuodama, jog žymenys,
         dėl kurių kilo ginčas, yra panašūs fonetiškai. Šiuo klausimu minėto sprendimo 69 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė,
         kad:

      „69      <...> abu žymenis sudaro tokios pačios fonetinės trukmės žodžiai, vienoda pradžia („tr“), vienoda galūnė (skiemuo „tan“),
         labai panašūs tarpiniai garsai („va“ ir „vas“) bei toks pat ritmas, dauguma ta pačia tvarka išsidėsčiusių tapačių fonemų.
         Būtina nurodyti, kad esant tiek daug bendrų elementų, Italijos vartotojui trukdoma aiškiai pastebėti mažus šių žymenų skirtumus,
         o tai jį neabejotinai klaidina.“

      28      Galiausiai skundžiamo sprendimo 74 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad nagrinėjami žymenys konceptualiai nepanašūs.

      29      Tokiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas minėto sprendimo 75, 76 ir 80 punktuose manė, jog dėl didelio nagrinėjamų
         prekių panašumo bei nagrinėjamų žymenų vizualaus ir fonetinio panašumo egzistuoja galimybė supainioti šiuos žymenis dėl to,
         kad visuomenė gali manyti, jog nagrinėjamos prekės pagamintos tos pačios įmonės arba tam tikru atveju ekonomiškai susijusių
         įmonių. Todėl jis atmetė apeliantės pateiktą antrąjį pagrindą ir visą ieškinį.

       Šalių reikalavimai
      30      Apeliaciniu skundu apeliantė Teisingumo Teismo prašo:

      –        panaikinti skundžiamą sprendimą,
      –        prireikus grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui, ir
      –        priteisti iš VRDT ir (arba) Biofarma bylinėjimosi išlaidas.

      31      VRDT prašo Teisingumo Teismo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.

      32      Biofarma, kuri nepateikė atsiliepimo į apeliacinį skundą, tačiau buvo išklausyta per posėdį, pritaria VRDT pateiktiems argumentams.

       Apeliacinis skundas
      33      Savo reikalavimą panaikinti skundžiamą sprendimą apeliantė grindžia pagrindu, susijusiu su pagrindo dėl Reglamento Nr. 40/94
         43 straipsnio 2 ir 3 dalių pažeidimo ir pagrindo dėl to paties reglamento 8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimo priimtinumu.

       Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su pagrindo dėl Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalių pažeidimo priimtinumu
       Šalių argumentai
      34      Apeliantė tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas suklydo nuspręsdamas, jog pagrindas, susijęs su Reglamento Nr. 40/94
         43 straipsnio 2 ir 3 dalių pažeidimu, dėl savo naujumo yra nepriimtinas sąlygų, kurios būtinos pripažinti, kad ankstesnis
         prekių ženklas buvo naudojamas iš tikrųjų, laikymosi atžvilgiu. VRDT ginčijusi aplinkybes, kuriomis ankstesnis prekių ženklas
         buvo naudojamas, t. y. aplinkybę, kad šis prekių ženklas realiai buvo naudojamas Italijoje oftalminiams preparatams, apeliantė
         nurodo, jog jai turėjo būti leidžiama pateikti Pirmosios instancijos teismui su šiuo pagrindu susijusius naujus reikalavimus.

      35      Bet kuriuo atveju apeliantė mano, kad minėtas pagrindas grindžiamas per posėdį, t. y. skelbiant nurodytą sprendimą  MFE Marienfelde prieš VRDT – Vétoquinol (HIPOVITON), kilusiais teisės klausimais. Iš tikrųjų minėto sprendimo 35 punkte, kuris suformuluotas vėliau nei buvo pateiktas ieškinys,
         dėl kurio priimtas skundžiamas sprendimas, Pirmosios instancijos teismas, nuspręsdamas, kad nustatant ankstesnio prekių ženklo
         naudojimo apimtį pirmiausia reikia atsižvelgti į bendrą komercinio naudojimo apimtį, į laiką, per kurį prekių ženklas buvo
         naudojamas ir į naudojimo dažnumą, pateikė naują taikomos teisės aiškinimą, išplaukiantį iš 2003 m. kovo 11 d. Sprendimo Ansul (C‑40/01, Rink. p. I‑2439).

      36      Toliau apeliantė tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą ir skundžiamo sprendimo 23–25 punktuose
         nuspręsdamas, jog net jeigu nagrinėjamas pagrindas yra priimtinas, jis turi apsiriboti Apeliacinės tarybos sprendimo teisėtumo
         priežiūra ir būti paremtas Apeliacinėje taryboje pateiktomis faktinėmis bei teisinėmis bylos aplinkybėmis. Jeigu šis argumentavimas
         yra teisingas, ginčijamas Apeliacinės tarybos sprendimas negali būti panaikinamas, net jeigu jis būtų akivaizdžiai klaidingas
         atsižvelgiant į Pirmosios instancijos teismo arba Teisingumo Teismo pateiktą pastarąjį teisės aiškinimą.

      37      VRDT nuomone, apeliantės tvirtinimas, kad prekių ženklas nebuvo naudojamas iš tikrųjų, yra naujas pagrindas, nes Apeliacinėje
         taryboje pateiktu pradiniu pagrindu apeliantė tik tvirtino, jog nebuvo įrodytas ankstesnio prekių ženklo naudojimas preparatui,
         kuriam būdingas konkretus terapinis taikymas, t. y. taikymas akių gydymui, ir neginčijo, kad ankstesnis prekių ženklas buvo
         naudojamas iš tikrųjų. Šis naujas tvirtinimas, kuris pažeidžia Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 135 straipsnio
         4 dalį, keičia Apeliacinei tarybai pateiktą bylos dalyką, nes juo siekiama peržiūrėti ginčijamą sprendimą dėl jame neaptariamų
         klausimų.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      38      Kalbant apie tai, kad argumentų, pateiktų šio pagrindo atžvilgiu, pirmoje dalyje apeliantė priekaištauja Pirmosios instancijos
         teismui dėl to, kad jis neatsižvelgė į Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalies pirmosios
         pastraipos taikymo sritį, reikia priminti, jog remiantis šia nuostata vykstant procesui negalima pateikti naujų teisinių pagrindų,
         išskyrus tuos atvejus, kai jie pagrindžiami teisinėmis arba faktinėmis aplinkybėmis, kurios tapo žinomos vykstant procesui.

      39      Šiuo atveju iš skundžiamo sprendimo 17–22 punktų matyti, jog Pirmosios instancijos teismas manė, kad, nesant naujų faktinių
         ar teisinių aplinkybių, per posėdį apeliantės nurodytas pagrindas, pagal kurį ankstesnio prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų
         sąlygos nebuvo patenkintos būtent dėl silpno šio prekių ženklo komercinio naudojimo, turi būti atmestas kaip nepriimtinas
         dėl to, kad tai yra naujas pagrindas Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento minėtos nuostatos prasme. Iš tikrųjų
         ieškinyje apeliantė pateikė priekaištus Apeliacinei tarybai ne dėl Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalių pažeidimo,
         susijusio su tuo, kad nebuvo patenkintos minėtos sąlygos, bet tik dėl to, kad Biofarma pateiktas naudojimo iš tikrųjų įrodymas neįrodo, jog ankstesnis prekių ženklas buvo realiai naudojamas oftalminiams preparatams.

      40      Būtina konstatuoti, kad generalinė advokatė išvados 20 punkte nurodė, jog Pirmosios instancijos teismo pateiktam aiškinimui
         būdinga teisės klaida. Iš tikrųjų argumentavimas, kad ankstesnio prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų sąlygos nebuvo patenkintos,
         logiškai susijęs su pagrindu dėl tokio naudojimo iš tikrųjų oftalminiams preparatams įrodymo nebuvimu. Tokiu argumentavimu,
         be to, kad jis grindžiamas tos pačios Reglamento Nr. 40/94 nuostatos, su kuria susijęs šis pagrindas, pažeidimu, siekiama
         minėto pagrindo atžvilgiu užginčyti ankstesnio prekių ženklo komercinio naudojimo prekyboje realumą. Todėl jis praplečia šį
         teisinį pagrindą ir turi būti laikomas priimtinu (1983 m. gegužės 19 d. Sprendimo Verros prieš Parlamentą, 306/81, Rink. p. 1755, 9 punktas ir 2005 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Italija prieš Komisiją, C‑66/02, Rink. p. I‑10901, 86 punktas).

      41      Tačiau dėl skundžiamo sprendimo 17–22 punktams būdingos teisės klaidos šis sprendimas negali būti panaikinamas, todėl šiuo
         atžvilgiu apeliantės pateikti argumentai turi būti atmesti kaip netinkami. Iš tikrųjų tai, kad Pirmosios instancijos teismas
         atmetė argumentavimą dėl sąlygų, kurios būtinos pripažinti, jog ankstesnis prekių ženklas buvo naudojamas iš tikrųjų, teisiniu
         požiūriu pakankamai pagrindžia kiti minėtame sprendime nurodyti pagrindai (šiuo klausimu žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
         Komisija prieš CAS Succhi di Frutta, C‑496/99 P, Rink. p. I‑3801, 68 punktą ir 2004 m. spalio 21 d. Sprendimo KWS Saat prieš VRDT, C‑447/02 P, Rink. p. I‑10107, 46–51 punktus).

      42      Šiuo atžvilgiu iš skundžiamo sprendimo 23–25 punktų, kurie pradedami junginiu „bet kuriuo atveju“ ir dėl kurių pateikiama
         apeliantės argumentų, susijusių su šiuo pagrindu, antroji dalis, matyti, kad Pirmosios instancijos teismas manė, jog net jeigu
         argumentavimas dėl sąlygų, kurios būtinos pripažinti, kad ankstesnis prekių ženklas buvo naudojamas iš tikrųjų, turi būti
         laikomas susijusiu su ieškinyje pateiktu pagrindu, jis vis tiek turi būti atmestas dėl kito pagrindo, susijusio su tuo, kad
         kadangi jam pateiktu ieškiniu siekiama patikrinti ginčijamo spendimo teisėtumą, jo vykdoma priežiūra apsiriboja Apeliacinėje
         taryboje pateiktomis faktinėmis ir teisinėmis bylos aplinkybėmis. Taigi minėto sprendimo 24 punkte Pirmosios instancijos teismas
         savarankiškai įvertino faktus ir konstatavo, ir tai neginčijama šiame apeliaciniame procese, kad per procedūrą VRDT apeliantė
         aiškiai nurodė, jog ji neginčija aplinkybės, kad Biofarma pateiktas įrodymas patvirtina ankstesnio prekių ženklo naudojimą iš tikrųjų tam tikrai prekei.

      43      Priešingai nei nurodo apeliantė, dėl šio antrojo pagrindo Pirmosios instancijos teismas teisingai atmetė ginčijamą argumentavimą
         kaip nepriimtiną. Iš tikrųjų apeliantė neturėjo teisės Pirmosios instancijos teisme pakeisti ginčo ribų, nustatytų jos pačios
         ir protestą VRDT pateikusio asmens reikalavimuose bei tvirtinimuose (žr. šiuo klausimu 2004 m. spalio 12 d. Sprendimo Vedial prieš VRDT, C‑106/03 P, Rink. p. I‑9573, 26 punktą ir nurodyto spendimo KWS Saat prieš VRDT 58 punktą).

      44      Viena vertus, iš Reglamento Nr. 40/94 63 straipsnio matyti, kad Apeliacinių tarybų sprendimą panaikinti arba pakeisti galima
         tik dėl kompetencijos stokos, dėl esminio procedūrinio reikalavimo pažeidimo, dėl Sutarties, Reglamento Nr. 40/94 arba bet
         kurios su jų taikymu susijusios teisės normos pažeidimo ar piktnaudžiavimo įgaliojimais. Taigi Bendrijos teismo atliekama
         šio sprendimo kontrolė yra tik teisėtumo priežiūra, todėl jos dalykas nėra VRDT įvertintų faktinių aplinkybių nagrinėjimas
         atsižvelgiant į jam naujai nurodytas faktines aplinkybes (žr. šiuo klausimu 2006 m. liepos 18 d. Sprendimo Rossi prieš VRDT, C‑214/05 P, Rink. p. I‑7057, 50 punktą ir 2007 m. kovo 13 d. Sprendimo VRDT prieš Kaul, C‑29/05 P, Rink. p. I‑0000, 54 punktą).

      45      Kita vertus, iš Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 135 straipsnio 4 dalies matyti, kad šio teismo nagrinėjamos
         bylos šalių pareiškimais negalima pakeisti Apeliacinės tarybos nagrinėtos bylos dalyko.

      46      Todėl, kadangi Pirmosios instancijos teismas savarankiškai konstatavo, kad apeliantė akivaizdžiai atsisakė VRDT ginčyti aplinkybę,
         jog ankstesnis prekių ženklas atitinka sąlygas, kurios būtinos pripažinti, kad jis buvo naudojamas iš tikrųjų, Pirmosios instancijos
         teismas, nepadarydamas teisės klaidos, galėjo nuspręsti, kad ginčijamas argumentavimas, pirmą kartą pateiktas per posėdį Pirmosios
         instancijos teisme, yra nepriimtinas.

      47      Todėl pirmasis pagrindas turi būti atmestas kaip iš dalies netinkamas ir iš dalies nepagrįstas.

       Dėl antrojo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu
       Dėl pirmos dalies, susijusios su atitinkamos visuomenės apibrėžimu
      –       Šalių argumentai
      48      Antrojo pagrindo pirmoje dalyje apeliantė tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 49 punkte pateikė
         teisiniu požiūriu klaidingą sąvokos „visuomenė“ aiškinimą, nes nepripažino, jog pirkdami prekę pagal gydytojo išrašytą receptą
         galutiniai vartotojai neatlieka pasirinkimo. Ši aplinkybė iš esmės reiškia tai, kad pardavimo galutiniam vartotojui momentu
         prekių ženklas, kuriuo pažymėta prekė, neatlieka funkcijos garantuoti šios prekės kilmės tapatybę, kad vartotojas galėtų neklysdamas
         atskirti minėtą prekę nuo kitos kilmės prekių. Todėl galutinis vartotojas neturės galimybės supainioti. Tokiam vertinimui
         pritaria tiek Apeliacinės tarybos, tiek ir Bendrijų teismai (2003 m. kovo 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Alcon prieš VRDT – Dr. Robert Winzer Pharma (BSS), T‑237/01, Rink. p. II‑411, 42 punktas, šiuo atžvilgiu patvirtintas 2004 m. spalio 5 d. Teisingumo Teismo nutarties Alcon prieš VRDT, C‑192/03 P, Rink. p. I‑8993, 30 punktu).

      49      Iš to išplaukia, kad Pirmosios instancijos teismas į visuomenės apibrėžimą turėjo įtraukti tik sveikatos priežiūros specialistus,
         t. y. gydytojus ir vaistininkus, ir kad vertinant galimybę supainioti neturėjo būti atsižvelgiama į galutinius vartotojus.

      50      VRDT tvirtina, kad galimybė supainioti neapsiriboja tokiais tiesioginio supainiojimo atvejais, kai tam tikru prekių ženklu
         pažymėta prekė supainiojama su kita, konkurento prekių ženklu pažymėta preke. Iš tikrųjų, kadangi esminė Bendrijos prekių
         ženklo funkcija yra nurodyti prekės kilmę, pakanka, kad atitinkama visuomenė manytų, jog dvi prekės, žymimos tapačiais arba
         panašiais prekių ženklais, yra tos pačios kilmės. Taigi pacientai gali manyti, kad nagrinėjamos prekės yra tos pačios kilmės,
         net jeigu pirkimo momentu jiems yra patariama ir net jeigu su dviem nagrinėjamais prekių ženklais jie susiduria skirtingais
         momentais, atlikdami skirtingas pirkimo operacijas. Priešingi Apeliacinių tarybų sprendimai nėra privalomi Bendrijų teismams.
         Apeliantės minėti sprendimai susiję su kitomis Reglamento Nr. 40/94 nuostatomis, t. y. jo 7 straipsnio 1 dalies d punktu ir
         50 straipsnio 1 dalies a punktu.

      –       Teisingumo Teismo vertinimas
      51      Remiantis Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktu galimybės supainioti egzistavimas dėl prašomo įregistruoti prekių
         ženklo panašumo į ankstesnį prekių ženklą ir dėl prekių ar paslaugų, kurioms prekių ženklai yra skirti, panašumo, turi būti
         vertinamas atsižvelgiant į visuomenę toje teritorijoje, kurioje ankstesnis prekių ženklas yra apsaugotas.

      52      Šiuo atveju, skundžiamo sprendimo 48 punkte konstatavęs, kad kadangi ankstesnis prekių ženklas registruotas Italijoje, šios
         valstybės narės teritorija ir yra atitinkama teritorija taikant minėtame 8 straipsnyje įtvirtintą nuostatą,  Pirmosios instancijos
         teismas minėto sprendimo 49 punkte nurodė, kad  jeigu žinoma, jog nagrinėjamos prekės yra medikamentai, kuriems būtinas gydytojo
         receptas prieš parduodant juos vaistinėse galutiniams vartotojams, atitinkamą visuomenę sudaro ne tik galutiniai vartotojai,
         bet ir specialistai, tai yra medikamentus skiriantys gydytojai bei paskirtus medikamentus parduodantys vaistininkai.

      53      Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, esminė prekių ženklo funkcija yra garantuoti vartotojui ar galutiniam
         naudotojui prekių ženklu žymimos prekės ar paslaugos kilmės tapatybę, kad jis galėtų neklysdamas atskirti šią prekę ar paslaugą
         nuo kitos kilmės prekių ar paslaugų (žr. 2002 m. birželio 18 d. Sprendimo Philips, C‑299/99, Rink. p. I‑5475, 30 punktą ir 2005 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo BioID prieš VRDT, C‑37/03 P, Rink. p. I‑7975, 27 punktą).

      54      Tam, kad prekių ženklas galėtų atlikti savo kaip esminio sąžiningos konkurencijos sistemos, kurią siekia nustatyti EB sutartis,
         elemento vaidmenį, jis turi užtikrinti, kad visos juo žymimos prekės ar paslaugos yra pagamintos ar suteiktos kontroliuojant
         vienintelei įmonei, kuri atsako už šių prekių ar paslaugų kokybę (šiuo klausimu žr. 1998 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo Canon, C‑39/97, Rink. p. I‑5507, 28 punktą).

      55      Todėl galimybę supainioti Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto prasme sudaro galimybė, kad visuomenė gali manyti,
         jog nagrinėjamos prekės ar paslaugos pagamintos arba suteiktos tos pačios įmonės arba tam tikru atveju ekonomiškai susijusių
         įmonių (šiuo klausimu žr. nurodyto sprendimo Canon 29 punktą ir 1999 m. birželio 22 d. Sprendimo Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Rink. p. I‑3819, 17 punktą).

      56      Šiuo atveju, atsižvelgiant į nurodytą Teisingumo Teismo praktiką, Pirmosios instancijos teismas teisingai manė, ir nė viena
         šalis per šį apeliacinį procesą to neginčijo, kad taikant Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą atitinkamą visuomenę
         turi sudaryti aptariami sveikatos priežiūros specialistai, nes ir tarpininkams, dalyvaujantiems prekyboje prekėmis, prekių
         ženklo funkcija nurodyti kilmę yra svarbi tiek, kiek ji gali lemti jų elgesį rinkoje  (šiuo klausimu žr. 2004 m. balandžio
         29 d. Sprendimo Björnekulla Fruktindustrier, C‑371/02, Rink. p. I‑5791, 23 ir 25 punktus).

      57      Tačiau, priešingai nei tvirtina apeliantė, aplinkybė, kad tokie tarpininkai, kaip antai šie sveikatos priežiūros specialistai,
         gali daryti įtaką galutinių vartotojų pasirinkimui arba jį nulemti, savaime negali pašalinti galimybės suklaidinti minėtus
         vartotojus dėl nagrinėjamų prekių kilmės.

      58      Kadangi skundžiamo sprendimo 49 punkte savarankiškai vertindamas faktines aplinkybes Pirmosios instancijos teismas konstatavo,
         kad nagrinėjamos prekės vaistinėse parduodamos galutiniams vartotojams, jis galėjo iš to padaryti išvadą, jog net jeigu tarpininkai
         daro įtaką šių prekių pasirinkimui arba jį nulemia, tokia galimybė supainioti egzistuoja ir minėtų vartotojų atžvilgiu, nes
         jie gali susidurti su šiomis prekėmis pirkdami kiekvieną iš jų atskirai skirtingais momentais.

      59      Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką paprasto nagrinėjamų prekių ar paslaugų kategorijos vartotojo suvokimas apie
         prekių ženklus yra vienas pagrindinių kriterijų atliekant visapusišką galimybės supainioti vertinimą (nurodyto sprendimo Lloyd Schuhfabrik Meyer 25 punktas ir 2006 m. sausio 12 d. Sprendimo Ruiz‑Picasso ir kt. prieš VRDT, C‑361/04 P, Rink. p. I‑643, 38 punktas).

      60      Be to, Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad paprastas vartotojas tik retai turi galimybę tiesiogiai palyginti įvairius žymenis
         ir remiasi netiksliu jų vaizdu iš atminties (nurodyto sprendimo Lloyd Schuhfabrik Meyer 26 punktas ir 2004 m. rugsėjo 23 d. Sprendimo Procter & Gamble prieš VRDT, C‑107/03 P, Rink. p. I‑0000, 44 punktas).

      61      Be to, kadangi yra žinoma, kad viso prekybos nagrinėjamomis prekėmis proceso tikslas – parduoti prekes galutiniams vartotojams,
         Pirmosios instancijos teismas galėjo teisingai manyti, jog tarpininkų, kurie yra sveikatos priežiūros specialistai ir kurių
         išankstinis dalyvavimas būtinas parduodant minėtas prekes galutiniams vartotojams, vaidmuo turi būti iš dalies palyginamas
         su dideliu pastabumu, kurį šie vartotojai gali parodyti, atsižvelgiant į tai, kad nagrinėjamos prekės yra farmacinės prekės,
         pastarųjų išrašymo momentu, ir su šių vartotojų gebėjimu priversti šiuos specialistus atsižvelgti į tai, kaip jie suvokia
         nagrinėjamus prekių ženklus, ir į jų reikalavimus bei prioritetus.

      62      Šiuo klausimu reikia priminti, jog Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad jeigu prekės ar paslaugos, dėl kurių pateikta paraiška
         įregistruoti, skirtos visiems vartotojams, reikia manyti, kad atitinkamą visuomenę sudaro paprasti pakankamai informuoti ir
         protingai pastabūs bei nuovokūs vartotojai (2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Procter & Gamble prieš VRDT, C‑473/01 P ir C‑474/01 P, Rink. p. I‑5173, 33 punktas ir 2004 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo SAT.1 prieš VRDT, C‑329/02 P, Rink. p. I‑8317, 24 punktas).

      63      Iš to matyti, kad Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos galutinius vartotojus priskirdamas atitinkamai visuomenei
         taikant Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą.

      64      Šios išvados negali paneigti apeliantės argumentai, susiję su tam tikrais Apeliacinių tarybų ar Bendrijų teismų sprendimais.

      65      Iš tikrųjų sprendimai, kuriuos Apeliacinės tarybos priima remdamosi Reglamentu Nr. 40/94, priskiriami ribotai kompetencijai,
         o ne diskrecijai. Todėl Apeliacinių tarybų sprendimų teisėtumas turi būti vertinamas remiantis minėtu reglamentu, aiškinamu
         Bendrijų teismų, o ne ankstesne Apeliacinių tarybų praktika (nurodyto sprendimo BioID prieš VRDT 47 punktas ir 2006 m. sausio 12 d. Sprendimo Deutsche SiSi‑Werke prieš VRDT, C‑173/04 P, Rink. p. I‑551, 48 punktas).

      66      Dėl bylos, kurioje Pirmosios instancijos teismas priėmė nurodytą sprendimą Alcon prieš VRDT – Dr. Robert Winzer Pharma (BSS), o Teisingumo Teismas – nurodytą nutartį Alcon prieš VRDT, kuria apeliantė rėmėsi grįsdama savo argumentus, pakanka konstatuoti, jog ši byla susijusi su paraiška įregistruoti prekių
         ženklą, skirtą ne prekėms, kurios vaistinėse parduodamos galutiniams vartotojams, bet „farmaciniams oftalmologiniams preparatams
         ir steriliems skysčiams, naudojamiems akių chirurgijoje“, kurių atžvilgiu Pirmosios instancijos teismas, nepadarydamas teisės
         klaidos, galėjo nuspręsti, jog nagrinėjamo prekių ženklo įprastas pobūdis turi būti vertinamas specialių žinių medicinos srityje
         turinčios visuomenės, kuriai jis yra skirtas, t. y. akių gydytojų ir chirurgų, savo veiklą vykdančių Europos Sąjungoje, atžvilgiu.

      67      Todėl antrojo pagrindo pirma dalis turi būti atmesta kaip nepagrįsta.

       Dėl antros dalies, susijusios su prekių panašumu
      –       Šalių argumentai
      68      Apeliantė tvirtina, jog Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą nepareikalavęs, kad Biofarma pateiktų įrodymų dėl tariamo nagrinėjamų prekių panašumo. Be to, Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė arba nepakankamai
         atsižvelgė į su šiomis prekėmis susijusius svarbius veiksnius, pirmiausia jų rūšį ir formą, taip pat minėtas prekes išrašančių
         ir išduodančių sveikatos priežiūros specialistų vaidmenį.

      69      VRDT pažymi, kad prekių panašumo sąvoka yra teisės klausimas, kurį savo iniciatyva turi nagrinėti jos instancijos. Dėl būtinybės
         atsižvelgti į prekių formą VRDT nurodo, kad ši aplinkybė nėra svarbi, nebent paraiškoje įregistruoti pateikiamame prekių aprašyme
         nurodoma naudojimo forma, tačiau šiuo atveju taip nėra. Iš tikrųjų forma yra tik prekybinis veiksnys, pašalinis prekių ženklo,
         kurį prašoma įregistruoti, atžvilgiu ir laikui bėgant ji gali keistis. Tas pats pasakytina apie aplinkybę, kad prekės perduodamos
         pagal receptą, nes ši aplinkybė taip pat yra pašalinė prekių, nurodytų nagrinėjamo Bendrijos prekių ženklo paraiškoje pateikiamame
         sąraše, atžvilgiu.

      –       Teisingumo Teismo vertinimas
      70      Iš karto kaip nepriimtiną reikia atmesti apeliantės argumentą, kuriuo, nurodant įrodymus, kurių turėjo būti pareikalauta iš
         Biofarma, iš esmės siekiama užginčyti skundžiamo sprendimo 57–60 punktuose Pirmosios instancijos teismo pateiktą faktinių aplinkybių
         vertinimą, dėl kurio minėto sprendimo 61 punkte šis teismas nusprendė, jog Apeliacinė taryba nepadarė klaidos konstatuodama,
         kad nagrinėjamos prekės yra labai panašios.

      71      Iš tikrųjų neturėtų būti patenkinamas apeliantės reikalavimas, kad šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas pats įvertintų Pirmosios
         instancijos teismo jau įvertintas faktines aplinkybes. Remiantis nusistovėjusia Bendrijų teismų praktika, iš EB 225 straipsnio
         ir Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmosios pastraipos išplaukia, kad apeliacinį skundą galima paduoti tik teisės
         klausimais. Dėl šios priežasties tik Pirmosios instancijos teismas yra kompetentingas nustatyti ir vertinti turinčius reikšmės
         bylai faktus bei įrodymus. Faktų ir įrodymų vertinimas, nebent jie buvo iškreipti, nėra teisės klausimas, dėl kurio galima
         pateikti apeliacinį skundą Teisingumo Teismui (žr. 2006 m. kovo 23 d. Sprendimo Mülhens prieš VRDT, C‑206/04 P, Rink. p. I‑2717, 41 punktą ir nurodyto sprendimo Rossi prieš VRDT, 26 punktą).

      72      Kalbant apie argumentą, kad Pirmosios instancijos teismas, vertindamas nagrinėjamų prekių panašumą, neatsižvelgė į svarbius
         veiksnius, reikia priminti, jog pagal Teisingumo Teismo praktiką vertinant šį panašumą reikia atsižvelgti į visus svarbius
         ryšį tarp prekių apibūdinančius veiksnius. Šie veiksniai visų pirma apima jų rūšį, paskirtį, naudojimą bei tai, ar jos yra
         konkuruojančios tarpusavyje, ar papildančios vienos kitas (šiuo klausimu žr. nurodyto sprendimo Canon 23 punktą).

      73      Šiuo atveju reikia pripažinti, kad pagal šią Teisingumo Teismo praktiką Pirmosios instancijos teismas, skundžiamo sprendimo
         61 punkte siekdamas padaryti išvadą, kad konstatuodama didelį nagrinėjamų prekių panašumą Apeliacinė taryba nepadarė teisės
         klaidos, skundžiamo sprendimo 57 punkte teisingai išnagrinėjo šių prekių rūšį, paskirtį, prekybos jomis pobūdį ir tai, ar
         jos yra konkuruojančios tarpusavyje, ar papildančios vienos kitas. Todėl apeliantė neteisingai priekaištauja Pirmosios instancijos
         teismui, kad vertindamas šių prekių panašumą jis neatsižvelgė į svarbius veiksnius.

      74      Be to, kalbant apie apeliantės priekaištą Pirmosios instancijos teismui, kad jis neteisingai atsižvelgė į veiksnį, susijusį
         su nagrinėjamų prekių forma, reikia konstatuoti, jog skundžiamo sprendimo 58 punkte Pirmosios instancijos teismas vertindamas
         minėtų prekių panašumą išanalizavo šio veiksnio taikymą. Tačiau jis nurodė, kad nagrinėjamų medikamentų vartojimo būdas šiuo
         atveju nedominuoja šių dviejų prekių rūšies ir bendros paskirties atžvilgiu.

      75      Priekaištaudama Pirmosios instancijos teismui, kad jis neteisingai atsižvelgė į nagrinėjamų prekių formos veiksnį, apeliantė
         iš esmės siekė, kad šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas pats įvertintų Pirmosios instancijos teismo jau įvertintas faktines
         aplinkybes.  Todėl, kadangi apeliantė nenurodė, jog Pirmosios instancijos teismui pateiktos faktinės aplinkybės arba įrodymai
         buvo iškreipti, pagal šio sprendimo 71 punkte nurodytą Teisingumo Teismo praktiką šiuo atžvilgiu pateiktas argumentas turi
         būti atmestas kaip nepriimtinas.

      76      Galiausiai, kalbant apie apeliantės priekaištą Pirmosios instancijos teismui, kad jis neatsižvelgė į aplinkybę, jog nagrinėjamas
         prekes sveikatos priežiūros specialistai išduoda tik pagal receptą, šis argumentas turi būti atmestas kaip nepagrįstas dėl
         tokių pačių motyvų kaip nurodyti šio sprendimo 51–63 punktuose, nes juo ginčijamas skundžiamame sprendime pateiktas atitinkamos
         visuomenės apibrėžimas.

      77      Todėl šio pagrindo antra dalis turi būti atmesta kaip iš dalies nepriimtina ir iš dalies nepagrįsta.

       Dėl trečios dalies, susijusios su žymenų panašumu
      –       Šalių argumentai
      78      Apeliantė priekaištauja Pirmosios instancijos teismui, kad jis palygino nagrinėjamus žymenis konkrečiai nenustatęs atitinkamos
         visuomenės, kurios atžvilgiu turėtų būti vertinama galimybė supainioti, ir taip padarė teisės klaidą.

      79      Dėl vizualaus panašumo apeliantė tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas suklydo nuspręsdamas, jog vizualių panašumų sukuriamas
         bendras įspūdis įrodo, kad nagrinėjami prekių ženklai yra panašūs. Iš tikrųjų visapusiško vertinimo atveju, net ir esant panašumų,
         jų nepakaktų nuspręsti, kad šie prekių ženklai vizualiai panašūs. Vizualus palyginimas turi būti atliekamas atsižvelgiant
         į atitinkamai visuomenei priskiriamą asmenį.

      80      Dėl fonetinio panašumo apeliantė nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas klaidingai nusprendė, jog nagrinėjami prekių ženklai
         šiuo atžvilgiu yra panašūs. Iš tikrųjų kiekviename iš prekių ženklų dominuojančius priešdėlius galima aiškiai atskirti ir
         jie tariami visiškai skirtingai. Be to, aplinkybė, kad paprastas vartotojas tik retai turi galimybę tiesiogiai palyginti įvairius
         prekių ženklus, šiuo atveju yra nesvarbi, nes nagrinėjamas prekes išrašo gydytojai specialistai. Bet kuriuo atveju galimų
         panašumų poveikis neturėtų būti pervertinamas, ypač atsižvelgiant į skirtingą abiejų nagrinėjamų prekių formą ir konkrečias
         medicinines aplinkybes, kuriomis kiekviena iš jų parduodama.

      81      VRDT tvirtina, kad šie skirtingi argumentai yra nepriimtini, nes apeliantė tik kritikuoja Pirmosios instancijos teismo pateiktas
         faktines išvadas.

      –       Teisingumo Teismo vertinimas
      82      Argumentas, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą palygindamas nagrinėjamus žymenis teisingai nenustatęs
         atitinkamos visuomenės, iš karto turi būti atmestas kaip nepagrįstas dėl tokių pačių motyvų kaip nurodyti šio sprendimo 51–63 punktuose,
         nes šiuo argumentu ginčijamas skundžiamame sprendime pateiktas atitinkamos visuomenės apibrėžimas.

      83      Dėl apeliantės argumento, jog atsižvelgiant į nagrinėjamų prekių formą ir konkrečias medicinines aplinkybes, kuriomis kiekviena
         iš jų parduodama, nagrinėjami žymenys negali būti supainiojami vizualiai ir fonetiškai, reikia nurodyti, kad šiuo atžvilgiu
         Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 64–70 punktuose atliko visiškai faktinio pobūdžio vertinimus, kad minėto
         sprendimo 75 ir 76 punktuose padarytų išvadą, jog nagrinėjami žymenys panašūs vizualiai ir fonetiškai.

      84      Todėl, remiantis šio sprendimo 71 punkte nurodyta Teisingumo Teismo praktika, kadangi šiuo atveju nenurodomas Pirmosios instancijos
         teismui pateiktų faktinių aplinkybių ir įrodymų iškreipimas, antrojo pagrindo trečia dalis šiuo atžvilgiu turi būti atmesta
         kaip nepriimtina.

      85      Be to, kalbant apie apeliantės priekaištą Pirmosios instancijos teismui, kad jis, vertindamas nagrinėjamų žymenų vizualų ir
         fonetinį panašumą, neatsižvelgė į aplinkybę, jog atitinkamą visuomenę sudaro ne tik galutiniai vartotojai, bet ir sveikatos
         priežiūros specialistai, jos argumentai šiuo atžvilgiu painiojasi su šio pagrindo ketvirta dalimi. Todėl jie bus nagrinėjami
         analizuojant šio pagrindo ketvirtą dalį.

       Dėl ketvirtos dalies, susijusios su galimybe supainioti
      –       Šalių argumentai
      86      Apeliantė teigia, kad nors Pirmosios instancijos teismas nurodė, jog atitinkamą visuomenę sudaro ne tik galutiniai vartotojai,
         bet ir vaistininkai bei gydytojai, iš tikrųjų jis į tai neatsižvelgė ir galimybę supainioti vertino tik remdamasis paprasto
         vartotojo suvokimu. Savo sprendime Protestų skyrius tvirtino, kad galimybė, jog gydytojai ir vaistininkai supainios nagrinėjamas
         prekes, yra maža.

      87      VRDT nurodo, kad šiuo atžvilgiu pateikti argumentai yra nepriimtini, nes tai nėra teisiniai argumentai, kuriais apeliantė
         tvirtina, jog Pirmosios instancijos teismas klaidingai aiškino Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą arba iškreipė
         faktines aplinkybes.

      –       Teisingumo Teismo vertinimas
      88      Šioje antrojo pagrindo dalyje apeliantė siekia įrodyti, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, nes neišanalizavo
         galimybės supainioti nagrinėjamus žymenis Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto prasme skundžiamame sprendime
         nurodytos atitinkamos visuomenės atžvilgiu.

      89      Priešingai nei VRDT, kuri ginčija Pirmosios instancijos teismo argumentų taikant šią nuostatą nuoseklumą, apeliantė kelia
         teisės klausimą dėl Pirmosios instancijos teismo atliekamo Bendrijos teisės taikymo. Taigi ši antrojo pagrindo dalis yra priimtina.

      90      Kalbant apie šios dalies pagrįstumą reikia priminti, jog skundžiamo sprendimo 48 punkte Pirmosios instancijos teismas konstatavo,
         kad šiuo atveju Italija yra atitinkama teritorija. Be to, iš šio sprendimo 51–63 punktų matyti, kad Pirmosios instancijos
         teismas skundžiamo sprendimo 49 punkte teisingai manė, jog atitinkamą visuomenę sudaro galutiniai vartotojai ir tam tikri
         sveikatos priežiūros specialistai. Iš to išplaukia, kad taikant Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą galimybė
         supainioti nagrinėjamas prekes turi būti vertinama, kaip Pirmosios instancijos teismas nusprendė skundžiamo sprendimo 50 punkte,
         taip apibrėžtos atitinkamos visuomenės suvokimo atžvilgiu.

      91      Taigi skundžiamo sprendimo 62–76 punktuose Pirmosios instancijos teismas teisingai įvertino galimybės supainioti nagrinėjamus
         žymenis buvimą galutinių vartotojų atžvilgiu.

      92      Tačiau iš skundžiamo sprendimo nepakankamai matyti, kad Pirmosios instancijos teismas sistemingai vertino tokios galimybės
         supainioti buvimą nagrinėjamų sveikatos priežiūros specialistų atžvilgiu.

      93      Iš tikrųjų skundžiamo sprendimo 65 punkte Pirmosios instancijos teismas bendrai įvertino nagrinėjamų žymenų vizualų panašumą
         ir nepaaiškino, kiek toks vertinimas taikomas galutiniams vartotojams ir sveikatos priežiūros specialistams, prireikus atlikdamas
         atskirą analizę arba pateikdamas niuansus atitinkamos visuomenės konkrečios dalies atžvilgiu.

      94      Be to, kalbant apie nagrinėjamų žymenų fonetinį panašumą, nors Pirmosios instancijos teismas savo vertinimus šiuo klausimu
         skundžiamo sprendimo 69 punkte grindė tuo, kaip šiuos žymenis suvokia „vartotojai italai“, šiuo atžvilgiu jis nenurodė, kiek
         šie vertinimai susiję su galutiniais vartotojais ir sveikatos priežiūros specialistais. Žinoma, minėto sprendimo 57 punkte,
         susijusiame su nagrinėjamų prekių panašumo vertinimu, Pirmosios instancijos teismas žodžiu „vartotojai“ aiškiai nurodė ir
         galutinius vartotojus, ir sveikatos priežiūros specialistus. Tačiau šis žodis, kitoje to paties sprendimo dalyje vartojamas
         tik su atitinkamos tautybės patikslinimu, nesant kitokios nuorodos, nurodo tiek vienus, tiek ir kitus, juo labiau kad iš Teisingumo
         Teismo bylos dokumentų matyti, jog ginčijamame sprendime, kurio teisėtumas tikrinamas skundžiamame sprendime, atitinkamą visuomenę
         sudaro tik galutiniai vartotojai.

      95      Taigi klausimas, kaip nagrinėjamus žymenis suvokia sveikatos priežiūros specialistai, buvo svarbiausias apeliantei pateikiant
         argumentus Pirmosios instancijos teismui dėl Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto taikymo srities; šis klausimas
         yra svarbiausias ir apeliaciniame procese Teisingumo Teisme.

      96      Tokiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad skundžiamas sprendimas šių klausimų atžvilgiu nepakankamai motyvuotas, nes Teisingumo
         Teismas neturi pakankamai informacijos, kad galėtų vykdyti priežiūrą šiuo atžvilgiu.

      97      Pagal Teisingumo Teismo praktiką klausimas, ar Pirmosios instancijos teismo sprendimo motyvavimas yra prieštaringas, ar nepakankamas,
         yra teisės klausimas ir gali būti keliamas paduodant apeliacinį skundą (1998 m. gegužės 7 d. Sprendimo Somaco prieš Komisiją, C‑401/96 P, Rink. p. I‑2587, 53 punktas ir 2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Cubero Vermurie prieš Komisiją, C‑446/00 P, Rink. p. I‑10315, 20 punktas).

      98      Todėl reikia konstatuoti, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 65 ir 69 punktuose nepakankamai motyvavo
         savo vertinimus, susijusius su nagrinėjamų žymenų vizualaus ir fonetinio panašumo egzistavimu atitinkamos visuomenės, kurią
         sudaro ir tam tikri sveikatos priežiūros specialistai, atžvilgiu.

      99      Tačiau dėl šio nepakankamo motyvavimo skundžiamas sprendimas negali būti panaikinamas. Iš tikrųjų, kadangi skundžiamo sprendimo
         56–75 punktuose atlikdamas savarankišką faktinių aplinkybių vertinimą Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, kad aptariamos
         prekės yra labai panašios ir kad egzistuoja nagrinėjamų žymenų vizualus ir fonetinis panašumas atitinkamos visuomenės dalies,
         kurią sudaro galutiniai vartotojai, atžvilgiu, jis, nepažeisdamas Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto taikymo
         srities, skundžiamo sprendimo 76 ir 80 punktuose galėjo padaryti išvadą, kad egzistuoja galimybė supainioti minėtus žymenis
         šios nuostatos prasme.

      100    Atsižvelgiant į šiuos paaiškinimus ir nepaisant skundžiamo sprendimo 65 ir 69 punktų nepakankamo motyvavimo, nereikia panaikinti
         minėto sprendimo, nes bet kuriuo atveju jo motyvų pakanka rezoliucinei daliai, kurioje nurodoma, kad Pirmosios instancijos
         teismas atmeta ieškinį, pateiktą dėl ginčijamo sprendimo, pagrįsti (šiuo klausimu žr. nurodytų sprendimų Komisija priešCAS Succhi di Frutta 68 punktą ir KWS Saat prieš VRDT 46–51 punktus).

      101    Todėl antrojo pagrindo ketvirta dalis turi būti atmesta kaip netinkama.

       Dėl penktos dalies, susijusios su Bendrijos prekių ženklo paraiškos apribojimu
      –       Šalių argumentai
      102    Apeliantės nuomone, Pirmosios instancijos teismas suklydo tvirtindamas, kad VRDT apeliacinei tarybai negali būti priekaištaujama
         dėl to, jog atsiliepime, kurį apeliantė pateikė minėtai tarnybai, esančio pareiškimo, pagal kurį ji patvirtino norinti apriboti
         paraiškoje nurodytą prekių sąrašą farmacijos oftalminiams preparatams, skirtiems gydyti glaukomą, minėta tarnyba nelaikė aiškiu
         pakeitimo pasiūlymu net tuo atveju, jei ji ketintų priimti protestą. Nesant žodinės procedūros, apeliantė iš esmės neturėjo
         galimybės numatyti tikėtinos minėtos tarybos pozicijos prieš priimant sprendimą. Taigi pasiūlymas pakeisti prekių sąrašą turėjo
         leisti dar geriau išsiaiškinti apeliantės ir Biofarma prekių skirtumus.

      103    VRDT tvirtina, kad Apeliacinės tarybos atlikti vertinimai neturėtų būti ginčijami šiame procese. Be to, apeliantė nenurodė
         jokios teisiniu požiūriu pagrįstos arba su faktinių aplinkybių iškreipimu susijusios priežasties, kuri leistų panaikinti tvirtinimus,
         kuriais remdamasis Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 53 punkte nusprendė, jog nebuvo atsižvelgta į sąrašo
         apribojimui keliamus reikalavimus. Klausimas, ar apeliantės pateiktas pasiūlymas atitinka Reglamento Nr. 40/94 44 straipsnį
         ir Reglamento Nr. 2868/95 13 taisyklę, yra fakto klausimas, nepriskiriamas Teisingumo Teismo kompetencijai. Taigi antrasis
         pagrindas šiuo atžvilgiu yra nepriimtinas.

      –       Teisingumo Teismo vertinimas
      104    Dėl šios antrojo pagrindo dalies priimtinumo reikia konstatuoti, kad joje apeliantė nenurodo, priešingai nei tvirtina VRDT,
         jog atsiliepime, kurį ji pateikė Apeliacinei tarybai, esantis pareiškimas atitinka Reglamentuose Nr. 40/94 ir Nr. 2868/95
         nustatytus reikalavimus, tačiau ji priekaištauja Pirmosios instancijos teismui, kad šis neatsižvelgė į minėtą pareiškimą,
         net jeigu jis ir neatitiko minėtų reikalavimų.

      105    Reikia konstatuoti, kad taip elgdamasi apeliantė priekaištauja Pirmosios instancijos teismui, jog šis klaidingai aiškino Bendrijos
         teisę, ir kad todėl ji kelia teisės klausimą. Todėl ši antrojo pagrindo dalis yra priimtina.

      106    Kalbant apie šios dalies pagrįstumą reikia priminti, kad taikant Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą galimybės
         supainioti prekes vertinimas turi apimti visas paraiškoje įregistruoti Bendrijos prekių ženklą nurodytas prekes.

      107    Pagal šio reglamento 44 straipsnio 1 dalį pareiškėjas gali bet kada apriboti paraiškoje nurodytų prekių sąrašą. Jeigu paraiška
         jau paskelbta, turi būti skelbiama apie jos atšaukimą arba apribojimą. Remiantis šiuo straipsniu pateiktas prašymas dėl pateiktos
         paraiškos pakeitimo turi atitikti Reglamento Nr. 2868/95 13 taisyklėje nustatytus reikalavimus.

      108    Šioje antrojo pagrindo dalyje apeliantė neginčija, kad nepateikė tokio prašymo. Tačiau ji tvirtina, kad Apeliacinėje taryboje
         nesant žodinės procedūros, į tokį aiškų pasiūlymą apriboti prekių sąrašą, šiuo atveju suformuluotą minėtai tarybai apeliantės
         pateiktame atsiliepime, turėtų būti atsižvelgta tuo atveju, jei minėta taryba ketintų priimti protestą.

      109    Tačiau būtina konstatuoti, kad nei Reglamentas Nr. 40/94, nei Reglamentas Nr. 2868/95 tokios pareigos nenumato. Iš tikrųjų,
         kaip matyti iš šio sprendimo 107 punkto, remiantis minėtais reglamentais sąrašo apribojimas turi būti atliktas laikantis tam
         tikros specialios tvarkos, pateikiant prašymą dėl pateiktos paraiškos pakeitimo. Taigi skundžiamo sprendimo 51 punkte Pirmosios
         instancijos teismas teisingai nusprendė, kad toks prašymas turi būti aiškus ir besąlygiškas.

      110    Todėl, kadangi šiuo atveju yra žinoma, jog Apeliacinei tarybai pateiktame atsiliepime apeliantės suformuluotas pasiūlymas
         neatitinka minėtų reikalavimų, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 53 ir 54 punktuose teisingai nusprendė,
         kad Apeliacinei tarybai negali būti priekaištaujama dėl to, kad ji neatsižvelgė į šį pasiūlymą.

      111    Todėl antrojo pagrindo penkta dalis turi būti atmesta kaip nepagrįsta.

      112    Kadangi visi apeliantės pateikti pagrindai buvo atmesti, apeliacinis skundas turi būti atmestas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      113    Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai
         šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi VRDT prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas
         ir apeliantė pralaimėjo bylą, ji jas turi padengti. Kadangi Biofarma neprašė priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidų, ji padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti apeliacinį skundą.
      2.      Alcon Inc. padengia savo ir Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Biofarma SA padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


2013 m. rugsėjo 6 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Post Bank Iran prieš Europos Sąjungos Tarybą. # Byla T-13/11.


1988 m. balanžio 27 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Prancūzijos Respubliką. # Direktyvos nesilaikymas. # Byla 252/85.


title: 2010 m. gegužės 19 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Arbeitsgemeinschaft Golden Toast eV prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Žodinio Bendrijos prekių ženklo "Golden Toast" paraiška - Absoliutus atmetimo pagrindas - Apibūdinamasis požymis - Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas (dabar - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktas). # Byla T-163/08.

text:
      2010 m. gegužės 19 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas Arbeitsgemeinschaft Golden Toast prieš VRDT (Golden Toast)
      (Byla T‑163/08)
      „Bendrijos prekių ženklas – Žodinio Bendrijos prekių ženklo „Golden Toast“ paraiška – Absoliutus atmetimo pagrindas – Apibūdinamasis pobūdis – Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas (dabar – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktas)“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Prekių ženklai, sudaryti tik iš žymenų arba nuorodų, kurie gali būti naudojami prekių savybėms žymėti (Tarybos reglamento
         Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas) (žr. 24, 33 punktus)

      Dalykas

               Ieškinys dėl 2008 m. sausio 31 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) pirmosios apeliacinės
                  tarybos sprendimo (byla R 761/2007‑1), susijusio su paraiška įregistruoti žodinį žymenį „Golden Toast“ kaip Bendrijos prekių
                  ženklą.

            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               Arbeitsgemeinschaft Golden Toast eV

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               Žodinis prekių ženklas „Golden Toast“ 5, 8, 9, 11, 14, 16, 21, 24, 25, 28–32, 39 ir 41–44 klasių prekėms ir paslaugoms – paraiškos
                  Nr. 4811171

               Eksperto sprendimas:

               Iš dalies atmesti paraišką, kiek ji susijusi su 11 ir 30 klasių prekėmis

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               atmesti apeliaciją

      Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Arbeitsgemeinschaft Golden Toast eV bylinėjimosi išlaidas.


title: 2015 m. gegužės 21 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Verder LabTec GmbH & Co. KG prieš Finanzamt Hilden.#Finanzgericht Düsseldorf prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Apmokestinimas – Įsisteigimo laisvė – SESV 49 straipsnis – Apribojimai – Mokesčio už nerealizuotą kapitalo prieaugį surinkimas dalimis – Valstybių narių apmokestinimo kompetencijos paskirstymo išsaugojimas – Proporcingumas.#Byla C-657/13.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2015 m. gegužės 21 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Apmokestinimas — Įsisteigimo laisvė — SESV 49 straipsnis — Apribojimai — Mokesčio už nerealizuotą kapitalo prieaugį surinkimas dalimis — Valstybių narių apmokestinimo kompetencijos paskirstymo išsaugojimas — Proporcingumas“
      Byloje C‑657/13
      dėl Finanzgericht Düsseldorf (Vokietija) 2013 m. gruodžio 5 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2013 m. gruodžio 12 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Verder LabTec GmbH & Co. KG

      prieš

         Finanzamt Hilden

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Ilešič, teisėjai A. Ó Caoimh, C. Toader, E. Jarašiūnas ir C. G. Fernlund (pranešėjas),
      generalinis advokatas N. Jääskinen,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Verder LabTec GmbH & Co. KG, atstovaujamos Steuerberater O. Kress,

               —

                  Finanzamt Hilden, atstovaujamos U. Franz,

               —

               Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze ir K. Petersen,

               —

               Belgijos vyriausybės, atstovaujamos M. Jacobs ir J.‑C. Halleux,

               —

               Danijos vyriausybės, atstovaujamos C. Thorning ir M. S. Wolff,

               —

               Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos L. Banciella Rodríguez‑Miñón,

               —

               Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato S. Fiorentino,

               —

               Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos J. Langer ir M. Bulterman,

               —

               Švedijos vyriausybės, atstovaujamos U. Persson ir A. Falk,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos A. Cordewener ir W. Roels,

         susipažinęs su 2015 m. vasario 26 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl SESV 49 straipsnio išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Verder LabTec GmbH & Co. KG, įsteigtos Vokietijoje (toliau – Verder LabTec), ir Finanzamt Hilden (toliau – Finanzamt) ginčą dėl nerealizuoto kapitalo prieaugio, susijusio su šios bendrovės turtu, apmokestinimo perkėlus šį turtą į Nyderlandų teritorijoje esantį jos nuolatinį padalinį.

         Teisinis pagrindas

               3

               Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad Vokietijos teisės normos, kuriomis reglamentuojamas Vokietijoje įsteigtos įmonės turto, perkelto į šios įmonės nuolatinį padalinį už Vokietijos teritorijos ribų, nerealizuoto kapitalo prieaugio apmokestinimas pirmiausia grindžiamas Bundesfinanzhof (Federalinis finansų teismas) praktika.

               4

               1969 m. liepos 16 d. sprendime šis teismas įtvirtino „galutinio perkėlimo teoriją“. Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą iš esmės matyti, jog ši teorija grindžiama principu, kad Vokietijos Federacinė Respublika, kaip valstybė, kurioje įsisteigusi įmonė, neteko teisės apmokestinti nerealizuoto kapitalo prieaugį, susijusį su šios įmonės turtu, susidariusį Vokietijos teritorijoje, perkėlus šį turtą į kitos valstybės narės teritorijoje esantį nuolatinį padalinį, nes pagal dvigubo apmokestinimo išvengimo sutartį, sudarytą su valstybe nare, kurios teritorijoje yra šis nuolatinis padalinys, Vokietijos Federacinė Respublika privalėjo neapmokestinti šio padalinio gauto pelno. Taigi turto perkėlimas iš Vokietijoje įsteigtos įmonės į kitoje valstybėje narėje esantį padalinį laikytas turto vertės „dalies“ paėmimu, kaip tai suprantama pagal Pajamų mokesčio įstatymo (Einkommensteuergesetz, toliau – EStG) 4 straipsnio 1 dalies antrą sakinį.

               5

               Ši Bundesfinanzhof praktika lėmė, kad turto, kuris laikomas perkeltu kaip dalis Vokietijoje įsteigtos įmonės verslo reikmėms naudojamo turto, vertė turėjo būti konkrečiai nustatyta perkėlimo momentu. Šios vertės ir balansinės tokio turto vertės skirtumas balanse nurodomas perkėlimo momentu. Taigi atskleista nerealizuoto kapitalo prieaugio, susijusio su šiuo turtu, suma buvo pridedama prie šios įmonės einamųjų metų pelno.

               6

               Remdamasis šia teismo praktika, Vokietijos mokesčių administratorius nusprendė, kad toks perkeliamas turtas perkėlimo momentu turi būti vertinamas rinkos kaina, t. y. kaina, dėl kurios tokioje pačioje ar panašioje situacijoje būtų sutarę nepriklausomi tretieji asmenys.

               7

               Mokesčių administratorius taip pat nusprendė taikyti teisingumo priemonę ir taip sušvelninti minėtos teismo praktikos poveikį – neapmokestinti viso iš tokio perkėlimo gauto pelno, o leisti atitinkamai įmonei sukurti kompensacinę eilutę, kad būtų įskaitytas šis pelnas. Verslo reikmėms naudojamo nusidėvinčio turto atveju tokia kompensacinė eilutė turi būti nurašoma proporcingai likusiam šio turto naudingo tarnavimo laikui arba įtraukiama į pelną ne vėliau kaip po dešimties metų nuo atitinkamo perkėlimo.

               8

               Vokietijoje įsteigtos įmonės nerealizuotas kapitalo prieaugis, susijęs su turtu, perkeltu į kitos valstybės narės teritorijoje esantį jos nuolatinį padalinį, pirmą kartą reglamentuotas 2006 m. gruodžio 7 d. Įstatyme dėl mokestinių priemonių, susijusių su Europos bendrovės atsiradimu, ir dėl kitų mokesčių teisės normų pakeitimo (BGBl. 2006 I, p. 2782, toliau – SEStEG).

               9

               Šio įstatymo tikslas buvo, pirma, pritaikyti mokesčių teisės normas prie aktualių Sąjungos teisės reikalavimų mokesčių teisės ir įmonių teisės srityje ir, antra, nuosekliai užtikrinti Vokietijos Federacinės Respublikos apmokestinimo teises ir garantuoti nerealizuoto kapitalo prieaugio apmokestinimą tais atvejais, kai nagrinėjamo turto apmokestinimas jau nepriklauso šios valstybės narės kompetencijai.

               10

               Šiuo tikslu SEStEG į EStG 4 straipsnio 1 dalį įterptas trečias sakinys, pagal kurį „turto paėmimui ne verslo reikmėms prilyginamas Vokietijos Federacinės Respublikos kompetencijos apmokestinti pelną, gautą pardavus ar panaudojus turtą, atmetimas arba apribojimas“. Remiantis SEStEG motyvais matyti, kad šia nuostata siekiama patikslinti galiojančias teisės normas.

               11

                  SEStEG į EStG taip pat įterptas 4g straipsnis. Pagal šį straipsnį tuo atveju, kai turtas priskiriamas to paties mokesčių mokėtojo padaliniui, esančiam kitoje valstybėje narėje nei Vokietijos Federacinė Respublika, ir dėl to pagal EStG, iš dalies pakeisto SEStEG, 4 straipsnio 1 dalies trečią sakinį laikomas paimtu, mokesčių mokėtojo prašymu sukuriama kompensacinė eilutė, kurios sumos dydis lygus turto balansinės vertės ir rinkos vertės skirtumui. Pagal šio 4g straipsnio 2 dalies pirmą sakinį tais finansiniais metais, kai ši kompensacinė eilutė sukurta, ir per kitus ketverius finansinius metus penktadalis sumos kasmet įtraukiama į pelną.

               12

               Be to, SEStEG į EStG 52 straipsnį įterpta 8b dalis, pagal kurią EStG, iš dalies pakeisto SEStEG, 4 straipsnio 1 dalies trečias sakinys taikomas nuo 2006 mokestinių metų.

               13

               2008 m. liepos 17 d. sprendimu, priimtu byloje dėl 1995 m. mokestinio laikotarpio, Bundesfinanzhof atsisakė savo ankstesnės praktikos, susijusios su „galutinio paėmimo teorija“. Grįsdamas tokį atsisakymą šis teismas teigė, kad prieš įsigaliojant SEStEG galiojusi EStG redakcija nėra pakankamas jo ankstesnės praktikos pagrindas. Bundesfinanzhof teigė, kad Vokietijoje įsteigtos įmonės turto perkėlimas į kitoje valstybėje narėje esantį jos nuolatinį padalinį nėra jo paėmimas.

               14

               Antra, šis teismas savo pozicijos pasikeitimą motyvavo tuo, kad nėra poreikio Vokietijoje įsteigtos įmonės turto perkėlimą į kitoje valstybėje narėje esantį jos nuolatinį padalinį laikyti aplinkybe, dėl kurios atsiranda pelnas, nes vėlesniam Vokietijoje atsiradusio nerealizuoto kapitalo prieaugio apmokestinimui neturi įtakos tai, kad minėto padalinio pelnas Vokietijoje neapmokestinamas.

               15

               Atsižvelgdamas į šią teismo praktiką, Vokietijos įstatymų leidėjas nusprendė priimti įstatymą dėl netaikymo ir patikslinti EStG, iš dalies pakeisto SEStEG, 4 straipsnio 1 dalies trečią sakinį.

               16

               2010 m. gruodžio 8 d. Įstatymu dėl 2010 m. mokesčio (BGBl. 2010 I, p. 1768) įstatymų leidėjas, pirma, EStG, iš dalies pakeisto SEStEG, po 4 straipsnio 1 dalies trečio sakinio įterpė ketvirtą sakinį, siekdamas paaiškinti pagrindinį šio 4 straipsnio 1 dalies trečio sakinio taikymo atvejį. Tame ketvirtame sakinyje nustatyta, kad „turto perleidimo pelno apmokestinimo teisė neegzistuoja ar yra ribojama visų pirma tais atvejais, kai iki tol mokesčio mokėtojo nacionalinėje teritorijoje esančiam nuolatiniam padaliniui priskirtas turtas turi būti priskiriamas užsienyje esančiam nuolatiniam padaliniui“.

               17

               Antra, EStG, iš dalies pakeisto SEStEG, 52 straipsnio 8b dalis papildyta antru ir trečiu sakiniais, pagal kuriuos Įstatyme dėl 2010 m. mokesčio įtvirtintos redakcijos EStG 4 straipsnio 1 dalies trečias ir ketvirtas sakiniai taikomi ir 2005 mokestiniams metams.

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               18

                  Verder LabTec yra pagal Vokietijos teisę įsteigta komanditinė bendrija, kurios buveinė Vokietijoje. Nuo 2005 m. gegužės mėn. ši komanditinė bendrija užsiėmė tik savo teisių, susijusių su patentais, prekių ženklais ir dizainu, administravimu. Pagal 2005 m. gegužės 25 d. sudarytą sutartį ji perleido šias teises Nyderlanduose esančiam savo padaliniui.

               19

               Atlikusi mokestinį patikrinimą Finanzamt laikėsi nuomonės, kad minėtos teisės turėjo būti perleidžiamos atskleidžiant visą su jomis susijusį nerealizuotą kapitalo prieaugį, atitinkantį tikrąją rinkos vertę perkėlimo momentu.

               20

               Tačiau Finanzamt teigė, kad nerealizuotas kapitalo prieaugis, kurio suma nebuvo ginčyta, neturi būti nedelsiant apmokestinamas visas. Anot Finanzamt, teisingumo sumetimais jo suma turi būti įskaitoma sukuriant tokio pat dydžio eilutę ir taikant linijinį metodą ji turi būti įtrauktą į pelną per 10 metų.

               21

               Remdamasi šio patikrinimo rezultatais, Finanzamt2009 m. rugpjūčio 17 d. priėmė sprendimą dėl atskiros ir vienos 2005 mokestinių metų apmokestinamosios vertės nustatymo. Ji apskaičiavo Verder LabTec pelną prie gauto pelno proporcingai pridėjusi kompensacinėje eilutėje tais mokestiniais metais nurodytos sumos dalį – dešimtadalį nagrinėjamo nerealizuoto kapitalo prieaugio – ir atėmusi sumą, skirtą su tuo susijusio verslo mokesčio rezervui padidinti.

               22

               2011 m. rugsėjo 19 d. sprendimu Finanzamt atmetė dėl 2009 m. rugpjūčio 17 d. sprendimo pateiktą skundą kaip nepagrįstą.

               23

                  Verder LabTec dėl šio sprendimo pateikė skundą Finanzgericht Düsseldorf (Diuseldorfo finansų teismas) ir iš esmės tvirtino, kad nagrinėjamais mokesčių teisės aktais pažeidžiama SESV 49 straipsnyje užtikrinta įsisteigimo laisvė. Ši įmonė teigia, kad mokesčio už nerealizuotą kapitalo prieaugį, susijusį su perkeltu turtu, išieškojimas dalimis turto perkėlimo momentu yra neproporcinga priemonė. Šio mokesčio išieškojimas tuo momentu, kai kapitalo prieaugis realizuojamas, būtų ne tokia griežta priemonė.

               24

                  Finanzamt prašo atmesti skundą. Ji teigia, kad nagrinėjama mokestinė tvarka neprieštarauja Sąjungos teisės principams ir kad galimas įsisteigimo laisvės pažeidimas pateisinamas privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais. Be to, nagrinėjami mokesčių teisės aktai yra proporcingi, nes atskleistas nerealizuotas kapitalo prieaugis apmokestinamas ne visas iš karto.

               25

                  Finanzgericht Düsseldorf pabrėžia, kad Įstatyme dėl 2010 m. mokesčio įtvirtintos redakcijos EStG 4 straipsnio 1 dalies trečias ir ketvirtas sakiniai taikomi mokestiniais metais, dėl kurių kilo ginčas, t. y. 2005 m.

               26

               Šis teismas teigia, kad nacionalinės teisės aktai, kuriuose reglamentuojamas nagrinėjamas turto paėmimas, pažeidžia įsisteigimo laisvę. Be to, atsižvelgdamas į Sprendimą National Grid Indus (C‑371/10, EU:C:2011:785), jis tvirtina, kad šie teisės aktai nepateisinami, nes pagal mokestinio teritoriškumo principą Vokietijos Federacinė Respublika turi teisę apmokestinti nerealizuotą kapitalo prieaugį, atsiradusį laikotarpiu iki turto perdavimo kitoje valstybėje narėje esančiam nuolatiniam padaliniui. Nors galima teigti, kad nerealizuoto kapitalo prieaugio sumos nustatymas nagrinėjamo turto perdavimo momentu yra proporcinga priemonė, mokesčio, susijusio su šiuo kapitalo prieaugiu, išieškojimas iki jo realizavimo, nepaisant to, kad išieškojimas paskirstomas per penkerius ar dešimt metų, anot šio teismo, negali būti laikomas proporcinga priemone.

               27

               Šiomis aplinkybėmis Finanzgericht Düsseldorf nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
               „Ar su SESV 49 straipsnyje įtvirtinta įsisteigimo laisve suderinama tai, kad nacionalinės teisės nuostatoje numatyta, jog toje valstybėje esančio įmonės padalinio turto perdavimas kitoje valstybėje esančiam tos pačios įmonės padaliniui laikomas turto paėmimu ne verslo reikmėms, todėl atskleidžiant nerealizuotą [kapitalo prieaugį] gaunamas su turto paėmimu susijęs pelnas, o kitoje nacionalinės teisės nuostatoje numatyta galimybė tolygiai paskirstyti šį pelną penkeriems ar dešimčiai finansinių metų?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               28

                  Verder LabTec tvirtina, kad prejudicinis klausimas yra nepriimtinas dėl savo hipotetinio pobūdžio, nes, anot šios bendrovės, penkerių ar dešimties metų laikotarpis išieškoti mokestį, kurį nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, netaikytas nagrinėjamiems mokestiniams metams, t. y. 2005 m. Finanzamt ir Vokietijos vyriausybė teigia, kad prejudicinis klausimas yra hipotetinis, kiek tai susiję su išieškojimo paskirstymu per penkerius metus, nes paskirstymas per penkerių metų laikotarpį netaikytas 2005 mokestiniais metais. Europos Komisija taip pat teigia, kad prejudicinis klausimas, kiek jis susijęs su išieškojimo paskirstymu per penkerius metus, yra arba gali būti hipotetinis. Šiuo klausimu ji nurodo, jog, kadangi 2011 m. rugsėjo 19 d.Finanzamt sprendimas susijęs su išieškojimo paskirstymu per dešimt metų, gali būti, kad Finanzamt negalės vėliau jo pakeisti į penkerių metų laikotarpį.

               29

               Šiuo klausimu primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką nacionalinio teismo pateiktiems klausimams dėl Sąjungos teisės išaiškinimo, atsižvelgiant į jo paties nurodytas faktines aplinkybes ir teisinius pagrindus, kurių tikslumo Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti, taikoma reikšmingumo prezumpcija. Nacionalinio teismo pateiktą prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas gali atmesti, tik jei akivaizdu, jog prašymas išaiškinti Sąjungos teisę visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar dalyku, kai problema hipotetinė arba kai Teisingumo Teismui nežinomos faktinės aplinkybės ar teisiniai pagrindai, būtini, kad jis galėtų naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (Sprendimo Stanley International Betting ir Stanleybet Malta, C‑463/13, EU:C:2015:25, 26 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               30

               Nagrinėjamu atveju konstatuotina, jog iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad 2009 m. rugpjūčio 17 d. pranešimas apie mokėtiną mokestį, kurį užginčijus priimtas 2011 m. rugsėjo 19 d.Finanzamt sprendimas, susijęs su mokesčio išieškojimo paskirstymu per dešimt, o ne per penkerius metus. Taigi akivaizdu, kad problema dėl šio mokesčio išieškojimo paskirstymo per penkerius metus yra hipotetinė. Todėl, kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 18 punkte, prejudicinis klausimas nepriimtinas, kiek jis susijęs su tokiu išieškojimu.

               31

               Darytina išvada, jog pateiktą klausimą reikia suprasti taip, kad juo siekiama išsiaiškinti, ar SESV 49 straipsnį reikia aiškinti taip, kad juo draudžiamos tokios valstybės narės mokesčių teisės normos, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, kuriose numatyta, jog tuo atveju, kai toje valstybėje narėje esančios įmonės turtas perkeliamas į kitoje valstybėje narėje esantį šios įmonės nuolatinį padalinį, atskleidžiamas pirmojoje valstybėje narėje atsiradęs su tuo turtu susijęs nerealizuotas kapitalo prieaugis, jis apmokestinamas ir šis mokestis išieškomas dalimis per dešimt metų.

               32

               Primintina, kad pagal SESV 49 straipsnį reikalaujama panaikinti įsisteigimo laisvės apribojimus. Ši laisvė apima pagal valstybės narės teisės aktus įsteigtų bendrovių, Europos Sąjungoje turinčių registruotą buveinę, centrinę administraciją arbą pagrindinę verslo vietą, teisę vykdyti veiklą kitose valstybėse narėse per dukterinę bendrovę, padalinį ar atstovybę (Sprendimo Komisija / Vokietija, C‑591/13, EU:C:2015:230, 54 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               33

               Nors iš ESV sutarties nuostatų dėl įsisteigimo laisvės matyti, kad jos skirtos užtikrinti, kad priimančiojoje valstybėje narėje bus taikoma nacionalinė tvarka, pagal jas taip pat draudžiama kilmės valstybei narei trukdyti savo piliečiams arba pagal jos įstatymus įsteigtai bendrovei steigtis kitoje valstybėje narėje (Sprendimo Komisija / Vokietija, C‑591/13, EU:C:2015:230, 56 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               34

               Be to, pagal nusistovėjusią teismo praktiką įsisteigimo laisvės apribojimais laikomos visos priemonės, dėl kurių naudotis šia laisve draudžiama, sunku ar ne taip patrauklu (Komisija / Vokietija, C‑591/13, EU:C:2015:230, 56 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               35

               Šiuo klausimu pažymėtina, kad įsisteigimo laisvė taikoma įmonės veiklos perkėlimui iš vienos valstybės narės į kitą, neatsižvelgiant į tai, ar atitinkama įmonė perkelia savo registruotą buveinę ir faktinę vadovybę į tą kitą valstybę narę arba ar ji perkelia vienos valstybės narės teritorijoje esančio nuolatinio padalinio turtą į kitą valstybę narę (Sprendimo Komisija / Danija, C‑261/11, EU:C:2013:480, 28 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               36

               Kiek tai susiję su nerealizuoto kapitalo prieaugio, atsiradusio valstybės narės mokesčių kompetencijos srityje ir susijusio su turtu, perkeltu į kitoje valstybėje narėje esantį nuolatinį padalinį, apmokestinimu, kai pirmoji valstybė narė netenka teisės apmokestinti iš šio turto gautas pajamas jį perkėlus, iš Teisingumo Teismo praktikos iš esmės darytina išvada, kad valstybės narės mokesčių teisės normos, pagal kurias šis kapitalo prieaugis tokio perkėlimo atveju apmokestinamas iškart, nors jis neapmokestinamas, kai vykdomas panašus perkėlimas valstybės viduje, atgraso pirmojoje valstybėje narėje įsisteigusią įmonę perkelti savo turtą į kitą valstybę narę, todėl yra įsisteigimo laisvės ribojimas (šiuo klausimu žr. Sprendimo Komisija / Danija, C‑261/11, EU:C:2013:480, 29–31 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką).

               37

               Nagrinėjamu atveju konstatuotina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos mokesčių teisės normos lemia nerealizuoto kapitalo prieaugio, atsiradusio perkėlus turtą į kitoje valstybėje narėje nei Vokietijos Federacinė Respublika esantį nuolatinį padalinį, atskleidimą ir apmokestinimą. Tačiau toks atskleidimas ir apmokestinimas nevyktų atliekant panašų perkėlimą valstybės viduje, nes šis nerealizuotas kapitalo prieaugis apmokestinamas tik tada, kai faktiškai realizuojamas. Dėl tokio skirtingo požiūrio įmonė, norinti perkelti savo turtą į kitoje valstybėje narėje esantį nuolatinį padalinį, gali atsidurti finansiškai nepalankesnėje padėtyje. Taigi toks skirtingas požiūris, susijęs su nagrinėjamo kapitalo prieaugio atskleidimu ir apmokestinimu, atgraso pagal Vokietijos teisę įsteigtą įmonę perkelti savo turtą į kitą valstybę narę.

               38

               Toks skirtingas požiūris nepaaiškinamas objektyviai skirtinga padėtimi. Atsižvelgiant į valstybės narės teisės nuostatas, pagal kurias apmokestinamas jos teritorijoje atsiradęs nerealizuotas kapitalo prieaugis, įmonės, perkeliančios turtą į kitoje valstybėje narėje esantį padalinį, padėtis, susijusi su pirmojoje valstybėje narėje prieš perkeliant atsiradusiu su šiuo turtu susijusio kapitalo prieaugio apmokestinimu, yra panaši į įmonės, perkeliančios turtą į toje pačioje valstybėje narėje esantį nuolatinį padalinį, padėtį (šiuo klausimu žr. Sprendimo Komisija / Vokietija, C‑591/13, EU:C:2015:230, 60 punktą).

               39

               Darytina išvada, kad skirtingas požiūris, kuris numatytas pagrindinėje byloje nagrinėjamose teisės normose ir su kuriuo susiduria Vokietijos Federacinėje Respublikoje esanti įmonė, kai turtas perkeliamas į kitoje valstybėje narėje esantį šios įmonės nuolatinį padalinį, yra įsisteigimo laisvės ribojimas, kaip jis suprantamas pagal SESV 49 straipsnį.

               40

               Tačiau reikia nustatyti, ar šį ribojimą galima objektyviai pateisinti Sąjungos teisėje pripažintais privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais. Tokiu atveju taip pat būtina, kad jis neviršytų to, kas būtina šiam tikslui pasiekti.

               41

               Anot Vokietijos vyriausybės, įsisteigimo laisvės ribojimą galima pateisinti privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais, susijusiais su valstybių narių apmokestinimo kompetencijos paskirstymo išsaugojimu. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas dėl to abejoja.

               42

               Šiuo klausimu primintina, pirma, kad apmokestinimo kompetencijos paskirstymo valstybėms narėms išsaugojimas yra Teisingumo Teismo pripažintas teisėtas tikslas ir kad nesant Sąjungos priimtų suvienodinimo ar suderinimo priemonių, valstybės narės lieka kompetentingos sutartimis arba vienašališkai nustatyti savo apmokestinimo kompetencijos pasidalijimo kriterijus, siekdamos išvengti dvigubo apmokestinimo (Sprendimo Komisija / Vokietija, C‑591/13, EU:C:2015:230, 64 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               43

               Antra, pagal mokestinio teritoriškumo principą valstybė narė tuo atveju, kai turtas perkeliamas į kitoje valstybėje narėje esantį nuolatinį padalinį, perkėlimo momentu turi teisę apmokestinti kapitalo prieaugį, atsiradusį laikotarpiu iki turto perkėlimo. Tokia priemone siekiama užkirsti kelią situacijoms, kurios gali pakenkti valstybės narės teisei įgyvendinti mokesčių srityje kompetenciją, susijusią su jos teritorijoje vykdoma veikla (šiuo klausimu žr. Sprendimo National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, 45, 46 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką).

               44

               Taigi pagrindinėje byloje nagrinėjamas turto perkėlimas iš Vokietijos Federacinės Respublikos į kitą valstybę narę nereiškia, kad ši pirmoji valstybė turi atsisakyti teisės apmokestinti kapitalo prieaugį, atsiradusį jos mokesčių kompetencijos srityje iki šio perkėlimo.

               45

               Be to, valstybės narės, turinčios teisę apmokestinti kapitalo prieaugį, kuris atsirado, kai atitinkamas turtas buvo jų teritorijoje, turi teisę šio apmokestinimo tikslais numatyti kitą apmokestinimo momentą nei šio kapitalo prieaugio faktinis realizavimas, siekiant užtikrinti šio turto apmokestinimą (Sprendimo DMC, C‑164/12, EU:C:2014:20, 53 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               46

               Nagrinėjamu atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamose mokesčių teisės normose reglamentuojamas turto perkėlimas į kitoje valstybėje narėje nei Vokietijos Federacinė Respublika esantį padalinį, o iš šio perkėlimo gautos pajamos Vokietijos Federacinėje Respublikoje neapmokestinamos.

               47

               Taigi atskleidžiant kapitalo prieaugį, susijusį su perkeltu turtu, iki jo perkėlimo atsiradusį Vokietijos Federacinės Respublikos mokesčių kompetencijos srityje, ir jį apmokestinant siekiama užtikrinti nerealizuoto kapitalo prieaugio, atsiradusio šios valstybės narės mokesčių kompetencijos srityje, apmokestinimą. Su turtu susijusias pajamas, kurios gautos po perkėlimo, apmokestina kita valstybė narė, kurios teritorijoje yra minėtas nuolatinis padalinys. Taigi tokie teisės aktai, kaip nagrinėjami pagrindinėje byloje, yra tinkami užtikrinti, kad būtų išsaugotas atitinkamų valstybių narių apmokestinimo kompetencijos paskirstymas.

               48

               Dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamų teisės normų proporcingumo visų pirma primintina, kad tai, jog valstybė narė, siekdama išsaugoti naudojimąsi mokestine kompetencija, nustato mokesčio, kuris turi būti sumokėtas už jos teritorijoje atsiradusį nerealizuoto kapitalo prieaugį, susijusį su perkeltu už jos teritorijos ribų turtu, dydį, kai praranda kompetenciją apmokestinti atitinkamą turtą, šioje byloje (kai atitinkamas turtas perkeliamas už šios valstybės narės teritorijos ribų) yra proporcinga (šiuo klausimu žr. Sprendimo Komisija / Ispanija, C‑64/11, EU:C:2013:264, 31 punktą ir Sprendimo DMC, C‑164/12, EU:C:2014:20, 60 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               49

               Dėl tokio mokesčio surinkimo Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad reikia leisti apmokestinamajam asmeniui pasirinkti – nedelsiant sumokėti mokestį ar atidėti šio mokesčio sumos sumokėjimą, prireikus su palūkanomis pagal taikytinus nacionalinės teisės aktus (Sprendimo Komisija / Vokietija, C‑591/13, EU:C:2015:230, 67 punktas ir jame nurodyta teismo praktiką).

               50

               Be to, šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad reikia atsižvelgti ir į riziką, kad mokestis bus nesumokėtas, kuri ilgainiui didėja ir į kurią gali atsižvelgti atitinkama valstybė narė nacionalinės teisės aktuose, taikytinuose atidėto mokestinės skolos sumokėjimo atveju (šiuo klausimu žr. Sprendimo National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, 74 punktą).

               51

               Taigi nagrinėjamu atveju kyla klausimas, ar nagrinėjamo mokesčio mokėjimas dalimis per dešimt metų gali būti proporcinga priemonė, padėsianti pasiekti tikslą išsaugoti valstybių narių apmokestinimo įgaliojimų paskirstymą.

               52

               Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad mokesčio už nerealizuotą kapitalo prieaugį surinkimas ne iškart, o per penkerius metus buvo pripažintas proporcinga priemone šiam tikslui pasiekti (Sprendimo DMC, C‑164/12, EU:C:2014:20, 64 punktas). Taigi mokesčio už nerealizuotą kapitalo prieaugį surinkimas per dešimt metų, kaip šioje byloje, taip pat laikytinas proporcinga priemone šiam tikslui pasiekti, kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 72 ir 73 punktuose.

               53

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, jog SESV 49 straipsnis aiškintinas taip, kad juo nedraudžiamos tokios valstybės narės mokesčių teisės normos, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, kuriose numatyta, jog tuo atveju, kai toje valstybėje narėje esančios įmonės turtas perkeliamas į kitoje valstybėje narėje esantį šios įmonės nuolatinį padalinį, atskleidžiamas pirmojoje valstybėje narėje atsiradęs su tuo turtu susijęs nerealizuotas kapitalo prieaugis, jis apmokestinamas ir šis mokestis surenkamas dalimis per dešimt metų.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               54

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                     SESV 49 straipsnį reikia aiškinti taip, kad juo nedraudžiamos tokios valstybės narės mokesčių teisės normos, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, kuriose numatyta, jog tuo atveju, kai toje valstybėje narėje esančios įmonės turtas perkeliamas į kitoje valstybėje narėje esantį šios įmonės nuolatinį padalinį, atskleidžiamas pirmojoje valstybėje narėje atsiradęs su tuo turtu susijęs nerealizuotas kapitalo prieaugis, jis apmokestinamas ir šis mokestis surenkamas dalimis per dešimt metų.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


2013 m. rugsėjo 6 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Export Development Bank of Iran prieš Europos Sąjungos Tarybą. # Sujungtos bylos T-4/11 ir T-5/11.


title: 2011 m. rugsėjo 29 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Procter & Gamble Manufacturing Cologne GmbH prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Žodinio Bendrijos prekių ženklo NATURAVIVA paraiška - Ankstesnis žodinis Bendrijos prekių ženklas VIVA - Santykinis atmetimo pagrindas - Galimybės supainioti nebuvimas - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas - Žymenų panašumo nebuvimas. # Byla T-107/10.

text:
      2011 m. rugsėjo 29 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas Procter & Gamble Manufacturing Cologne prieš VRDT – Natura Cosméticos (NATURAVIVA)
      (Byla T‑107/10)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo NATURAVIVA paraiška – Ankstesnis žodinis Bendrijos prekių ženklas VIVA – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybės supainioti nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas – Žymenų panašumo nebuvimas“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas
         – Galimybė supainioti su ankstesniu prekių ženklu (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 24,
         46, 50, 51, 56 punktus)

      Dalykas

         Ieškinys dėl 2009 m. lapkričio 23 d. VRDT antrosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1558/2008‑2), susijusio su protesto
                  procedūra tarp

               Procter & Gamble Manufacturing Cologne GmbH
                ir
               Natura Cosméticos, SA
               .
            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Procter & Gamble Manufacturing Cologne GmbH bylinėjimosi išlaidas.


2002 m. kovo 7 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Italijos Respublika prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Valstybės pagalba. # Byla C-310/99.