title: 2011 m. birželio 16 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Gebr. Weber GmbH prieš Jürgen Wittmer (C-65/09) ir Ingrid Putz prieš Medianess Electronics GmbH (C-87/09).#Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Bundesgerichtshof (C-65/09) ir Amtsgericht Schorndorf (C-87/09) - Vokietija.#Vartotojų apsauga - Vartojimo prekių pardavimas ir susijusios garantijos - Direktyva 1999/44/EB - 3 straipsnio 2 ir 3 dalys - Nekokybiškos prekės pakeitimas kaip vienintelė teisės gynimo priemonė - Vartotojo sumontuota nekokybiška prekė - Pardavėjo pareiga išmontuoti nekokybišką prekę ir sumontuoti pakeičiančią prekę - Visiškas neproporcingumas - Pasekmės.#Sujungtos bylos C-65/09 ir C-87/09.

text:
      Sujungtos bylos C‑65/09 ir C‑87/09
      Gebr. Weber GmbH
      prieš
      Jürgen Wittmer
      ir
      Ingrid Putz
      prieš
      Medianess Electronics GmbH
      (Bundesgerichtshof prašymai priimti prejudicinį prašymą)

      „Vartotojų apsauga – Vartojimo prekių pardavimas ir susijusios garantijos – Direktyva 1999/44/EB – 3 straipsnio 2 ir 3 dalys – Nekokybiškos prekės pakeitimas kaip vienintelė teisės gynimo priemonė – Vartotojo jau sumontuota nekokybiška prekė – Pardavėjo pareiga išmontuoti nekokybišką prekę ir sumontuoti pakeičiančią prekę – Visiškas neproporcingumas – Pasekmės“
      Sprendimo santrauka
      1.        Teisės aktų derinimas – Vartotojų apsauga – Vartojimo prekių pardavimas ir susijusios garantijos – Vartotojo teisės – Parduotos
            prekės neatitiktis – Prekės, kurią reikia pakeisti, atitikties užtikrinimas
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 1999/44 pirma konstatuojamoji dalis ir 3 straipsnio 2 ir 3 dalys)
      2.        Teisės aktų derinimas – Vartotojų apsauga – Vartojimo prekių pardavimas ir susijusios garantijos – Vartotojo teisės – Parduotos
            prekės neatitiktis – Prekės, kurią reikia pakeisti, atitikties užtikrinimas
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 1999/44 3 straipsnio 3 dalis ir 5 dalies paskutinioji įtrauka)
      1.        Direktyvos 1999/44 dėl vartojimo prekių pardavimo ir susijusių garantijų tam tikrų aspektų 3 straipsnio 2 ir 3 dalys turi
         būti aiškinamos taip, kad kai sutarties neatitinkančios vartojimo prekės, kurią laikydamasis jos pobūdžio ir naudojimo paskirties
         prieš paaiškėjant trūkumui sąžiningai sumontavo vartotojas, atitiktis sutarčiai yra užtikrinama ją pakeičiant, pardavėjas
         privalo arba pats išmontuoti ją iš tos vietos, kur ji buvo sumontuota, ir ten sumontuoti pakeičiančią prekę, arba padengti
         būtinas su išmontavimu ir pakeičiančios prekės sumontavimu susijusias išlaidas. Ši pardavėjo pareiga egzistuoja, nepaisant
         to, ar jis pardavimo sutartimi įsipareigojo sumontuoti pirma nusipirktą vartojimo prekę.

      Toks aiškinimas atitinka direktyvos tikslą, kuris, kaip nurodoma jos pirmoje konstatuojamojoje dalyje, yra užtikrinti aukštą
         vartotojų apsaugos lygį. Todėl tokioje situacijoje, kai nė vienos sutarties šalies veiksmuose nėra kaltės, sutarties neatitinkančios
         prekės išmontavimo ir pakeičiančios prekės sumontavimo išlaidas pateisinama priskirti pardavėjui, nes, pirma, šių papildomų
         išlaidų būtų buvę galima išvengti, jei pardavėjas nuo pat pradžių būtų teisingai vykdęs sutartinius įsipareigojimus, ir, antra,
         jos pasidaro būtinos norint užtikrinti prekės atitiktį sutarčiai.

      Jei pardavėjas pats neišmontuoja sutarties neatitinkančios prekės ir nesumontuoja pakeičiančios prekės, nacionalinis teismas
         turi nuspręsti, kokios yra būtinos išmontavimo ir sumontavimo išlaidos, kurias atlyginti gali reikalauti vartotojas.

      (žr. 55, 57, 61 ir 62 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Direktyvos 1999/44 dėl vartojimo prekių pardavimo ir susijusių garantijų tam tikrų aspektų 3 straipsnio 3 dalis turi būti
         aiškinama taip, kad ji draudžia nacionaline teise suteikti pardavėjui teisę atsisakyti pakeisti sutarties neatitinkančią prekę,
         kai pakeitimas yra vienintelė įmanoma teisės gynimo priemonė, dėl to, kad tas pakeitimas sukelia neproporcingų išlaidų, palyginti
         su verte, kurią prekė turėtų, jeigu atitiktų sutartį, ir neatitikimo reikšmingumu, nes jam reikėtų išmontuoti prekę iš tos
         vietos, kur ji sumontuota, ir ten sumontuoti pakeičiančią prekę. Tačiau tokiu atveju ši nuostata nedraudžia apriboti vartotojo
         teisės į nekokybiškos prekės išmontavimo ir pakeičiančios prekės sumontavimo išlaidų atlyginimą, atsižvelgiant į pardavėjo
         prisiimamą proporcingą išlaidų sumą.

      Todėl spręsdamas klausimą, ar reikia apriboti vartotojo teisę į tokių išlaidų atlyginimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikęs teismas turės atsižvelgti, pirma, į vertę, kurią prekė turėtų, jeigu atitiktų sutartį, ir neatitikimo reikšmingumą
         ir, antra, – į direktyvos tikslą užtikrinti aukštą vartotojų apsaugos lygį.

      Be to, jei yra apribojama teisė į šias išlaidas, pagal direktyvos 3 straipsnio 5 dalies paskutiniąją įtrauką vartotojui reikia
         suteikti galimybę reikalauti ne pakeisti sutarties neatitinkančią prekę, o atitinkamai sumažinti kainą ar nutraukti sutartį,
         nes galimybė užtikrinti nekokybiškos prekės atitiktį tik vartotojui prisiimant dalį šių išlaidų yra didelis nepatogumas vartotojui.

      (žr. 76–78 punktus ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. birželio 16 d.(*)

      „Vartotojų apsauga – Vartojimo prekių pardavimas ir susijusios garantijos – Direktyva 1999/44/EB – 3 straipsnio 2 ir 3 dalys − Nekokybiškos prekės pakeitimas kaip vienintelė teisės gynimo priemonė − Vartotojo sumontuota
         nekokybiška prekė − Pardavėjo pareiga išmontuoti nekokybišką prekę ir sumontuoti pakeičiančią prekę – Visiškas neproporcingumas – Pasekmės“

      Sujungtose bylose C‑65/09 ir C‑87/09
      dėl 2009 m. sausio 14 d. Bundesgerichtshof nutartimi (C‑65/09) ir 2009 m. vasario 25 d. Amtsgericht Schorndorf nutartimi (C‑87/09), kurias Teisingumo Teismas gavo 2009 m. vasario 16 d. ir kovo 2 d., pagal EB 234 straipsnį pateiktų prašymų
         priimti prejudicinį sprendimą bylose

      Gebr. Weber GmbH (C‑65/09)

      prieš
      Jürgen Wittmer
      ir
      Ingrid Putz (C‑87/09)

      prieš
      Medianess Electronics GmbH
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai J.-J. Kasel, A. Borg Barthet, M. Ilešič (pranešėjas) ir E. Levits,
      generalinis advokatas J. Mazák,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. vasario 25 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Gebr. Weber GmbH, atstovaujamos Rechtsanwalt R. Lindner,

      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma ir J. Kemper,
      –        Belgijos vyriausybės, atstovaujamos T. Materne,
      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos J. López-Medel Bascones,
      –        Austrijos vyriausybės, atstovaujamos E. Riedl ir E. Handl-Petz,
      –        Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos M. Dowgielewicz,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos W. Wils ir H. Krämer,
      susipažinęs su 2010 m. gegužės 18 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymai priimti prejudicinį sprendimą yra susiję su 1999 m. gegužės 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 1999/44/EB
         dėl vartojimo prekių pardavimo ir susijusių garantijų tam tikrų aspektų (OL L 171, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių
         k., 15 sk., 4 t., p. 223, toliau – direktyva) 3 straipsnio 2 dalies ir 3 dalies trečios pastraipos aiškinimu.

      2        Šie prašymai buvo pateikti nagrinėjant Gebr. Weber GmbH (toliau – Gebr. Weber) (byla C‑65/09) ir J. Wittmer ginčą dėl pardavimo sutartį atitinkančių plytelių tiekimo ir žalos atlyginimo bei I. Putz ir
         Medianess Electronics GmbH (toliau – Medianess Electronics) (byla C-87/09) ginčą dėl pardavimo sutarties neatitinkančios indaplovės pirkimo kainos grąžinimo, grąžinant prekę.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisės aktai
      3        Direktyvos pirmoje konstatuojamojoje dalyje teigiama:

      „kadangi [EB] 153 straipsnio 1 ir 3 dalyse numatyta, kad priemonėmis, kurių Bendrija imasi pagal [EB] 95 straipsnį, ji turėtų
         prisidėti prie aukšto lygio vartotojų apsaugos sukūrimo.“

      4        Direktyvos devintos–vienuoliktos konstatuojamųjų dalių tekstas yra toks:

      „9)      kadangi pardavėjas turėtų būti tiesiogiai atsakingas vartotojui už prekių atitikimą sutarčiai; kadangi tai yra tradicinis
         sprendimas, įtvirtintas valstybių narių teisės sistemose; kadangi vis dėlto pardavėjas turėtų galėti, kaip numatyta nacionalinės
         teisės aktuose, laisvai reikalauti gamintojo, ankstesnio pardavėjo toje pačioje sutarčių grandinėje arba bet kokio kito tarpininko,
         jeigu jis nėra šios teisės atsisakęs, vykdyti teisių gynimo priemones; kadangi ši direktyva neturi poveikio sutarties tarp
         pardavėjo, gamintojo, ankstesnio pardavėjo ar bet kokio kito tarpininko laisvės principui; kadangi taisykles, reguliuojančias,
         kieno atžvilgiu ir kaip pardavėjas gali reikalauti vykdyti tokių teisės gynimo priemonių, turi nustatyti nacionalinės teisės
         aktai;

      10)      kadangi tada, kai prekės neatitinka sutarties, vartotojai privalėtų turėti teisę į nemokamą prekės atitikimo sutarčiai atkūrimą
         jų pasirinkimu tas prekes pataisant ar pakeičiant arba, jei to nepadaroma, sumažinant jų kainą ar nutraukiant sutartį;

      11)      kadangi vartotojas pirmiausia gali reikalauti, kad pardavėjas pataisytų arba pakeistų prekes, nebent tokios teisės gynimo
         priemonės būtų neįmanomos arba neproporcingos; kadangi tai, ar teisės gynimo priemonė yra neproporcinga, turėtų būti nustatoma
         objektyviai; kadangi teisės gynimo priemonė būtų neproporcinga, jeigu ja, lyginant su kita teisės gynimo priemone, būtų nustatytos
         nepagrįstos išlaidos; kadangi, siekiant nuspręsti, ar išlaidos yra nepagrįstos, išlaidos, nustatytos viena teisės gynimo priemone,
         turėtų būti žymiai didesnės negu kita teisės gynimo priemone nustatytos išlaidos.“

      5        Direktyvos 1 straipsnyje „Taikymo sritis ir sąvokos“ nustatoma:

      „1.      Šios direktyvos tikslas – suderinti valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus dėl vartojimo prekių pardavimo ir su tuo
         susijusių garantijų tam tikrų aspektų, siekiant užtikrinti vieningą minimalų vartotojų apsaugos vidaus rinkoje lygį.

      2.      Šioje direktyvoje:
      <...>
      f)      taisymas – reiškia vartojimo prekių atitikimo pardavimo sutarčiai užtikrinimą neatitikimo atveju.
      <...>.“
      6        Direktyvos 2 straipsnyje „Atitikimas sutarčiai“ nustatoma:

      „1.      Pardavėjas privalo pateikti vartotojui prekes, kurios atitinka pardavimo sutartį.
      <...>
      5.      Jeigu instaliavimas sudaro prekių pardavimo sutarties dalį ir prekes instaliavo pardavėjas arba tai atlikta jo atsakomybe,
         bet koks dėl neteisingo vartojimo prekių instaliavimo atsiradęs neatitikimas prilyginamas prekių neatitikimui. Ši nuostata
         vienodai taikoma gaminiui, kai numatyta, jog jį instaliuos pats vartotojas, kai jis jį instaliuoja, o neteisingo instaliavimo
         priežastis yra instaliavimo instrukcijos trūkumai.“

      7        Direktyvos 3 straipsnyje „Vartotojo teisės“ numatoma:

      „1.      Pardavėjas yra atsakingas vartotojui už bet kokį neatitikimą, esantį prekių pateikimo metu.
      2.      Esant neatitikimui, vartotojas turi teisę į nemokamą prekių atitikimo sutarčiai užtikrinimą jas pataisant ar pakeičiant pagal
         šio straipsnio 3 dalį, arba teisę į atitinkamą kainos sumažinimą arba su tomis prekėmis susijusios sutarties nutraukimą pagal
         šio straipsnio 5 ir 6 dalis.

      3.      Vartotojas pirmiausia gali reikalauti, kad pardavėjas nemokamai pataisytų arba pakeistų prekes, nebent tai yra neįmanoma ar
         neproporcinga.

      Teisės gynimo priemonė laikoma neproporcinga, jeigu ja, palyginti su alternatyvia teisės gynimo priemone, pardavėjui nustatomos
         nepagrįstos išlaidos, atsižvelgiant į:

      –        vertę, kurią prekės turėtų, jeigu nebūtų neatitikimo,
      –        neatitikimo reikšmingumą ir
      –        tai, ar alternatyvi teisės gynimo priemonė galėtų būti įgyvendinta nesukeliant didelių nepatogumų vartotojui.
      Bet koks prekių pataisymas ar pakeitimas atliekamas per protingą laiką ir nesukeliant jokių didelių nepatogumų vartotojui,
         atsižvelgiant į prekių pobūdį ir paskirtį, dėl kurios tos prekės vartotojui buvo reikalingos.

      4.      Šio straipsnio 2 ir 3 dalyse sąvoka „nemokamai“ reiškia išlaidas, reikalingas užtikrinti prekių atitikimą, visų pirma pašto,
         darbo ir medžiagų išlaidas.

      5.      Vartotojas gali reikalauti atitinkamai sumažinti kainą arba nutraukti sutartį, jeigu:
      –        vartotojas neturi teisės nei į prekių pataisymą, nei į jų pakeitimą, arba
      –        pardavėjas per protingą laiką neįgyvendino teisės gynimo priemonės, arba
      –        pardavėjas neįgyvendino teisės gynimo priemonės nesukeldamas didelių nepatogumų vartotojui.
      6.      Vartotojas neturi teisės nutraukti sutarties, jeigu neatitikimas yra nedidelis.“
      8        Direktyvos 4 straipsnyje „Žalos atlyginimo teisė“ nustatoma:

      „Kai už neatitikimą, atsiradusį dėl gamintojo ar ankstesnio pardavėjo toje pačioje sutarčių grandinėje ar bet kokio kito tarpininko
         veikimo ar neveikimo, vartotojui yra atsakingas galutinis pardavėjas, jis turi teisę imtis teisės gynimo priemonių atsakingo
         asmens ar asmenų sutarčių grandinėje atžvilgiu. Atsakingą asmenį ar asmenis, kurių atžvilgiu galutinis pardavėjas gali imtis
         teisės gynimo priemonių, kartu ir atitinkamą jų vykdymo procesą bei sąlygas nustato nacionalinė teisė.“

      9        Direktyvos 5 straipsnio „Terminai“ 1 dalies pirmame sakinyje teigiama:

      „Pardavėjas yra laikomas atsakingu pagal 3 straipsnį, kai neatitikimas išaiškėja per dvejus metus nuo prekių pateikimo.“
      10      Direktyvos 7 straipsnyje „Įpareigojantis pobūdis“ numatoma:

      „1.      Jokios sutarčių sąlygos ar susitarimai, sudaryti su pardavėju prieš jam pranešus apie neatitikimą, kurie tiesiogiai ar netiesiogiai
         panaikina arba apriboja šios direktyvos nustatytas teises, neįpareigoja vartotojo, kaip tai numatyta nacionalinėje teisėje.

      <...>“
      11      Direktyvos 8 straipsnyje „Nacionalinė teisė ir minimali apsauga“ numatoma:

      „1.      Šios direktyvos nustatytos teisės yra vykdomos nepažeidžiant kitų teisių, kuriomis vartotojas gali remtis pagal nacionalines
         normas, reguliuojančias sutartinę ar nesutartinę atsakomybę.

      2.      Kad užtikrintų aukštesnio lygio vartotojų apsaugą, valstybės narės šios direktyvos taikymo srityje gali priimti ar palikti
         galioti griežtesnes nuostatas, neprieštaraujančias Sutarčiai.“

       Nacionalinės teisės aktai
      12      Vokietijos civilinio kodekso (Bürgerliches Gesetzbuch, toliau – BGB) 433 straipsnio 1 dalyje numatoma:

      „Pardavimo sutartimi daikto pardavėjas privalo jį perduoti pirkėjui ir perleisti jam nuosavybės teisę. Pardavėjas privalo
         pirkėjui perduoti daiktą be fizinių ar teisinių trūkumų.“

      13      BGB 434 straipsnyje „Fiziniai trūkumai“ nustatoma:

      „1.      Daiktas neturi fizinių trūkumų, kai perduodant riziką jis yra sutartos kokybės. <...>“
      14      BGB 437 straipsnis „Pirkėjo teisės esant daikto trūkumui“ yra suformuluotas taip:

      „Kai daiktas turi trūkumų, pirkėjas gali, jeigu įvykdytos šių nuostatų sąlygos ir nenustatyta kitaip:
      1)      reikalauti įvykdyti prievolę natūra pagal 439 straipsnį;
      2)      atsisakyti sutarties pagal 440, 323 straipsnius ir 326 straipsnio 5 dalį arba reikalauti sumažinti pardavimo kainą pagal 441 straipsnį;

      3)      reikalauti atlyginti nuostolius pagal 440, 280, 281, 283 ir 311a straipsnius arba patirtas išlaidas pagal 284 straipsnį.“
      15      BGB 439 straipsnis „Prievolės vykdymas natūra“ yra suformuluotas taip:

      „1.      Pirkėjas gali kaip prievolės įvykdymo natūra būdą savo pasirinkimu reikalauti pašalinti trūkumus arba pateikti daiktą be trūkumų.
      Pardavėjas padengia išlaidas, reikalingas prievolei įvykdyti natūra, visų pirma transportavimo, pristatymo, darbo ir medžiagų
         išlaidas.

      <...> pardavėjas gali atsisakyti vykdyti prievolę natūra pirkėjo pasirinktu būdu, jei toks vykdymas įmanomas tik patiriant
         neproporcingų išlaidų. Dėl to visų pirma turi būti atsižvelgiama į daikto vertę, kurią jis turėtų, jeigu nebūtų neatitikimo,
         neatitikimo reikšmingumą ir tai, ar alternatyvi teisių gynimo priemonė galėtų būti įgyvendinta nesukeliant didelių nepatogumų
         pirkėjui. Tokiais atvejais pirkėjas turi teisę pasirinkti tik alternatyvius prievolės vykdymo natūra būdus, tačiau tai nepažeidžia
         pardavėjo teisės taip pat atsisakyti alternatyvios teisių gynimo priemonės laikantis pirmame sakinyje nurodytų sąlygų.

      Pardavėjas, kuris vykdydamas prievolę natūra pateikia sutartį atitinkantį daiktą, gali reikalauti, kad pirkėjas grąžintų daiktą
         turintį trūkumų <...>“.

       Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
       Byla C-65/09
      16      J. Wittmer ir Gebr. Weber sudarė sutartį dėl poliruotų plytelių pardavimo už 1 382,27 EUR. Išklojus namuose beveik du trečdalius plytelių, J. Wittmer
         pastebėjo, kad ant jų yra plika akimi matomų tamsių dėmių.

      17      Tada J. Wittmer pareiškė pretenziją, kurią, pasitaręs su plytelių gamintoju, Gebr. Weber atmetė. Ieškovo pradėtame įrodymų rinkimo procese paskirtas ekspertas padarė išvadą, kad šios tamsios dėmės yra mikropoliravimo
         pėdsakai, kurių neįmanoma pašalinti, todėl vienintelis galimas sprendimas yra visų plytelių pakeitimas naujomis. Eksperto
         vertinimu, tai kainuotų 5 830,57  EUR.

      18      Gebr. Weber neįvykdžius jo reikalavimo, J. Wittmer pareiškė ieškinį šiai bendrovei Landgericht Kassel (Kaselio apygardos teismas) ir pareikalavo pristatyti kokybiškas plyteles bei sumokėti 5 830,57  EUR. Šis teismas priteisė
         tik kainos sumažinimą ir nurodė Gebr. Weber sumokėti 273,10  EUR, o likusią ieškinio dalį atmetė. J. Wittmer padavus apeliaciją dėl Landgericht Kassel sprendimo, Oberlandesgericht Frankfurt (Frankfurto aukštesnysis apygardos teismas), pirma, nurodė Gebr. Weber pristatyti naujas plyteles be trūkumų ir pervesti J. Wittmer 2 122,37  EUR už netinkamų plytelių ardymą ir išvežimą ir, antra,
         atmetė likusią apeliacinio skundo dalį.

      19      Gebr. Weber dėl Oberlandesgericht Frankfurt sprendimo padavė kasacinį skundą Bundesgerichtshof (Federalinis teismas), kuris nurodo, kad jo sprendimas priklauso nuo to, ar apeliacinis teismas teisingai manė, kad J. Wittmer
         gali reikalauti atlyginti netinkamų plytelių ardymo išlaidas. Kadangi pagal Vokietijos teisę J. Wittmer negali būti atlygintos
         tokios išlaidos, atsakymas į šį klausimą priklauso nuo direktyvos, į kurią atsižvelgiant gali reikėti aiškinti BGB 439 straipsnį,
         3 straipsnio 2 dalies ir 3 dalies trečios pastraipos aiškinimo.

      20      Bundesgerichtshof šiuo atžvilgiu pažymėjo, kad iš to, jog direktyvos 3 straipsnio 2 dalyje vartojamas žodis „pakeičiant“, galima daryti išvadą,
         jog egzistuoja pareiga ne tik pristatyti sutartį atitinkančią prekę, bet ir pakeisti, taigi išmontuoti, nekokybišką prekę.
         Be to, direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje minima pareiga atsižvelgti į prekės pobūdį ir paskirtį bei pareiga užtikrinti prekės
         atitiktį gali leisti manyti, kad keičiant prekę pardavėjo pareiga apima ne tik sutartį atitinkančios prekės tiekimą, bet ir
         nekokybiškos prekės išmontavimą, kad būtų galima panaudoti tinkamo pobūdžio ir paskirties pakeičiančią prekę.

      21      Tačiau Bundesgerichtshof pažymi, kad šio klausimo nereikėtų spręsti, jei Gebr. Weber turėtų teisę atsisakyti atlyginti sutarties neatitinkančių plytelių nuardymo išlaidas dėl to, kad jos yra neproporcingos.
         Teismas aiškina, kad pagal BGB 439 straipsnio 3 dalį pardavėjas gali atsisakyti vykdyti prievolę natūra pirkėjo pasirinktu
         būdu ne tik tada, kai prievolės įvykdymas, palyginti su kitu jos įvykdymo būdu, sukelia neproporcingų išlaidų („santykinis
         neproporcingumas“), bet ir tuomet, kai pirkėjo pasirinktas prievolės įvykdymo būdas, nors ir būdamas vienintelis galimas,
         pats savaime sukelia neproporcingų išlaidų („visiškas neproporcingumas“). Šiuo atveju reikalavimas įvykdyti prievolę natūra
         pristatant sutartį atitinkančias plyteles būtų „visiškai neproporcingas“, nes Gebr. Weber, be kokybiškų plytelių tiekimo išlaidų, kurios sudarytų apie 1 200  EUR, tektų nekokybiškų plytelių nuardymo išlaidos – apie
         2 100  EUR, t. y. bendros išlaidos siektų 3 300  EUR, o ši suma gerokai viršija 150 % kokybiškų prekių, kurių atžvilgiu a priori yra vertinamas tokio prašymo proporcingumas, vertės.

      22      Vis dėlto Bundesgerichtshof mano, kad nacionalinės teisės pardavėjui suteikta galimybė atsisakyti vykdyti prievolę natūra dėl visiško tokio vykdymo išlaidų
         neproporcingumo gali būti nesuderinama su direktyvos 3 straipsnio 3 dalimi, kurioje, kaip matyti iš jos formuluotės, kalbama
         tik apie santykinį neproporcingumą. Tačiau neatmestina, kad visišku neproporcingumu grindžiamas atsisakymas patenka į direktyvos
         3 straipsnio 3 dalyje vartojamą sąvoką „neįmanoma“, nes negalima teigti, kad direktyvoje numatomi tik atvejai, kai fiziškai
         neįmanoma įvykdyti prievolės natūra, o pardavėjas privalo ją vykdyti, nors tai neturi prasmės ekonominiu požiūriu.

      23      Šiomis aplinkybėmis Bundesgerichtshof nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar <...> direktyvos <...> 3 straipsnio 3 dalies pirmą ir antrą pastraipas reikia aiškinti taip, kad pagal jas draudžiama nacionalinio
         įstatymo nuostata, pagal kurią sutarties neatitinkančių vartojimo prekių pristatymo atveju pardavėjas gali atsisakyti taikyti
         vartotojo reikalaujamą teisių gynimo priemonę, jei dėl jos patirtų nepagrįstų (visiškai neproporcingų) išlaidų, palyginti
         su verte, kurią vartojimo prekės turėtų, jeigu nebūtų neatitikimo, ir neatitikimo reikšmingumu?

      2.      Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar direktyvos 3 straipsnio 2 dalies ir 3 dalies trečios pastraipos nuostatas
         reikia aiškinti taip, kad pardavėjas, užtikrinęs vartojimo prekės atitiktį sutarčiai, pakeisdamas ją kita, turi prisiimti
         išlaidas, susijusias su sutarties neatitinkančios prekės išmontavimu iš objekto, kuriame vartotojas ją įmontavo laikydamasis
         jos pobūdžio ir naudojimo paskirties?“

       Byla C-87/09
      24      I. Putz ir Medianess Electronics internetu sudarė naujos indaplovės pirkimo-pardavimo sutartį už 367  EUR sumą, su prie jos pridėtomis pristatymo išlaidomis
         – 9,52  EUR. Šalys sutarė, kad prekė bus pristatyta prie I. Putz namų durų. Indaplovė buvo pristatyta ir už ją sumokėta, kaip
         numatyta sutartyje.

      25      I. Putz sumontavus indaplovę namuose, paaiškėjo, kad ji turi trūkumą, kurio atsiradimo priežastis negali būti montavimo darbai,
         ir kad jos pataisyti neįmanoma.

      26      Šalys susitarė pakeisti indaplovę. Tada I. Putz pareikalavo, kad Medianess Electronics ne tik pristatytų kokybišką indaplovę, bet ir išmontuotų nekokybišką gaminį bei sumontuotų naują, arba padengtų išmontavimo
         ir naujos indaplovės sumontavimo išlaidas, tačiau bendrovė atsisakė tai padaryti. Medianess Electronics neatsakius į jai adresuotą raštą, I. Putz nutraukė pardavimo sutartį.

      27      I. Putz pareiškė ieškinį Medianess Electronics Amtsgericht Schorndorf, siekdama, kad jai būtų grąžinta pirkimo kaina, grąžinant nekokybišką indaplovę.

      28      Prašyme priimti prejudicinį sprendimą pažymima, kad pagal Vokietijos teisę pardavimo sutarties nutraukimas yra teisėtas, jei
         I. Putz nesėkmingai nustatė Medianess Electronics pagrįstą terminą prievolei įvykdyti natūra ir iš bendrovės reikalavo tik to, ką ji privalo padaryti. Todėl norint išspręsti
         ginčą, reikia išsiaiškinti, ar I. Putz turi teisę reikalauti, kad Medianess Electronics išmontuotų nekokybišką indaplovę ir sumontuotų naują, arba kad prisiimtų su šiais darbais susijusias išlaidas.

      29      Šiuo atžvilgiu Amtsgericht Schorndorf pažymi, kad pagal Vokietijos teisę vykdydamas prievolę natūra, pardavėjas, neatsižvelgiant į jo kaltę, neprivalo prisiimti
         nekokybiškos prekės išmontavimo arba ją pakeičiančios prekės sumontavimo išlaidų taip pat tuomet, kai pirkėjas nekokybišką
         prekę pagal jos paskirtį sumontavo iki išaiškėjo jos trūkumas. Tačiau jis mano, kad tokia pareiga gali išplaukti iš direktyvos,
         nes ja siekiama užtikrinti aukštą vartotojų apsaugos lygį, ir jos 3 straipsnio 3 dalies trečioje pastraipoje numatoma, kad
         prekės turi būti keičiamos nesukeliant jokių didelių nepatogumų vartotojui.

      30      Amtsgericht Schorndorf pažymi, kad jei pirkėjui nėra atlyginamos pakeičiančios prekės montavimo išlaidos, jis jas patiria du kartus, t. y. pirmą
         kartą montuodamas nekokybišką prekę, antrą kartą – montuodamas pakeičiančią prekę. Jei pristatyta prekė būtų atitikusi sutarties
         nuostatas, jis būtų jas turėjęs patirti tik vieną kartą. Šis teismas yra įsitikinęs, kad logiškai pardavėjas turėtų prisiimti
         pakeičiančios prekės sumontavimo išlaidas tik tada, kai yra jo kaltė. Tačiau tai, kad nėra nė mažiausios vartotojo kaltės
         ir kad trūkumas yra labiau priskirtinas pardavėjui, o ne vartotojui, pateisina teisės pripažinimą vartotojui, neatsižvelgiant
         į pardavėjo, kuris, beje, galėtų lengviau ją įgyvendinti gamintojo atžvilgiu, kaltę.

      31      Dėl nekokybiškos prekės išmontavimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuoja, kad atitiktis sutarčiai
         apima ne tik kokybiškos prekės pristatymą, bet ir reiškia, kad pirkėjo namuose turi nebelikti nekokybiškos prekės, o tai būtų
         argumentas pritarti aiškinimui, jog pardavėjas turi išmontuoti tokią prekę. Be to, nekokybiškos prekės palikimas vartotojo
         namuose gali jam sukelti didelių nepatogumų. Galiausiai panašu, kad direktyvos 3 straipsnyje minimas žodis „pakeisti“ rodo,
         jog pardavėjas privalo ne tik paprasčiausiai pristatyti kokybišką pakeičiančią prekę, bet ir pakeisti ja nekokybišką prekę.

      32      Šiomis aplinkybėmis Amtsgericht Schorndorf nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar <...> direktyvos <...> 3 straipsnio 2 dalį ir 3 dalies trečią pastraipą reikia aiškinti taip, kad jai prieštarauja nacionalinio
         įstatymo nuostata, kurioje nurodoma, kad pardavėjas, užtikrindamas vartojimo prekės atitiktį pardavimo sutarčiai, pakeisdamas
         ją kita, neturi prisiimti išlaidų, susijusių su pakeisti pristatytos prekės įmontavimu į tam tikrą objektą, į kurį vartotojas
         įmontavo sutarties neatitinkančią vartojimo prekę, laikydamasis jos pobūdžio ir naudojimo paskirties, jei iš pat pradžių sutartyje
         nebuvo sutarta dėl sumontavimo?

      2.      Ar direktyvos 3 straipsnio 2 dalį ir 3 dalies trečią pastraipą reikia aiškinti taip, kad pardavėjas, užtikrindamas vartojimo
         prekės atitiktį pardavimo sutarčiai, pakeisdamas ją kita, turi prisiimti išlaidas, susijusias su sutarties neatitinkančios
         vartojimo prekės išmontavimu iš tam tikro objekto, į kurį vartotojas ją tinkamai įmontavo?“

       Dėl bylų sujungimo
      33      Kadangi bylos C-65/09 ir C-87/09 yra susijusios, remiantis Procedūros reglamento 43 straipsniu, skaitomu kartu su to reglamento
         103 straipsniu, reikėtų jas sujungti, kad būtų galima priimti sprendimą.

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl klausimų byloje C‑65/09 priimtinumo
      34      Gebr. Weber teigia, kad byloje C‑65/09 pateikti klausimai yra nepriimtini. Pirmasis klausimas yra hipotetinis, nes atsakymas į jį neturi
         įtakos pagrindinės bylos baigčiai. Vokietijos teisėje nenumatoma, jog pardavėjas, nesant kaltės, privalo išmontuoti nekokybišką
         prekę, todėl reikalavimas atlyginti išmontavimo išlaidas turi būti atmestas, nesvarbu, koks būtų jų dydis. Kadangi pirmasis
         klausimas yra nepriimtinas, antrasis klausimas taip pat nepriimtinas, nes prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
         jį padarė priklausomą nuo teigiamo atsakymo į pirmąjį klausimą.

      35      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad vykstant SESV 267 straipsnyje numatytam procesui, kuris yra grindžiamas aiškiu nacionalinių
         teismų ir Teisingumo Teismo funkcijų atskyrimu, tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą,
         atsižvelgdamas į konkrečios bylos ypatumus, turi įvertinti tiek prejudicinio sprendimo būtinumą savo sprendimui priimti, tiek
         klausimų, kuriuos jis teikia Teisingumo Teismui, svarbą. Todėl jei pateikti klausimai yra susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu,
         Teisingumo Teismas iš principo turi priimti sprendimą (žr., be kita ko, 2006 m. birželio 22 d. Sprendimo Conseil général de la Vienne, C‑419/04, Rink. p. I‑5645, 19 punktą; 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo Lucchini, C‑119/05, Rink. p. I‑6199, 43 punktą ir 2011 m. vasario 17 d. Sprendimo TeliaSonera, C‑52/09, Rink. p. I‑0000, 15 punktą).

      36      Atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prejudicinio klausimo galima, tik jeigu akivaizdu, kad prašomas
         Sąjungos teisės išaiškinimas neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos faktais arba dalyku, jeigu problema hipotetinė arba jeigu
         Teisingumo Teismas neturi faktinės ir teisinės informacijos, būtinos naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (žr., be
         kita ko, minėto Sprendimo Conseil général de la Vienne 20 punktą; minėto Sprendimo Lucchini 44 punktą ir minėto Sprendimo TeliaSonera 16 punktą).

      37      Tačiau konstatuotina, kad taip nėra šiuo atveju.

      38      Iš tikrųjų savo klausimais Bundesgerichtshof prašo išaiškinti direktyvą kaip tik todėl, kad galėtų nuspręsti, ar nacionalinė teisė ją atitinka, nes nacionalinėje teisėje,
         pirma, nėra numatyta pardavėjo pareiga prisiimti sutarties neatitinkančios prekės išmontavimo išlaidas ir, antra, joje suteikiama
         teisė atsisakyti pristatyti pakeičiančią prekę, jeigu jos pristatymas būtent dėl šių išlaidų lemia neproporcingas išlaidas.
         Be to, iš sprendimo pateikti prašymą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo matyti, kad atsakymas į šiuos klausimus yra svarbus
         pagrindinės bylos baigčiai, nes Bundesgerichtshof pažymi, kad tam tikrais atvejais nacionalinę teisę jis gali aiškinti pagal direktyvą. Tokiomis aplinkybėmis klausimų pateikimo
         tvarka neturi reikšmės. Šiuo atžvilgiu taip pat pažymėtina, kad pati Gebr. Weber savo pastabose dėl esmės tvirtino, jog norint atsakyti į pirmąjį klausimą reikia žinoti, kokia yra pareigos pakeisti sutarties
         neatitinkančią prekę apimtis pagal direktyvos 3 straipsnio 3 dalį, taigi reikia atsakyti į antrąjį klausimą, kurį ji pasiūlė
         nagrinėti pirmiausia.

      39      Todėl reikia atmesti Gebr. Weber pateiktą prieštaravimą dėl priimtinumo.

       Dėl pardavėjo pareigos prisiimti sutarties neatitinkančios prekės išmontavimo ir pakeičiančios prekės sumontavimo išlaidas

      40      Antruoju klausimu byloje C‑65/09 ir pirmuoju bei antruoju klausimais byloje  C‑87/09, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymus
         priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismai klausia, ar direktyvos 3 straipsnio 2 dalis ir 3 dalies trečia pastraipa turi
         būti aiškinamos taip, kad kai sutarties neatitinkančios vartojimo prekės, kurią laikydamasis jos pobūdžio ir naudojimo paskirties
         prieš paaiškėjant trūkumui sumontavo vartotojas, atitiktis sutarčiai yra užtikrinama ją pakeičiant, pardavėjas privalo arba
         pats išmontuoti ją iš tos vietos, kur ji buvo sumontuota, ir ten sumontuoti pakeičiančią prekę, arba padengti su išmontavimu
         ir pakeičiančios prekės sumontavimu susijusias išlaidas, nepaisant to, kad pardavimo sutartyje nėra numatyta, kad pardavėjas
         privalo sumontuoti pirma nusipirktą vartojimo prekę.

      41      Gebr. Weber, Vokietijos, Belgijos ir Austrijos vyriausybės mano, kad į šiuos klausimus reikia atsakyti neigiamai. Jų nuomone, direktyvos
         3 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje vartojamas žodis „pakeisti“ reiškia tik pardavimo sutartį atitinkančios prekės pristatymą,
         todėl šiuo straipsniu negalima pardavėjui nustatyti pareigų, kurios nenumatytos sutartyje. Tokios nekokybiškos prekės išmontavimo
         ir pakeičiančios prekės sumontavimo pareigos neišplaukia ir iš direktyvos 3 straipsnio 3 ir 4 dalių, kuriose numatoma, jog
         prekės turi būti keičiamos „nemokamai“ ir „nesukeliant jokių didelių nepatogumų vartotojui“. Šios sąlygos yra susijusios tik
         su pakeičiančios prekės pristatymu ir jomis nesiekiama nustatyti pardavėjui sutartyje nenumatytų pareigų ar apsaugoti vartotoją
         nuo išlaidų ar nepatogumų, atsiradusių jam savo atsakomybe panaudojus sutarties neatitinkančią prekę. Todėl žala, atsiradusi
         vartotojui sumontavus nekokybišką prekę, nepatenka į direktyvos taikymo sritį ir ją atlyginti prireikus turėtų būti reikalaujama
         pagal sutartinei atsakomybei taikomą nacionalinę teisę.

      42      Ispanijos ir Lenkijos vyriausybės bei Komisija palaiko priešingą tezę. Ispanijos vyriausybė mano, kad pardavėjas turi prisiimti
         visas su nekokybiškos prekės pakeitimu susijusias išlaidas, nes priešingu atveju vartotojas turėtų šias išlaidas patirti du
         kartus, o tai būtų nesuderinama su direktyva siekiamu aukštu vartotojų apsaugos lygiu. Lenkijos vyriausybė pabrėžia, kad direktyvos
         3 straipsnio 3 ir 4 dalimis siekiamas tikslas yra užtikrinti, kad įgyvendindamas direktyvoje pirmiausia numatytas teisės gynimo
         priemones – reikalaudamas pataisyti ar pakeisti sutarties neatitinkančią prekę – vartotojas nepatirtų jokių išlaidų. Pasak
         Komisijos, direktyvos 3 straipsnio 2 ir 3 dalyje įtvirtintas paralelizmas tarp dviejų nekokybiškos prekės atitikties sutarčiai
         užtikrinimo būdų leidžia manyti, kad pakeisti ar pataisyti reikia prekę, esančią tokioje situacijoje, kai atsiranda neatitiktis
         sutarčiai. Jei sutarties neatitinkanti prekė yra sumontuota laikantis jos pobūdžio ir naudojimo paskirties, būtent tokioje
         situacijoje esančią prekę reikia padaryti atitinkančią sutartį. Todėl pakeitimas turėtų būti atliktas taip, kad nauja prekė
         atsidurtų tokioje situacijoje, kurioje buvo nekokybiška prekė. Be to, tai, kad pardavėjui neišmontavus sutarties neatitinkančios
         prekės vartotojas turi ją turėti ir negali naudoti pakeičiančios prekės dėl to, kad ši nėra sumontuota, yra „didelis nepatogumas
         vartotojui“, kaip teigiama direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje.

      43      Pirmiausia reikia priminti, kad pagal direktyvos 3 straipsnio 1 dalį pardavėjas yra atsakingas vartotojui už bet kokį prekės
         pateikimo momentu esantį neatitikimą.

      44      Direktyvos 3 straipsnio 2 dalyje išvardijamos teisės, kuriomis vartotojas gali remtis pardavėjo atžvilgiu esant pristatytos
         prekės neatitikimui. Pirmiausia vartotojas turi teisę reikalauti užtikrinti, kad prekė atitiktų sutartį. Jei prekės atitiktis
         negali būti užtikrinta, tada jis gali reikalauti sumažinti kainą arba atsisakyti sutarties.

      45      Kalbant apie prekės atitikties sutarčiai užtikrinimą, pažymėtina, kad direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje nurodoma, jog vartotojas
         turi teisę reikalauti, kad pardavėjas nemokamai pataisytų arba pakeistų prekę, nebent jo reikalavimo nebūtų įmanoma patenkinti
         arba jis būtų neproporcingas.

      46      Teisingumo Teismas turėjo galimybę pažymėti, kad tiek iš direktyvos teksto, tiek iš atitinkamų direktyvos parengiamųjų dokumentų
         matyti Bendrijos teisės aktų leidėjo ketinimas pardavėjo atliekamą nemokamą prekės atitikties sutarčiai užtikrinimą padaryti
         esminiu šios direktyvos vartotojui garantuojamos apsaugos elementu. Šia pardavėjui nustatyta pareiga nemokamai užtikrinti
         prekės atitiktį sutarčiai, pataisant ar pakeičiant sutarties neatitinkančią prekę, siekiama apsaugoti vartotoją nuo rizikos
         patirti finansinių išlaidų, kurios galėtų jį atgrasinti pasinaudoti savo teisėmis, jeigu tokios apsaugos nebūtų (žr. 2008 m.
         balandžio 17 d. Sprendimo Quelle, C‑404/06, Rink. p. I‑2685, 33 ir 34 punktus).

      47      Konstatuotina, kad jei keičiant neatitinkančią prekę vartotojas negalėtų reikalauti iš pardavėjo išmontuoti ją iš tos vietos,
         kur ji buvo sumontuota laikantis jos pobūdžio ir naudojimo paskirties, ir toje pačioje vietoje sumontuoti pakeičiančią prekę,
         toks pakeitimas jam sukeltų papildomų finansinių išlaidų, kurių jis nebūtų turėjęs patirti, jei pardavėjas būtų teisingai
         įvykdęs pardavimo sutartį. Iš tikrųjų, jeigu jis būtų iš pradžių pristatęs sutartį atitinkančią prekę, vartotojas būtų tik
         kartą patyręs montavimo išlaidas ir nebūtų turėjęs patirti nekokybiškos prekės išmontavimo išlaidų.

      48      Jei direktyvos 3 straipsnis būtų aiškinamas taip, kad ji neįpareigoja pardavėjo išmontuoti sutarties neatitinkančią prekę
         ir sumontuoti pakeičiančią prekę, vartotojas, norėdamas pasinaudoti šiuo straipsniu jam suteikiamomis teisėmis, turėtų patirti
         papildomų išlaidų dėl to, kad pardavėjo pristatyta prekė neatitinka sutarties.

      49      Tokiu atveju, priešingai ne numatoma direktyvos 3 straipsnio 2 ir 3 dalyse, prekė  nebūtų keičiama vartotojui nepatiriant
         išlaidų.

      50      Kaip žinoma, sutarties neatitinkančios prekės išmontavimo ir pakeičiančios prekės sumontavimo išlaidos nėra aiškiai nurodytos
         direktyvos 3 straipsnio 4 dalyje, kurioje sąvoka „nemokamai“ apibrėžiama kaip apimanti „išlaidas, reikalingas užtikrinti prekių
         atitikimą, visų pirma pašto, darbo ir medžiagų išlaidas“. Tačiau Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad tai, jog Bendrijos
         teisės aktų leidėjas pavartojo žodžius „visų pirma“, rodo, kad sąrašas yra tik orientacinis, o ne išsamus (žr. minėto Sprendimo
         Quelle 31 punktą). Be to, šios išlaidos pasidaro būtinos, kad būtų galima pakeisti sutarties neatitinkančią prekę, ir todėl jos
         yra „išlaidos, reikalingos užtikrinti prekių atitiktį“, kaip teigiama direktyvos 3 straipsnio 4 dalyje.

      51      Be to, kaip pažymėjo Komisija, iš direktyvos 3 straipsnio 2 ir 3 dalių struktūros matyti, kad šiame straipsnyje numatytais
         dviem atitikties užtikrinimo būdais siekiama užtikrinti tokį patį vartotojo apsaugos lygį. Akivaizdu, kad sutarties neatitinkanti
         prekė paprastai yra taisoma tokioje situacijoje, kurioje ji buvo paaiškėjus trūkumui, ir todėl tokiu atveju vartotojas nepatiria
         jos išmontavimo ir montavimo iš naujo išlaidų.

      52      Be to, reikia pažymėti, kad pagal direktyvos 3 straipsnio 3 dalį sutarties neatitinkančių prekių taisymas ar keitimas turi
         būti atliekamas ne tik nemokamai, bet ir per protingą laiką ir nesukeliant didelių nepatogumų vartotojui. Toks iš trijų dalių
         susidedantis reikalavimas yra Bendrijos teisės aktų leidėjo siekio užtikrinti veiksmingą vartotojo apsaugą išraiška (šiuo
         klausimu žr. minėto Sprendimo Quelle 35 punktą).

      53      Turint omenyje šį teisės aktų leidėjo siekį, direktyvos 3 straipsnio 3 dalies trečioje pastraipoje esanti formuluotė „nesukeliant
         jokių didelių nepatogumų vartotojui“ negali būti aiškinama siaurai, kaip siūlo Vokietijos, Belgijos ir Austrijos vyriausybės.
         Neabejotina, kad tai, jog pardavėjas neišmontuoja sutarties neatitinkančios prekės ir nesumontuoja pakeičiančios prekės, gali
         būti didelis nepatogumas vartotojui, pavyzdžiui, tokiose situacijose, kurios susiklostė pagrindinėse bylose, kai norint naudoti
         prekę pagal įprastą jos paskirtį pirma turi būti sumontuota pakeičianti prekė, bet prieš tai turi būti išmontuota sutarties
         neatitinkanti prekė. Be to, direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje aiškiai teigiama, kad reikia atsižvelgti į “prekių pobūdį ir
         paskirtį, dėl kurios tos prekės vartotojui buvo reikalingos“.

      54      Dėl sąvokos „pakeitimas“ konstatuotina, kad jos tiksli reikšmė skiriasi įvairiose kalbinėse versijose. Kai kuriose versijose,
         kaip antai ispaniškoje („sustitución“), angliškoje („replacement“), prancūziškoje („remplacement“), itališkoje („sostituzione“),
         olandiškoje („vervanging“) ir portugališkoje („substituição“), ši sąvoka reiškia bendrai visą operaciją, kurios pabaigoje
         prekė turi būti faktiškai „pakeista“, taip įpareigojant pardavėją imtis visų veiksmų, kurie yra būtini siekiant šio rezultato,
         tačiau kitos versijos, kaip antai vokiška („Ersatzlieferung“), gali leisti manyti, kad šią sąvoką reikia aiškinti kiek siauriau.
         Tačiau kaip pažymi prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismai, net ir pastarojoje kalbinėje versijoje ši sąvoka
         apima ne vien paprasčiausią pakeičiančios prekės pristatymą, bet, priešingai, ji gali reikšti, kad egzistuoja pareiga pakeisti
         ja sutarties neatitinkančią prekę.

      55      Be to, direktyvos 3 straipsnio 2 ir 3 dalių aiškinimas taip, kad pakeisdamas sutarties neatitinkančią prekę pardavėjas privalo
         išmontuoti šią prekę iš tos vietos, kur laikydamasis jos pobūdžio ir naudojimo paskirties vartotojas ją sumontavo iki paaiškėjant
         trūkumui, ir sumontuoti pakeičiančią prekę, atitinka direktyvos tikslą, kuris, kaip nurodoma jos pirmoje konstatuojamojoje
         dalyje, yra užtikrinti aukštą vartotojų apsaugos lygį.

      56      Tokiomis aplinkybėmis reikia pažymėti, kad toks aiškinimas taip pat nenulemia neteisingo rezultato. Netgi tuo atveju, kai
         prekė neatitinka sutarties ne dėl pardavėjo kaltės, pristatydamas sutarties neatitinkančią prekę jis netinkamai įvykdė pardavimo
         sutartimi prisiimtą įsipareigojimą ir todėl turi prisiimti netinkamo sutarties įvykdymo pasekmes. Vartotojas savo ruožtu sumokėjo
         pardavimo kainą ir todėl tinkamai įvykdė sutartinę prievolę (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Quelle 41 punktą). Be to, tai, kad vartotojas, būdamas įsitikinęs, jog pristatyta prekė atitinka sutartį, sąžiningai ją sumontavo
         laikydamasis jos pobūdžio ir naudojimo paskirties prieš paaiškėjant trūkumui, negali būti laikoma klaida, dėl kurios jį būtų
         gali kaltinti.

      57      Todėl tokioje situacijoje, kai nė vienos sutarties šalies veiksmuose nėra kaltės, sutarties neatitinkančios prekės išmontavimo
         ir pakeičiančios prekės sumontavimo išlaidas pateisinama priskirti pardavėjui, nes, pirma, šių papildomų išlaidų būtų buvę
         galima išvengti, jei pardavėjas nuo pat pradžių būtų teisingai vykdęs sutartinius įsipareigojimus ir, antra, jos pasidaro
         būtinos norint užtikrinti prekės atitiktį sutarčiai.

      58      Be to, pardavėjo finansinius interesus saugo ne tik dvejų metų senaties terminas, numatytas direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje,
         ir galimybė, kuri jam suteikiama direktyvos 3 straipsnio 3 dalies antrojoje pastraipoje, atsisakyti pakeisti prekę tuo atveju,
         kai tokia teisės gynimo priemonė yra neproporcinga, nes ja nustatomos jam nepagrįstos išlaidos (žr. minėto Sprendimo Quelle 42 punktą), bet ir direktyvos 4 straipsnyje patvirtinta teisė pareikšti regresinį ieškinį asmenims, kurie yra toje pačioje
         sutarčių grandinėje. Tai, kad direktyva nustatoma pardavėjo atsakomybė vartotojui už bet kokį prekės pateikimo momentu esamą
         neatitikimą (žr. minėto Sprendimo Quelle 40 punktą), yra kompensuojama tuo, kad pagal taikomas nacionalinės teisės normas pardavėjas gali pareikšti pretenzijas gamintojui,
         ankstesniam pardavėjui, esančiam toje pačioje sutarčių grandinėje, arba bet kokiam kitam tarpininkui.

      59      Toks direktyvos 3 straipsnio 2 ir 3 dalių aiškinimas nepriklauso nuo to, ar pagal pardavimo sutartį pardavėjas turi sumontuoti
         pristatomą prekę. Net jei pagal direktyvos 2 straipsnį pardavimo sutartyje numatoma, kad prekė atitinka sutartį, ir atitinkamai,
         kas laikytina neatitiktimi, tačiau kai ji neatitinka sutarties, pardavėjo pareigos kyla ne tik dėl netinkamo sutarties vykdymo,
         bet ir iš vartotojų apsaugos nuostatų, konkrečiai kalbant, iš direktyvos 3 straipsnio, kuriomis nustatomos pareigos, kurių
         apimtis nepriklauso nuo sutarties nuostatų ir kurios kartais gali būti platesnės nei numatytos sutartyje.

      60      Pagal direktyvos 7 straipsnį 3 straipsnyje vartotojams suteiktos teisės, kuriomis siekiama ne padaryti jų padėtį geresnę nei
         ta, kurios jie galėtų reikalauti pagal pardavimo sutartį, o tiesiog atkurti padėtį, kuri būtų buvusi, jei pardavėjas būtų
         iš pradžių pristatęs sutartį atitinkančią prekę, yra privalomos pardavėjui. Be to, iš direktyvos 8 straipsnio 2 dalies matyti,
         kad joje numatyta apsauga yra minimali, ir nors valstybės narės gali priimti griežtesnes nuostatas, jos negali pažeisti Bendrijos
         teisės aktų leidėjo numatytų garantijų (žr. minėto Sprendimo Quelle 36 punktą).

      61      Galiausiai, jei pardavėjas pats neišmontuoja sutarties neatitinkančios prekės ir nesumontuoja pakeičiančios prekės, nacionalinis
         teismas turi nuspręsti, kokios yra būtinos išmontavimo ir sumontavimo išlaidos, kurias atlyginti gali reikalauti vartotojas.

      62      Iš viso to, kas pasakyta, darytina išvada, kad direktyvos 3 straipsnio 2 ir 3 dalys turi būti aiškinamos taip, kad kai sutarties
         neatitinkančios vartojimo prekės, kurią laikydamasis jos pobūdžio ir naudojimo paskirties prieš paaiškėjant trūkumui sąžiningai
         sumontavo vartotojas, atitiktis sutarčiai yra užtikrinama ją pakeičiant, pardavėjas privalo arba pats išmontuoti ją iš tos
         vietos, kur ji buvo sumontuota, ir ten sumontuoti pakeičiančią prekę, arba padengti būtinas su išmontavimu ir pakeičiančios
         prekės sumontavimu susijusias išlaidas. Ši pardavėjo pareiga egzistuoja nepaisant to, ar jis pardavimo sutartimi įsipareigojo
         sumontuoti pirma nusipirktą vartojimo prekę.

       Dėl pardavėjo galimybės atsisakyti prisiimti neproporcingas nekokybiškos prekės išmontavimo ir pakeičiančios prekės sumontavimo
            išlaidas
      63      Pirmuoju klausimu byloje C‑65/09 prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar direktyvos 3 straipsnio
         3 dalies pirma ir antra pastraipos turi būti aiškinamos taip, kad jos draudžia pardavėjui pagal nacionalinę teisę atsisakyti
         pakeisti sutarties neatitinkančią prekę dėl to, kad pakeitimas sukelia neproporcingų išlaidų, palyginti su verte, kurią prekė
         turėtų, jeigu atitiktų sutartį, ir neatitikimo reikšmingumu, nes jam reikėtų išmontuoti prekę iš tos vietos, kur ji sumontuota,
         ir ten sumontuoti pakeičiančią prekę.

      64      Gebr. Weber ir Vokietijos bei Austrijos vyriausybės siūlo neigiamai atsakyti į šį klausimą. Jų nuomone, direktyvos tikslas neturėtų būti
         pardavėjui priskirti ekonomiškai nepagrįstas išlaidas, kai egzistuoja tik viena teisės gynimo priemonė. Direktyvos 3 straipsnio
         3 dalyje nėra jokių nuorodų, kaip reikėtų spręsti šį klausimą. Be to, atsižvelgiant į šio straipsnio struktūrą, logiška būtų
         tokiu atveju vadovautis jo 3 dalies antroje pastraipoje nurodytais kriterijais, kurių sąrašas nėra baigtinis. Maža to, nors
         akivaizdu, kad neįmanoma tokių išlaidų palyginti su išlaidomis taikant alternatyvią teisės gynimo priemonę, galimą neproporcingumą
         įmanoma vertinti remiantis kitais toje pastraipoje nurodytais kriterijais. Be to, atsižvelgiant į šios nuostatos tikslą apsaugoti
         pardavėją nuo nepagrįstų ekonominių nepatogumų, ją reikia aiškinti taip, kad tokia apsauga būtų užtikrinta taip pat ir tada,
         kai nėra alternatyvaus teisės gynimo būdo.

      65      Tačiau Belgijos, Ispanijos ir Lenkijos vyriausybės bei Komisija mano, kad į šį klausimą reikia atsakyti teigiamai. Jos tvirtina,
         kad iš direktyvos 3 straipsnio 3 dalies antros pastraipos aiškiai matyti, kad joje kalbama tik apie santykinį neproporcingumą,
         ir tai, beje, patvirtina direktyvos vienuolikta konstatuojamoji dalis. Šios nuostatos tikslas yra neleisti, kad vartotojas
         galėtų piktnaudžiauti savo teisėmis ir reikalauti iš pardavėjo tam tikro atitikties užtikrinimo būdo, kai kitas būdas mažiau
         kainuoja pardavėjui ir juo galima pasiekti tą patį rezultatą. Nors abiem atitikties užtikrinimo būdais siekiama apsaugoti
         tuos pačius vartotojo interesus, t. y. įvykdyti sutartinius įsipareigojimus ir suteikti jam galimybę turėti sutartį atitinkančią
         prekę, papildomos priemonės – kainos sumažinimas ar sutarties nutraukimas – neleidžia apsaugoti šių interesų. Jei pardavėjas
         galėtų atsisakyti taikyti vienintelę galimą teisės gynimo priemonę remdamasis tuo, kad ji yra visiškai neproporcinga, vartotojui,
         priešingai nei matyti iš 3 straipsnio, kuriame teikiama pirmenybė iš pardavimo sutarties kylančių pareigų abipusiškumo užtikrinimui,
         ir pažeidžiant direktyvos tikslą užtikrinti aukštą vartotojo apsaugos lygį, teliktų tik šios papildomos priemonės. Tačiau
         Komisija priduria, kad neatmestina, jog kraštutiniais atvejais, kai vienintelė galima ir reikalaujama teisės gynimo priemonė
         būtų itin neproporcinga, palyginti su vartotojo interesu gauti žalos atlyginimą, tokie atvejai galėtų būti laikomi neįmanomumo
         atvejais direktyvos 3 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos prasme.

      66      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal direktyvos 3 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą vartotojas pirmiausia gali reikalauti,
         kad pardavėjas nemokamai pataisytų arba pakeistų prekes, nebent tai yra neįmanoma ar neproporcinga.

      67      3 straipsnio 3 dalies antroje pastraipoje nustatoma, kad teisės gynimo priemonė laikoma neproporcinga, jeigu ja, palyginti
         su alternatyvia teisės gynimo priemone, pardavėjui nustatomos nepagrįstos išlaidos, atsižvelgiant į vertę, kurią prekės turėtų,
         jeigu nebūtų neatitikimo, neatitikimo reikšmingumą ir tai, ar alternatyvi teisės gynimo priemonė galėtų būti įgyvendinta nesukeliant
         didelių nepatogumų vartotojui.

      68      Konstatuotina, kad nors direktyvos 3 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos formuluotė iš principo yra atvira ir gali apimti
         taip pat visiško neproporcingumo atvejus, 3 straipsnio 3 dalies antroje pastraipoje žodis „neproporcinga“ apibrėžiamas išimtinai
         kitų teisės gynimo priemonių atžvilgiu, taip jį apribojant santykinio neproporcingumo atvejais. Be to, iš direktyvos 3 straipsnio
         3 dalies teksto ir struktūros aiškiai matyti, kad joje pirmiausia nurodomos dvi teisės gynimo priemonės – sutarties neatitinkančios
         prekės pataisymas arba pakeitimas.

      69      Šiuos teiginius patvirtina direktyvos vienuolikta konstatuojamoji dalis, kurioje teigiama, kad teisės gynimo priemonė yra
         neproporcinga, jeigu ja, palyginti su kita teisės gynimo priemone, nustatomos nepagrįstos išlaidos, ir kad išlaidos laikomos
         nepagrįstomis, jeigu jos, nustatytos viena teisės gynimo priemone, yra žymiai didesnės negu kita teisės gynimo priemone nustatytos
         išlaidos.

      70      Nors, kaip tvirtina Gebr. Weber ir Vokietijos vyriausybė, kai kurios vienuoliktos konstatuojamosios dalies kalbinės versijos, tarp jų ir vokiečių, yra kažkiek
         dviprasmiškos, nes jose apie „kitas teisės gynimo priemones“ kalbama daugiskaita, nagrinėjant daugelį kalbinių versijų, kaip
         antai anglų, prancūzų, italų, olandų ir portugalų, nelieka jokios abejonės, jog teisės aktų leidėjas šioje konstatuojamojoje
         dalyje ir direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje, kuri visose kalbinėse versijose, įskaitant vokiečių, yra suformuluota vartojant
         vienaskaitą, turėjo omenyje kitą šioje nuostatoje pirmiausia numatytą teisės gynimo priemonę – sutarties neatitinkančios prekės
         pataisymą arba pakeitimą.

      71      Todėl atrodo, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino suteikti pardavėjui teisę atsisakyti pataisyti ar pakeisti nekokybišką
         prekę tik tada, kai tai yra neįmanoma ar santykinai neproporcinga. Tuo atveju, kai viena iš šių teisės gynimo priemonių yra
         įmanoma, pardavėjas negali atsisakyti taikyti vienintelės teisės gynimo priemonės, leidžiančios užtikrinti prekės atitiktį
         sutarčiai.

      72      Kaip pažymėjo Belgijos ir Lenkijos vyriausybės bei Komisija, tokį Sąjungos teisės aktų leidėjo direktyvos 3 straipsnio 3 dalies
         antroje pastraipoje pasirinktą sprendimą lėmė tai, kad siekiant užtikrinti abiejų sutarties šalių interesus direktyvoje teikiama
         pirmenybė sutarties vykdymui, pasinaudojant dviem pirmiausia numatytomis teisės gynimo priemonėmis, prieš sutarties nutraukimą
         arba pardavimo kainos sumažinimą. Be to, tokį pasirinkimą paaiškina tai, kad paprastai dvi pastarosios papildomos priemonės
         neleidžia užtikrinti tokio pat vartotojo apsaugos lygio kaip prekės atitikties sutarčiai užtikrinimas.

      73      Nors dėl šios priežasties direktyvos 3 straipsnio 3 dalies antra pastraipa neleidžia nacionaline teise suteikti pardavėjui
         teisę atsisakyti vienintelės įmanomos teisės gynimo priemonės dėl jos visiško neproporcingumo, šis straipsnis užtikrina veiksmingą
         teisėtų pardavėjo finansinių interesų apsaugą, kuri, kaip konstatuota šio sprendimo 58 punkte, papildo direktyvos 4 ir 5 straipsnyje
         numatytus apsaugos būdus.

      74      Šiuo atžvilgiu kalbant, pavyzdžiui, apie prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytą specifinę situaciją,
         kai nekokybiškos prekės pakeitimas, kaip vienintelė įmanoma teisės gynimo priemonė, lemia neproporcingas išlaidas dėl to,
         kad sutarties neatitinkančią prekę reikia išmontuoti iš tos vietos, kur ji buvo sumontuota, ir sumontuoti pakeičiančią prekę,
         pažymėtina, kad direktyvos 3 straipsnio 3 dalis nedraudžia vartotojo teisę į nekokybiškos prekės išmontavimo ir pakeičiančios
         prekės sumontavimo išlaidų atlyginimą prireikus apriboti suma, proporcinga vertei, kurią prekė turėtų, jeigu atitiktų sutartį,
         ir neatitikimo reikšmingumui. Toks apribojimas nedaro įtakos vartotojo teisei reikalauti pakeisti sutarties neatitinkančią
         prekę.

      75      Tokiomis aplinkybėmis reikia pabrėžti, kad direktyvos 3 straipsniu siekiama užtikrinti tinkamą vartotojo ir pardavėjo interesų
         pusiausvyrą, suteikiant vartotojui, kaip silpnesniajai sutarties šaliai, visišką ir veiksmingą apsaugą tais atvejais, kai
         pardavėjas blogai vykdo sutartinius įsipareigojimus, kartu leidžiant atsižvelgti į pardavėjo nurodomus ekonominio pobūdžio
         argumentus.

      76      Todėl spręsdamas klausimą, ar pagrindinėje byloje reikia apriboti vartotojo teisę į nekokybiškos prekės išmontavimo ir pakeičiančios
         prekės sumontavimo išlaidų atlyginimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės atsižvelgti, pirma, į
         vertę, kurią prekė turėtų, jeigu atitiktų sutartį, ir neatitikimo reikšmingumą ir, antra, – į direktyvos tikslą užtikrinti
         aukštą vartotojų apsaugos lygį. Galimybė apriboti šią teisę neturi praktiškai atimti iš vartotojo teisės į šių išlaidų atlyginimą
         tais atvejais, kai laikydamasis jos pobūdžio ir naudojimo paskirties jis sąžiningai ją sumontavo prieš paaiškėjant trūkumui.

      77      Galiausiai, jei yra apribojama teisė į šias išlaidas, pagal direktyvos 3 straipsnio 5 dalies paskutiniąją įtrauką vartotojui
         reikia suteikti galimybę reikalauti ne pakeisti sutarties neatitinkančią prekę, o atitinkamai sumažinti kainą ar nutraukti
         sutartį, nes galimybė užtikrinti nekokybiškos prekės atitiktį tik vartotojui prisiimant dalį šių išlaidų yra didelis nepatogumas
         vartotojui.

      78      Iš viso to, kas pasakyta, darytina išvada, kad direktyvos 3 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinama taip, kad ji draudžia nacionaline
         teise suteikti pardavėjui teisę atsisakyti pakeisti sutarties neatitinkančią prekę, kai pakeitimas yra vienintelė įmanoma
         teisės gynimo priemonė, dėl to, kad tas pakeitimas sukelia neproporcingų išlaidų, palyginti su verte, kurią prekė turėtų,
         jeigu atitiktų sutartį, ir neatitikimo reikšmingumu, nes jam reikėtų išmontuoti prekę iš tos vietos, kur ji sumontuota, ir
         ten sumontuoti pakeičiančią prekę. Tačiau tokiu atveju ši nuostata nedraudžia apriboti vartotojo teisės į nekokybiškos prekės
         išmontavimo ir pakeičiančios prekės sumontavimo išlaidų atlyginimą, atsižvelgiant į pardavėjo prisiimamą proporcingą išlaidų
         sumą.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      79      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      1999 m. gegužės 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 1999/44/EB dėl vartojimo prekių pardavimo ir susijusių garantijų
            tam tikrų aspektų 3 straipsnio 2 ir 3 dalys turi būti aiškinamos taip, kad kai sutarties neatitinkančios vartojimo prekės,
            kurią laikydamasis jos pobūdžio ir naudojimo paskirties prieš paaiškėjant trūkumui sąžiningai sumontavo vartotojas, atitiktis
            sutarčiai yra užtikrinama ją pakeičiant, pardavėjas privalo arba pats išmontuoti ją iš tos vietos, kur ji buvo sumontuota,
            ir ten sumontuoti pakeičiančią prekę, arba padengti būtinas su išmontavimu ir pakeičiančios prekės sumontavimu susijusias
            išlaidas. Ši pardavėjo pareiga egzistuoja nepaisant to, ar jis pardavimo sutartimi įsipareigojo sumontuoti pirma nusipirktą
            vartojimo prekę.
      2.      Direktyvos 1999/44 3 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinama taip, kad ji draudžia nacionaline teise suteikti pardavėjui teisę
            atsisakyti pakeisti sutarties neatitinkančią prekę, kai pakeitimas yra vienintelė įmanoma teisės gynimo priemonė, dėl to,
            kad tas pakeitimas sukelia neproporcingų išlaidų, palyginti su verte, kurią prekė turėtų, jeigu atitiktų sutartį, ir neatitikimo
            reikšmingumu, nes jam reikėtų išmontuoti prekę iš tos vietos, kur ji sumontuota, ir ten sumontuoti pakeičiančią prekę. Tačiau
            tokiu atveju ši nuostata nedraudžia apriboti vartotojo teisės į nekokybiškos prekės išmontavimo ir pakeičiančios prekės sumontavimo
            išlaidų atlyginimą, atsižvelgiant į pardavėjo prisiimamą proporcingą išlaidų sumą.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


title: 2007 m. gruodžio 13 d. Tarnautojų teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Tamara Diomede Basili prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Viešoji tarnyba - Pareigūnai - Évaluation - Rapport d’évolution de carrière - Exercice d’évaluation pour l’année 2004 - Ieškinys dėl panaikinimo - Représentants du personnel - Avis du groupe ad hoc. # Byla F-108/06.

text:
      TARNAUTOJŲ TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2007 m. gruodžio 13 d.
      Byla F‑108/06
      Tamara Diomede Basili
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Viešoji tarnyba – Pareigūnai – Vertinimas – Tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita – 2004 m. vertinimo procedūra – Ieškinys dėl panaikinimo – Darbuotojų atstovai – Ad hoc grupės nuomonė“
      Dalykas: Ieškinys, pareikštas pagal EB 236 ir AE 152 straipsnius, kuriuo T. Diomede Basili prašo panaikinti ataskaitą apie jos karjeros
         raidą, parengtą už laikotarpį nuo 2004 m. sausio 1 d. iki gruodžio 31 dienos.

      Sprendimas: Atmesti ieškinį. Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Santrauka
      1.      Pareigūnai – Vertinimas – Ataskaita apie karjeros raidą – Parengimas – Pareigūnai, vykdantys atstovimo darbuotojams funkcijas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų II priedo 1 straipsnio šešta pastraipa)
      2.      Pareigūnai – Vertinimas – Ataskaita apie karjeros raidą – Parengimas
      1.      Nors pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 43 straipsnio bendrųjų įgyvendinimo nuostatų, kurias priėmė Komisija, 6 straipsnio
         3 dalies c punktą vertintojai ir ataskaitų tvirtintojai turi konsultuojantis su ad hoc grupe ir atsižvelgti į jos nuomonę rengdami ataskaitą apie pareigūno, vykdančio atstovavimo darbuotojams veiklą, karjeros
         raidą, jie neprivalo šios nuomonės laikytis. Jeigu jie jos nesilaiko, privalo nurodyti priežastis, dėl kurių nuo jos nukrypo.

      Be to, nei iš Pareigūnų tarnybos nuostatų, nei iš bendrųjų įgyvendinimo nuostatų nematyti, kad dėl vertintojams ir ataskaitos
         tvirtintojams nustatytos pareigos atsižvelgti į ad hoc grupės nuomonę jie yra priversti skirti pareigūnui konkrečius balus, kurie pridedami prie balų, skirtų įvertinti su jo pareigomis
         susijusiai veiklai.

      Tokia pareiga numanomai neišplaukia ir iš Pareigūnų tarnybos nuostatų II priedo 1 straipsnio paskutinės pastraipos, pagal
         kurią pareigūnas neturi patirti žalos vien dėl vykdomų atstovavimo darbuotojams funkcijų.

      (žr. 37, 38 ir 47 punktus)
      Nuoroda:
      Pirmosios instancijos teismo sprendimai: 2005 m. spalio 25 d. Sprendimo Fardoom ir Reinard prieš Komisiją, T‑43/04, Rink. VT p. I‑A‑329 ir II‑1465, 87 punktas; 2006 m. gegužės 17 d. Sprendimo Lavagnoli prieš Komisiją, T‑95/04, neskelbto Rinkinyje, 84 punktas.

      2.      Pareigūnų tarnybos nuostatų 43 straipsnio bendrųjų įgyvendinimo nuostatų, kurias priėmė Komisija, taisyklės, susijusios su
         kompetencijos vykdyti atitinkamai vertintojo, ataskaitos tvirtintojo ir apeliacinio vertintojo funkcijas per pareigūnų vertinimo
         procedūrą paskirstymu, yra institucijos vidaus tvarkos taisyklės. Nukrypimas nuo šių taisyklių gali lemti administracijos
         akto negaliojimą tik jei toks nukrypimas galėtų pažeisti vieną iš Pareigūnų tarnybos nuostatais pareigūnams suteiktų garantijų
         arba gero administravimo principus, taikomus darbuotojams valdyti.

      (žr. 61 punktą)
      Nuoroda:
      Teisingumo teismo sprendimai: 1973 m. gegužės 30 d. Sprendimo De Greef prieš Komisiją, 46/72, Rink. p. 543, 18 punktas; Sprendimo Drescig prieš Komisiją, 49/72, Rink. p. 565, 10 punktas.

      2007 m. vasario 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Caló prieš Komisiją, T‑118/04 ir T‑134/04, Rink. VT p. I‑A‑2‑0000 ir II‑A‑2‑0000, 67 ir 68 punktai.


1974 m. kovo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Airija prieš Europos Bendrijų Tarybą. # Byla 151-73.


title: 2009 m. lapkricio 19 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Agencja Wydawnicza Technopol sp. zoo prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnyba.#Sujungtos bylos T-425/07 ir T-426/07.

text:
         PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2009 m. lapkričio 19 d. (
            *1
         )
      „Bendrijos prekių ženklas — Vaizdinių Bendrijos prekių ženklų „100“ ir „300“ paraiškos — Pareiškimas dėl apsaugos apimties — Reglamento (EB) Nr. 40/94 38 straipsnio 2 dalis (dabar – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 37 straipsnio 2 dalis) — Skiriamojo požymio nebuvimas“
      Sujungtose bylose T-425/07 ir T-426/07

         Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o., įsteigta Čenstakavoje (Lenkija), atstovaujama advokatės D. Rzążewska,
      ieškovė,
      prieš

         Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą O. Montalto ir K. Zajfert,
      atsakovę,
      dėl dviejų ieškinių, pareikštų dėl 2007 m. rugsėjo 3 d. VRDT ketvirtosios apeliacinės tarybos sprendimų (bylos R 1274/2006-4 ir R 1275/2006-4), susijusių su prašymais įregistruoti vaizdinius prekių ženklus „100“ ir „300“ kaip Bendrijos prekių ženklus,
      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkė I. Pelikánová, teisėjos K. Jürimäe ir S. Soldevila Fragoso (pranešėja),
      posėdžio sekretorė K. Pocheć, administratorė,
      susipažinęs su ieškiniais, pateiktais Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje 2007 m. lapkričio 16 d.,
      susipažinęs su atsakymais į ieškinius, pateiktais Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje 2008 m. vasario 21 d.,
      atsižvelgdamas į 2008 m. vasario 27 d. Nutartį dėl bylų T-425/07 ir T-426/07 sujungimo, kad būtų bendrai vykdomos rašytinė ir žodinė proceso dalys,
      atsižvelgdamas į 2009 m. balandžio 29 d. Nutartį dėl bylų T-425/07 ir T-426/07 sujungimo, kad būtų priimtas galutinis sprendimas,
      įvykus 2008 m. lapkričio 26 d. posėdžiui,
      priima šį

         Sprendimą

         Ginčo aplinkybės

               1

               2004 m. birželio 15 d. ieškovė Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o., remdamasi iš dalies pakeistu 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 146) (pakeistas 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 207/2009 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 78, p. 1), pateikė Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) dvi paraiškas įregistruoti Bendrijos prekių ženklus.

               2

               Prekių ženklai, kuriuos buvo prašoma įregistruoti, yra toliau pavaizduoti vaizdiniai žymenys „100“ ir „300“:

               3

               Prekės ir paslaugos, kurioms buvo prašoma įregistruoti šiuos prekių ženklus, priskiriamos peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 16, 28 ir 41 klasėms ir pagal kiekvieną iš jų atitinka tokį apibūdinimą:

                        —

                        16 klasė: „afišos, albumai, bukletai, žurnalai, blankai, spaudiniai, laikraščiai, kalendoriai, kryžiažodžiai, rebusai“;

                        —

                        28 klasė: „galvosūkiai, mįslės, dėlionės“;

                        —

                        41 klasė „konkursų organizavimas, tekstų publikavimas“.

               4

               2006 m. balandžio 4 d. raštais ekspertas pranešė ieškovei, kad remiantis Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktais (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktai) žymenų negalima įregistruoti visoms nurodytoms prekėms. Savo 2006 m. gegužės 30 d. atsakymuose ieškovė pakartojo savo poziciją.

               5

               2006 m. rugpjūčio 9 d. ekspertas, remdamasis Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktais, atsisakė įregistruoti žymenis „100“ ir „300“ šioms prekėms:

                        —

                        16 klasė: „afišos, bukletai, žurnalai, spaudiniai, laikraščiai“;

                        —

                        28 klasė: „galvosūkiai, mįslės, dėlionės“.

                  Eksperto nuomone, šie žymenys buvo aprašomosios nuorodos, nepaisant panaudotų spalvų ir grafinių elementų.

               6

               2006 m. rugsėjo 27 d. ieškovė padavė du apeliacinius skundus dėl eksperto sprendimų.

               7

               2007 m. vasario 22 d. Ketvirtosios apeliacinės tarybos pirmininkas pasiūlė ieškovei remiantis Reglamento Nr. 40/94 38 straipsnio 2 dalimi (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 37 straipsnio 2 dalis) per dviejų mėnesių terminą pareikšti, kad ji atsisako išimtinės teisės į prašomų įregistruoti prekių ženklų dalimi esančius skaitmenis 100 ir 300. Dviem 2007 m. birželio 15 d. laiškais ieškovė atsisakė padaryti prašomus pareiškimus, nurodydama, kad minėti skaitmenys gali būti įregistruoti. Dėl šios priežasties Apeliacinė taryba dviem 2007 m. rugsėjo 3 d. Sprendimais (toliau – skundžiami sprendimai) atmetė apeliacinius skundus.

         Šalių reikalavimai

               8

               Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:

                        —

                        panaikinti skundžiamus sprendimus,

                        —

                        priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.

               9

               VRDT Pirmosios instancijos teismo prašo:

                        —

                        atmesti ieškinius,

                        —

                        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

         Dėl teisės

               10

               Ieškovė pateikia pirminę pastabą dėl skaitmenų tinkamumo registruoti ir nurodo tris esminius savo ieškinių pagrindus. Pirmasis pagrindas paremtas Reglamento Nr. 40/94 38 straipsnio 2 dalies pažeidimu, antrasis – Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkto pažeidimu, o trečiasis – to paties reglamento 7 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu.

         Pirminės pastabos

      Šalių argumentai

               11

               Ieškovė teigia, kad Reglamento Nr. 40/94 4 straipsnyje (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 4 straipsnis) įtvirtintas bendrasis principas, pagal kurį skaitmenys gali būti registruojami kaip prekių ženklai, ir kad nėra jokios priežasties, kodėl skaitmenys negali būti naudojami rinkoje atskirti konkurentų prekes ar paslaugas.

               12

               VRDT mano, kad šis principas teisingas, bet susijęs tik su abstrakčia skaitmenų galimybe atskirti prekes ir paslaugas rinkoje. Ši abstrakti galimybė yra būtina, tačiau nepakankama registravimo sąlyga, nes žymenys turi taip pat tenkinti Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnyje įtvirtintas sąlygas.

         Pirmosios instancijos teismo vertinimas

               13

               Iš Reglamento Nr. 40/94 4 straipsnio aiškiai matyti, kad skaitmenys gali būti registruojami kaip Bendrijos prekių ženklai.

               14

               Vis dėlto tam, kad būtų įregistruotas, kiekvienas žymuo turi tenkinti Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnyje įtvirtintas sąlygas, kurios neleidžia registruoti žymenų, vartotojo požiūriu negalinčių atlikti registravimo paraiškoje nurodytų prekių ir paslaugų komercinės kilmės nustatymo funkcijos (2008 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Hartmann prieš VRDT (E), T-302/06, nepaskelbta Rinkinyje, 29 ir 30 punktai). Taigi skaitmuo gali būti įregistruotas kaip Bendrijos prekių ženklas, tik jei turi skiriamąjį požymį registravimo paraiškoje nurodytų prekių ir paslaugų atžvilgiu ir jei jis nėra paprastas šių prekių ir paslaugų apibūdinimas.

         Dėl pirmojo (ieškinio) pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 38 straipsnio 2 dalies pažeidimu

      Šalių argumentai

               15

               Ieškovė mano, kad reikalavimas pareikšti apie išimtinių teisių į kokį nors prašomų įregistruoti prekių ženklų elementą atsisakymą neturi jokio pagrindo, nes visi šiuos prekių ženklus sudarantys elementai, įskaitant skaitmeninius elementus „100“ ir „300“, turi skiriamąjį požymį. Ji patikslina, kad net jei kuris nors šių elementų neturėtų skiriamojo požymio, jis jį įgytų derinamas su kitais elementais, nes pagal Teisingumo Teismo praktiką prekių ženklo skiriamąjį požymį reikia vertinti atsižvelgiant į šių elementų sukeliamą bendrą įspūdį.

               16

               Ieškovė taip pat remiasi ankstesne žymenų „100“ ir „200“ registracija, nors jų grafinis pavaizdavimas buvo ne toks ryškus, palyginti su prašomais įregistruoti prekių ženklais, ir tai paskatino ieškovę pasitikėti teise ir ankstesniu VRDT aiškinimu.

               17

               VRDT prašo atmesti šį ieškinio pagrindą.

         Pirmosios instancijos teismo vertinimas

               18

               Jeigu prekių ženkle yra skiriamojo požymio neturintis elementas ir jeigu tokio elemento įtraukimas į prekių ženklą gali sukelti abejonių dėl prekių ženklo apsaugos apimties, pagal Reglamento Nr. 40/94 38 straipsnio 2 dalį VRDT kaip šio prekių ženklų registravimo sąlygos gali pareikalauti, kad pareiškėjas pareikštų atsisakąs išimtinės teisės į tokį elementą.

               19

               Tokių pareiškimų, praktikoje žinomų kaip „disclaimers“, paskirtis yra pabrėžti faktą, kad prekių ženklo savininkui pripažįstama išimtinė teisė netaikoma ženklą sudarantiems elementams, neturintiems skiriamojo požymio. Taip potencialūs pareiškėjai gali sužinoti, kad skiriamojo požymio neturinčius įregistruoto prekių ženklo elementus, dėl kurių padarytas toks pareiškimas, galima laisvai naudoti.

               20

               Reglamento Nr. 40/94 38 straipsnio turinys patikslintas 1995 m. gruodžio 13 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2868/95, skirto įgyvendinti Tarybos reglamentą (EB) Nr. 40/94, (OL L 303, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 189), 11 taisyklės 2 ir 3 dalyse. Konkrečiai kalbant, Reglamento Nr. 2868/95 11 taisyklės 3 dalyje įtvirtinti VRDT reikalaujamo pareiškimo nepateikimo padariniai. Jei pareiškėjas per nustatytą terminą nepateikia VRDT reikalaujamo pareiškimo, pastaroji turi teisę atmesti visą ar dalį paraiškos.

               21

               Nagrinėjamu atveju reikia nustatyti, ar Apeliacinė taryba, siekdama taikyti ieškovei Reglamento Nr. 40/94 38 straipsnio 2 dalyje numatyto pareiškimo nebuvimo padarinius, galėjo pagrįstai manyti, kad, pirma, prašomų įregistruoti prekių ženklų elementai „100“ ir „300“ neturėjo skiriamojo požymio ir, antra, jų įtraukimas į prašomus įregistruoti prekių ženklus galėjo sukelti abejonių dėl šiems suteikiamos apsaugos apimties.

               22

               Pirma, dėl skiriamojo požymio neturinčių elementų buvimo prašomuose įregistruoti prekių ženkluose patikslintina, kad Apeliacinė taryba iš dalies rėmėsi savo 2006 m. rugpjūčio 7 d. Sprendimu (byla R 447/2006-4) dėl žodinio prekių ženklo „1000“ registravimo paraiškos (skundžiamų sprendimų 18 punktai). Šiuo klausimu reikia pastebėti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką sprendimas gali būti pripažintas pakankamai motyvuotu, jeigu jame daroma aiški nuoroda į kitą ieškovui perduotą dokumentą, kaip tai atsitiko nagrinėjamu atveju (žr. 2008 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Reber prieš VRDT – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), T-304/06, Rink. p. I-1927, 48 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

               23

               Savo 2006 m. rugpjūčio 7 d. Sprendime Apeliacinė taryba iš esmės nusprendė, kad skaitmuo 1000 tinka žymėti 16 klasei priskiriamų brošiūrų ir periodinių leidinių turinį. Nagrinėjamoje byloje Apeliacinė taryba pasirėmė šiuo sprendimu siekdama patvirtinti, kad elementai „100“ ir „300“ gali žymėti paraiškoje nurodytų 16 klasei priskiriamų prekių kiekį, turinį ar leidimą. Ji taip pat mano, kad šie elementai gali žymėti įvairias paraiškoje nurodytų 28 klasės prekių sudedamąsias dalis.

               24

               Net jei Apeliacinė taryba šiuo klausimu nieko nenurodė, darytina išvada, kad šios prekės skirtos plačiajai visuomenei. Kadangi skaitmenys 100 ir 300 suprantami visomis Bendrijos kalbomis, suinteresuotąją visuomenę sudaro paprasti nagrinėjamų prekių vartotojai visoje Europos bendrijoje.

               25

               Nagrinėjamu atveju skaitmenys 100 ir 300 žymi kiekį ir paprastas vartotojas iš karto nedvejodamas suvoks juos kaip apibūdinančius nagrinėjamų prekių savybes, kaip antai afišų skaičių pakuotėje, leidinio puslapių skaičių ar dėlionės arba mįslės dalių skaičių, nusakantį jų sunkumo laipsnį, t. y. savybes, kurios turi esminę reikšmę sprendžiant dėl pirkinio. Dėl šios priežasties atitinkama visuomenė suvoks šiuos skaitmeninius elementus kaip suteikiančius informaciją apie jais žymimas prekes, o ne kaip nurodančius jų kilmę.

               26

               Šios išvados negali paneigti ieškovės argumentai, grindžiami Teisingumo Teismo praktika dėl sudėtingų žymenų skiriamojo požymio vertinimo. Iš tikrųjų nagrinėjamu atveju nereikia vertinti prekių ženklų, sudarytų iš elementų, kurie atskirai nėra skiriamieji, skiriamojo požymio. Reikia įvertinti šių elementų skiriamąjį požymį siekiant išvengti nepagrįsto prekių ženklų suteikiamos išimtinės teisės išplėtimo jiems. Dėl šios priežasties Reglamento Nr. 40/94 38 straipsnio 2 dalies kontekste prašomų įregistruoti prekių ženklų elementų skiriamąjį požymį reikia vertinti atsižvelgiant ne į šių prekių ženklų sukeliamą bendrą įspūdį, o į juos sudarančius elementus.

               27

               Antra, kiek tai susiję su abejonėmis dėl apsaugos apimties, Apeliacinė taryba skundžiamų sprendimų 19 punktuose nurodė, kad nebuvo įmanoma nustatyti, koks prašomų įregistruoti prekių ženklų elementas lėmė šių prekių ženklų skiriamąjį požymį, o tai galėjo sukelti abejonių dėl suteikiamos apsaugos apimties. Iš tikrųjų nagrinėjamu atveju prašomų įregistruoti prekių ženklų vaizdiniai elementai, t. y. spalvos, rėmeliai, juostos ir tipografija, yra per daug banalūs, kad darytų lemiamą įtaką vartotojų suvokimui. Tačiau, skaitmenys, kaip vieninteliai žodiniai elementai, gali labiau pritraukti suinteresuotųjų vartotojų dėmesį ir todėl užima dominuojančią vietą prašomų įregistruoti prekių ženklų kuriamame įspūdyje.

               28

               Nenustatant jokių sąlygų pateiktiems prekių ženklams registruoti gali susidaryti įspūdis, kad išimtinės teisės išplečiamos elementams „100“ ir „300“, užkertant kelią juos panaudoti kituose prekių ženkluose. Dėl šios priežasties Apeliacinė taryba pagrįstai nusprendė, kad šių žymenų įtraukimas į prašomus įregistruoti prekių ženklus galėjo sukelti abejonių dėl jiems suteikiamos apsaugos apimties.

               29

               Savo 2007 m. birželio 15 d. laiškais ieškovė atsisakė padaryti pareiškimus dėl išimtinių teisių į šiuos elementus atsisakymo, teigdama, jog skaitmenys 100 ir 300 yra tinkami registruoti. Šie laiškai buvo gauti pasibaigus Apeliacinės tarybos pirmininko nustatytam dviejų mėnesių terminui, o ieškovė, nepaisant per posėdį pateiktų savo teiginių, nesugebėjo įrodyti, kad jai buvo suteiktas papildomas terminas. Kadangi ieškovė nepateikė Reglamento Nr. 40/94 38 straipsnio 2 dalyje ir Reglamento Nr. 2868/95 11 taisyklės 2 dalyje numatytų pareiškimų, Apeliacinė taryba pagrįstai atsisakė įregistruoti pateiktus prekių ženklus, remdamasi Reglamento Nr. 2868/95 11 taisyklės 3 dalimi.

               30

               Šios išvados negali paneigti ieškovės argumentas, grindžiamas aplinkybe, kad žymenys „100“ ir „200“, kurių grafinis pavaizdavimas buvo mažiau ryškus, palyginti su prašomais įregistruoti prekių ženklais, buvo VRDT įregistruoti kaip Bendrijos prekių ženklai 16 ir 28 klasių prekėms. Šiuo klausimu reikia priminti, kad Apeliacinės tarybos sprendimų teisėtumas turi būti vertinamas remiantis tik Reglamentu Nr. 40/94, o ne ankstesne VRDT praktika (2004 m. balandžio 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Concept prieš VRDT (ECA), T-127/02, Rink. p. II-1113, 71 punktas ir 2009 m. gegužės 19 d. Sprendimo Euro-Information prieš VRDT (CYBERCREDIT, CYBERGESTION, CYBERGUICHET, CYBERBOURSE ir CYBERHOME), T-211/06, T-213/06, T-245/06, T-155/07 ir T-178/07, nepaskelbta Rinkinyje, 44 punktas). Be to, tiek, kiek šį argumentą reikia suprasti kaip susijusį su vienodo požiūrio principo pažeidimu, iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad minėtu principu galima remtis tik laikantis teisėtumo principo, pagal kurį niekas negali savo naudai remtis kito naudai atliktu neteisėtu veiksmu (2002 m. vasario 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Streamserve prieš VRDT (STREAMSERVE), T-106/00, Rink. p. II-723, 67 punktas ir 2006 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Camper prieš VRDT – JC (BROTHERS by CAMPER), T-43/05, nepaskelbta Rinkinyje, 93–95 punktai).

               31

               Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad pirmasis pagrindas atmestinas.

               32

               Kadangi Apeliacinė taryba pagrindė skundžiamus sprendimus ne prašomų įregistruoti prekių ženklų skiriamojo požymio nebuvimu ir jų aprašomuoju pobūdžiu, atsižvelgdama į jų sukuriamą bendrą įspūdį, o aplinkybe, kad juose yra elementų, kuriems taikoma Reglamento Nr. 40/94 38 straipsnio 2 dalis, antrasis ir trečiasis pagrindai, susiję su Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktų pažeidimu, yra neveiksmingi.

               33

               Todėl nagrinėjami ieškiniai visi turi būti atmesti.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               34

               Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti VRDT bylinėjimosi išlaidas pagal šios pateiktus reikalavimus.

               Remdamasis šiais motyvais,
               PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija)
               nusprendžia:

                           1.

                           Atmesti ieškinius.

                           2.

                           Priteisti iš Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. bylinėjimosi išlaidas.

                     Pelikánová
                     Jürimäe
                     Soldevila Fragoso
                     Paskelbta 2009 m. lapkričio 19 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: lenkų.


title: 2007 m. gruodžio 12 d. Pirmos instancijos teismo (vienas teisėjas) sprendimas. # Carlo Pagliacci prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Atviras konkursas. # Byla T-307/04.

text:
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (vienas teisėjas) SPRENDIMAS
      2007 m. gruodžio 12 d.
      Byla T‑307/04
      Carlo Pagliacci
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Pareigūnai – Atviras konkursas – Neįtraukimas į rezervo sąrašą – Pranešimo apie konkursą pažeidimas – Reikalaujami diplomai ir profesinė patirtis“
      Dalykas:         Ieškinys, kuriuo prašoma panaikinti konkurso COM/A/1/02 atrankos komisijos sprendimą skirti ieškovui balų skaičių, kurio nepakanka
         tam, kad jis būtų įrašytas į konkursą laimėjusių asmenų sąrašą.

      Sprendimas: Panaikinti konkurso COM/A/1/02 atrankos komisijos sprendimą skirti Carlo Pagliacci balų skaičių, kurio nepakanka tam, kad
         jis būtų įrašytas į konkursą laimėjusių asmenų sąrašą. Priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

      Santrauka
      Pareigūnai – Konkursas – Konkursas, organizuojamas atsižvelgiant į kvalifikaciją ir rengiant testus – Leidimo dalyvauti konkurse
            sąlygos
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų XIII priedo 1 straipsnis)
      Konkurso, organizuojamo atsižvelgiant į kvalifikaciją ir rengiant testus, atrankos komisija kiekvienu atveju vertina, ar kiekvieno
         kandidato pateikti diplomai ar profesinė patirtis atitinka Tarnybos nuostatuose ir pranešime apie konkursą reikalaujamą lygį.
         Šiuo atžvilgiu atrankos komisija turi didelę diskreciją, ir Pirmosios instancijos teismas privalo apsiriboti patikrinimu,
         ar naudojantis šia diskrecija nebuvo padaryta akivaizdžios klaidos.

      Vis dėlto, nepaisant atrankos komisijos didelės diskrecijos, ją saisto paskelbtas pranešimo apie konkursą tekstas. Todėl tuo
         atveju, kai atrankos komisija leidžia konkurse dalyvauti kandidatui, kurio studijų baigimo diplomas neatitinka pranešime apie
         konkursą nurodytų sąlygų, ji padaro akivaizdžią vertinimo klaidą.

      (žr. 36–38 ir 43 punktus)
      Nuoroda: 1991 m. lapkričio 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Van Hecken prieš ESRK, T‑158/89, Rink. p. II‑1341, 22 punktas; 1999 m. vasario 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Mertens prieš Komisiją, T‑244/97, Rink. VT p. I‑A‑23 ir II‑91, 44 punktas; 2000 m. lapkričio 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Carrasco Benítez prieš Komisiją, T‑214/99, Rink. VT p. I‑A‑257 ir II‑1169, 69 punktas; 2002 m. kovo 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Bal prieš Komisiją, T‑139/00, Rink. VT p. I‑A‑33 ir II‑139, 35 punktas; 2002 m. kovo 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Martínez Alarcónir kt. prieš Komisiją, T‑357/00, T‑361/00, T‑363/00 ir T‑364/00, Rink. VT p. I‑A‑37 ir II‑161, 61 punktas ir jame nurodyta teismų praktika; 2002 m.
         lapkričio 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Pujals Gomis prieš Komisiją, T‑332/01, Rink. VT p. I‑A‑233 ir II‑1155, 39–41 punktai; 2005 m. gegužės 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo de Stefano prieš Komisiją, T‑25/03, Rink. VT p. I‑A‑125 ir II‑573, 34 punktas ir jame nurodyta teismų praktika.