title: 2013 m. lapkričio 14 d. Teisingumo Teismo (dešimtoji kolegija) sprendimas.#Belgacom NV prieš Interkommunale voor Teledistributie van het Gewest Antwerpen (INTEGAN) ir kt.#Raad van State (Belgija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – SESV 49 straipsnis – Įsisteigimo laisvė – SESV 56 straipsnis – Laisvė teikti paslaugas – Vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principai – Skaidrumo pareiga – Taikymo sritis – Valstybės narės viešųjų subjektų ir šios valstybės narės įmonės sudarytas susitarimas – Šių subjektų atliktas televizijos paslaugų teikimo veiklos ir, nustatytam laikotarpiui, išimtinės teisės naudoti jų kabelių tinklus perleidimas minėtos valstybės narės įmonei – Galimybė tos pačios valstybės narės ūkio subjektui remtis SESV 49 ir 56 straipsniais šios valstybės narės teismuose – Konkurso nepaskelbimas – Pateisinimas – Ankstesnio susitarimo buvimas – Sandoris, kuriuo siekiama užbaigti ginčą dėl šio susitarimo aiškinimo – Perleistos veiklos vertės sumažėjimo rizika.#Byla C-221/12.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (dešimtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2013 m. lapkričio 14 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — SESV 49 straipsnis — Įsisteigimo laisvė — SESV 56 straipsnis — Laisvė teikti paslaugas — Vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principai — Skaidrumo pareiga — Taikymo sritis — Valstybės narės viešųjų subjektų ir šios valstybės narės įmonės sudarytas susitarimas — Šių subjektų atliktas televizijos paslaugų teikimo veiklos ir, nustatytam laikotarpiui, išimtinės teisės naudoti jų kabelių tinklus perleidimas minėtos valstybės narės įmonei — Galimybė tos pačios valstybės narės ūkio subjektui remtis SESV 49 ir 56 straipsniais šios valstybės narės teismuose — Konkurso nepaskelbimas — Pateisinimas — Ankstesnio susitarimo buvimas — Sandoris, kuriuo siekiama užbaigti ginčą dėl šio susitarimo aiškinimo — Perleistos veiklos vertės sumažėjimo rizika“
      Byloje C‑221/12
      dėl Raad van State van België (Belgija) 2012 m. gegužės 2 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2012 m. gegužės 11 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Belgacom NV

      prieš

         Interkommunale voor Teledistributie van het Gewest Antwerpen (Integan),

         Inter‑Media,

         West‑Vlaamse Energie‑ en Teledistributiemaatschappij (WVEM),

         Proviniciale Brabantse Energiemaatschappij CVBA (PBE),

      dalyvaujant

         Telenet NV,

         Telenet Vlaanderen NV,

         Telenet Group Holding NV,

      TEISINGUMO TEISMAS (dešimtoji kolegija),
      kurį sudaro dešimtosios kolegijos pirmininko pareigas einantis A. Rosas, teisėjai D. Šváby (pranešėjas) ir C. Vajda,
      generalinis advokatas Y. Bot,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Belgacom NV, atstovaujamos advocaat B. Schutyser,

               —

                  Interkommunale voor Teledistributie van het Gewest Antwerpen (Integan), Inter‑Media, West‑Vlaamse Energie‑ en Teledistributiemaatschappij (WVEM) ir Proviniciale Brabantse Energiemaatschappij CVBA (PBE), atstovaujamų advocaten D. D’Hooghe ir P. Wytinck,

               —

                  Telenet NV, Telenet Vlaanderen NV ir Telenet Group Holding NV, atstovaujamų advocaat T. De Meese,

               —

               Belgijos vyriausybės, atstovaujamos J.‑C. Halleux ir C. Pochet, padedamų advokato S. Depré,

               —

               Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato C. Colelli,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos T. van Rijn, I. Rogalski ir A. Tokár,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su SESV 49 ir 56 straipsnių išaiškinimu.

               2

               Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas nagrinėjant Belgacom NV (toliau – Belgacom) ir keturių komunų asociacijų: Interkommunale voor Teledistributie van het Gewest Antwerpen (Integan), Inter‑Media, West‑Vlaamse Energie‑ en Teledistributiemaatschappij (WVEM) ir Proviniciale Brabantse Energiemaatschappij CVBA (PBE) (toliau kartu – Komunų asociacijos) ginčą dėl įvairių sprendimų, kuriais šios asociacijos patvirtino susitarimų, kuriuose numatyta perleisti Telenet NV (toliau – Telenet) televizijos paslaugų teikimo veiklą ir jų klientų pasirašytas televizijos abonemento sutartis, taip pat nustatytam laikotarpiui – papildomas teises į jų kabelių tinklus ir suteikti ilgalaikės nuomos teisę į šiuos tinklus sudarymą neskelbiant konkurso.

         Teisinis pagrindas

               3

               2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/18/EB dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 134, p. 114; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 7 t., p. 132) 1 straipsnyje pateikiami šie sąvokų apibrėžimai:
               „<...>

                        2.

                                 a)

                                 „Viešosios sutartys [Viešojo pirkimo sutartys]“ – tai dėl piniginės naudos vieno arba kelių ūkio subjektų ir vienos ar kelių perkančiųjų organizacijų raštu sudarytos sutartys, kurių dalykas yra darbų atlikimas, prekių tiekimas arba paslaugų teikimas, kaip apibrėžta šioje direktyvoje.

                           <...>

                                 d)

                                 „Viešojo paslaugų pirkimo sutartys“ – tai viešosios sutartys [viešojo pirkimo sutartys], kurių dalykas yra II priede išvardytų paslaugų teikimas, išskyrus darbų ir prekių pirkimo sutartis.

                  <...>

                        4.

                        „Viešoji paslaugų koncesija“ – tai tos pačios rūšies sutartis, kaip ir [viešojo] paslaugų pirkimo sutartis, išskyrus tai, kad atlygis už suteiktas paslaugas yra teisė naudotis paslauga [eksploatuoti paslaugą] arba tokia teisė kartu su mokėjimu.

                  <...>“

               4

               Remiantis Direktyvos 2004/18 17 straipsniu, ši direktyva netaikoma paslaugų koncesijoms.

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               5

               Komunų asociacijų nariai yra tik viešosios teisės reglamentuojami subjektai. Iš pradžių šios asociacijos teikė kabelinės televizijos paslaugas naudodamos savo pačių kabelių tinklus.

               6

               1996 m. šios asociacijos per bendrosios teisės reglamentuojamą kooperatinę bendrovę Interkabel įsigijo 1,51 % įsteigtos kooperatinės bendrovės Telenet kapitalo; kaip įnašas Telenet buvo suteiktos teisės 50 metų laikotarpiui iš dalies naudoti jų kabelių tinklus. Šios naudojimo teisės apėmė išimtinę teisę naudoti tuos tinklus teikiant vadinamąsias „telekomunikacijų iš taško į tašką“ paslaugas ir neišimtinę teisę dėl vadinamųjų „daugialypės terpės“ paslaugų, o Komunų asociacijos išsaugojo išimtinę teisę naudoti savo tinklus teikiant transliavimo paslaugas.

               7

               Pagal įnašų sutartį Telenet taip pat suteikta pirmumo teisė nuosavybės teisių į Komunų asociacijų kabelių tinklus perleidimo atveju ir pirmenybės teisė teisės naudoti šiuos tinklus suteikimo tretiesiems asmenims „daugialypės terpės paslaugoms“ teikti atveju.

               8

               Vėliau Komunų asociacijos įsteigė ekonominių interesų grupę IN‑DI siekdamos, be kita ko, pasiūlyti interaktyviosios skaitmeninės televizijos paslaugas per savo kabelių tinklus.

               9

                  Telenet pateikė ieškinį dėl bylos nagrinėjimo iš esmės ir prašymą dėl laikinųjų apsaugos priemonių, siekdama uždrausti šios veiklos vykdymą; ji rėmėsi tuo, kad ši veikla priskirtina prie „telekomunikacijų iš taško į tašką paslaugų“, kaip tai suprantama pagal 1996 m. įnašų sutartį. Laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas priėmė laikiną sprendimą, kuriuo patenkino jam pateiktą prašymą. Jo nutartis buvo apskųsta.

               10

               Tuo pačiu metu pradėtos visų susijusių šalių derybos siekiant pasiekti taikų susitarimą. Šios derybos užbaigtos sudarius pagrindų susitarimą, kurį kompetentingi Komunų asociacijų organai patvirtino 2007 m. gruodžio mėn. priimtais sprendimais.

               11

               Šiame susitarime visų pirma numatyta suteikti Telenet ilgalaikės nuomos teisę į Komunų asociacijų tinklus 38 metų laikotarpiui, kuris atitinka likusį teisių naudoti šiuos tinklus, kurios jai buvo iš pradžių suteiktos remiantis 1996 m. įnašų sutartimi, laiką, už įvairų atlygį, visų pirma apmokant už sąnaudas ir amortizacinius atskaitymus, už kapitalo investicijas ir šių tinklų valdymo, priežiūros, plėtojimo ir pagerinimo išlaidas. Taigi šiai įmonei suteikta išimtinė teisė naudoti tuos tinklus telefono ryšio, prieigos prie interneto ir analoginės, skaitmeninės bei interaktyviosios televizijos paslaugoms teikti. Nuo tada teritorijoje, kurią aprėpia minėti tinklai, ji galėjo pateikti pasiūlymą, atitinkantį šiuolaikinius prekybos standartus, vadinamąjį „triple play“, dėl kombinuoto tokių paslaugų teikimo. Minėtame susitarime taip pat, be kita ko, numatyta perleisti Telenet Komunų asociacijų televizijos paslaugų veiklą ir šių paslaugų abonemento sutartis. Visas numatytas atlygis buvo įvertintas 350 milijonų eurų.

               12

               Įgyvendinant minėtą pagrindų susitarimą sudarytas galutinis susitarimas (toliau – ginčijamas susitarimas). Tačiau bendra Telenet mokėtina atlygio suma buvo padidinta iki 425 milijonų eurų, t. y. 5 milijonais eurų daugiau negu pasiūlymo, įvertinto kaip „neįpareigojančio“, pateikto Belgacom iniciatyva siekiant įsigyti Komunų asociacijų analoginės ir skaitmeninės televizijos signalų paskirstymo veiklą bei šių paslaugų abonemento sutartis, taip pat neišimtines teises naudoti Komunų asociacijų kabelių tinklus kabelinės televizijos paslaugoms teikti, suma. Pastarasis susitarimas užbaigtas Komunų asociacijoms 2008 m. birželio mėn. priėmus naujus sprendimus.

               13

               Dėl pastarųjų sprendimų ir 10 punkte minėtų sprendimų Belgacom pateikė ieškinius Raad van State van België (Belgijos valstybės taryba).

               14

               Prieš tai ši bendrovė buvo pateikusi užklausą Komunų asociacijoms dėl pagrindų susitarimo sudarymo ir pareiškė susidomėjimą įsigyti tam tikras teises, kurių perleidimas buvo numatytas šiame susitarime. Atsakydamos Komunų asociacijos nurodė, kad Belgacom negali būti laikoma potencialia derybų partnere, atsižvelgiant į 1996 m. įnašų sutartyje numatytus ribojimus ir į tai, kad perleidus susijusias teises jai būtų užtikrinta monopolinė padėtis, nes Belgacom jau teikia visapusiškas televizijos paslaugas naudodama savo pačios tinklą teritorijoje, kurią aprėpia Komunų asociacijų kabelių tinklai. Šiuo klausimu ši bendrovė atsikirto, kad minėti tinklai galėtų būti naudojami bendrai, o tai sudarytų sąlygas išlaikyti veiksmingą konkurenciją. Vėliau, tačiau prieš sudarant ginčijamą susitarimą, Belgacom pateikė šios sprendimo 12 punkte minėtą pasiūlymą.

               15

               Per procesą pagrindinėje byloje Belgacom savo ieškinius visų pirma grindė EB 43 ir 49 straipsniais, kuriuos dabar atitinka SESV 49 ir 56 straipsniai. Ji tvirtina, kad turi būti taikomi vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principai, taip pat proporcingumo principas, kad ir kaip būtų vertinamas ginčijamas susitarimas, ir kad nėra jokio privalomojo bendrojo intereso pagrindo, kuriuo galima pateisinti tai, jog nebuvo paskelbtas konkursas prieš sudarant ginčijamą susitarimą.

               16

               Komunų asociacijos, priešingai, teigia, kad taikant lygybės principą nedraudžiama sudaryti sutarties, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, iš anksto neskelbiant konkurso, jei valdžios institucija, inicijuojanti tokios sutarties sudarymą, turi tam konkrečių priežasčių, kurios nebūtinai turi būti susijusios su bendruoju interesu, tačiau turi turėti faktinį pagrindą ir būti teisiškai tinkamos, o tai atitinka „objektyvių aplinkybių“ sąvoką, kaip tai suprantama pagal Teisingumo Teismo praktiką. Taip yra šiuo atveju, atsižvelgiant, pirma, į pirmenybės ir pirmumo teises, kurias turėjo Telenet pagal 1996 m. įnašų sutartį ir kurios turėtų būti laikomos sudarančiomis išimtinę teisę, dėl kurios neįmanomas veiksmingas varžymasis, ir, antra, į esamą Komunų asociacijų ir Telenet ginčą dėl šios įnašų sutarties apimties, atsižvelgiant į numatomą procedūrų trukmę ir į riziką, kad Komunų asociacijoms būtų taikomos didelės sankcijos, jei galutiniu teismo sprendimu būtų nuspręsta, kad jos pažeidė šią sutartį.

               17

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad visos pagrindinės bylos šalys pripažįsta, jog ginčijamas susitarimas nepatenka nė į vienos direktyvos viešųjų pirkimų srityje taikymo sritį. Šio teismo teigimu, kad ir kaip būtų vertinamas ginčijamas susitarimas, Komunų asociacijų sprendimai, priimti šio susitarimo pagrindu, priklauso valstybės priemonėms, kurių tikslas – reglamentuoti ekonominės veiklos vykdymą, o valdžios institucijos diskrecija šioje srityje ribojama lygybės principu ir skaidrumo pareiga. Be to, jis mano, kad atsižvelgiant į sandorio vertę tikėtina, jog paskelbus konkursą užsienyje įsteigtos įmonės būtų pareiškusios susidomėjimą.

               18

               Šis teismas konstatavo, kad ginčijamas susitarimas sudarytas motyvuojant siekiu užbaigti Komunų asociacijų ir Telenet ginčą dėl 1996 m. įnašų sutarties apimties ir kad ginčas kilo tik dėl techninės pažangos, kurios susitarimo šalys negalėjo numatyti sudarant tą sutartį. Konkrečiai kalbant, dėl teisių naudoti Komunų asociacijų kabelių tinklus padalijimo, numatyto minėtoje sutartyje, nė vienai iš šalių nebuvo sudaryta galimybė pasiūlyti visapusiškų televizijos paslaugų, nes interaktyviosios televizijos paslaugos priklausė išimtinėms Telenet teisėms, o tik Komunų asociacijos turėjo teisę teikti kabelinės televizijos paslaugas.

               19

               Tačiau minėtas teismas taip pat konstatavo, kad ginčijamu susitarimu viršijama tai, kas būtina minėtam ginčui užbaigti, nes iš esmės pakeistas 1996 m. įnašų sutartyje numatytas teisių naudoti Komunų asociacijų kabelių tinklus padalijimas, suteikiant Telenet teises, kurios iš pradžių jai nebuvo priskirtos ir kurios nebuvo ginčo dalykas. Pagal šį susitarimą sumokėdama 425 milijonų eurų atlygį Telenet įgyja bendrą išimtinę teisę naudoti tuos tinklus, dėl kurios ji turi galimybę teritorijoje, kurią aprėpia šie tinklai, sudarančioje maždaug trečdalį jos veiklos zonos, pasiūlyti visapusiškas televizijos paslaugas, taigi ir pateikti „triple play“ pasiūlymą, atitinkantį šiuolaikinius prekybos standartus, taip pat, kaip ji tai jau darė kituose dviejuose trečdaliuose savo veiklos zonos.

               20

               Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad vien 1996 m. įnašų sutarties buvimas negali būti laikomas pateisinimu sudaryti ginčijamą susitarimą. Iš tiesų, pirma, galėjo būti sukurta kabelių tinklo bendro naudojimo sistema. Antra, pirmenybės ir pirmumo teisės, Telenet turimos pagal šią sutartį, nėra tokios, dėl kurių būtų užkirstas kelias vienodai vertinti kelis kandidatus, taigi ir atlikti realią jų pasiūlymų lyginamąją analizę.

               21

               Tačiau šis teismas klausia, ar bendros aplinkybės, kurios susijusios ne tik su 1996 m. įnašų sutartimi, bet ir su vėliau kilusiu ginču dėl šios sutarties apimties, atsižvelgiant į technologinius pokyčius, bei su teismo sprendimu, priimtu nagrinėjant šį ginčą, galėtų būti motyvas, kuriuo pateisinama tai, kad nebuvo paskelbtas konkursas. Iš tiesų, pirma, dėl teisių, kurios buvo perleistos Telenet minėta sutartimi, perdavimo tretiesiems asmenims neišvengiamai kiltų naujų ginčų ir padidėtų teisinis nesaugumas. Antra, dėl neišspręsto ginčo su Telenet Komunų asociacijos ilgą laiką negalėjo teikti visapusiškų televizijos paslaugų, o dėl to ne tik kilo didelė ekonominė žala, nes Belgacom savo ruožtu galėjo užimti rinką, bet ir galėjo nukentėti vartotojai.

               22

               Tokiomis aplinkybėmis minėtas teismas numato galimybę, kad ginčijamas susitarimas, kuriuo įtvirtinamas taikus susitarimas užbaigti Telenet ir Komunų asociacijų ginčą, gali būti laikomas leidžiamu 1996 m. įnašų sutarties papildymu, o ne savarankišku susitarimu, kurį galima sudaryti tik laikantis SESV 49 ir 56 straipsnių.

               23

               Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad 2005 m. liepos 21 d. Sprendime Coname (C-231/03, Rink. p. I-7287, 19 punktas) Teisingumo Teismas nurodė galimybę „objektyviomis aplinkybėmis“ pateisinti nevienodą požiūrį, kuriuo sukuriama netiesioginė diskriminacija dėl nacionalinės priklausomybės, kylanti dėl tiesioginio paslaugų koncesijos suteikimo. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas dėl šios sąvokos apimties atsižvelgiant į „privalomųjų bendrojo intereso pagrindų“ sąvokos apimtį.

               24

               Tokiomis aplinkybėmis Raad van State van België nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar SESV 49 ir 56 straipsnius reikia aiškinti taip, kad Belgijoje įsteigta įmonė Belgijos teisme gali remtis pagrindinėmis Sąjungos teisės taisyklėmis, visų pirma iš minėtų straipsnių kildinama skaidrumo pareiga, kai kalbama apie į kurios nors iš viešųjų pirkimų direktyvų taikymo sritį nepatenkantį susitarimą, kuriuo Belgijos institucija perleidžia teises kitai Belgijos įmonei prieš tai nesurengusi konkurso?

                        2.

                        Ar siekis išvengti esamo, atskirai paėmus, neginčytino ir labai specifinio viešojo juridinio asmens ir jo nekontroliuojamos privačios įmonės susitarimo pažeidimo arba sandorio ar taikaus susitarimo sudarymas siekiant išspręsti esamą ginčą dėl minėto susitarimo aiškinimo, kai šis taikus susitarimas pagrįstas teisėmis, pripažintomis šalims pagal laikinąsias apsaugos priemones taikančio teismo laikiną sprendimą, ir kai atitinkamai [minėto juridinio asmens] veiklai, nesudarius tokio taikaus susitarimo, gali būti rimtai pakenkta ir sumažėtų jos vertė, o vartotojai negalėtų gauti tam tikrų paslaugų, gali būti laikomas privalomuoju bendrojo intereso pagrindu arba bent jau objektyvia aplinkybe, kuria galima pateisinti tai, kad viešieji juridiniai asmenys, išimties tvarka ir nukrypdami nuo SESV 49 ir 56 straipsniuose įtvirtinto vienodo požiūrio principo bei diskriminavimo dėl nacionalinės priklausomybės draudimo ir iš jų išplaukiančios skaidrumo pareigos, neorganizuoja konkurso ir sudaro sutartį tiesiogiai?

                        3.

                        Jeigu atsakymas į antrąjį klausimą būtų teigiamas: ar tuomet minėtas sandoris arba minėtas taikus susitarimas tam, kad pirma nurodytos Sąjungos teisėje užtikrinamos pagrindinės laisvės nebūtų apribotos labiau, nei to reikia siekiamam tikslui pasiekti, turi apsiriboti tik tuo, ko būtinai reikia, kad būtų išspręstas kilęs ginčas, ar vis dėlto šalys, atsižvelgdamos į būsimus prieštaravimus, kurie pagrįstai ir logiškai susiję su ginču, gali sudaryti platesnės apimties taikų susitarimą, kuriuo užtikrinami ir vartotojų interesai, ir kuo didesnė atitinkamos perleidžiamos veiklos vertė?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo klausimo

               25

               Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar SESV 49 ir 56 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad valstybės narės ūkio subjektas gali šios valstybės narės teismuose remtis iš šių straipsnių išplaukiančios skaidrumo pareigos pažeidimu, kai sudaro susitarimą, kuriuo vienas ar daugiau minėtos valstybės narės viešųjų subjektų tos pačios valstybės narės ūkio subjektui už atlygį perleidžia, be kita ko, išimtinę teisę naudoti kabelinės televizijos tinklus ir jų televizijos paslaugų teikimo veiklą bei su šia veikla susijusias abonemento sutartis.

               26

               Reikia konstatuoti, kad, neatsižvelgiant į praktinę tvarką ir šalių pateiktus vertinimus, atrodo, jog ginčijamas susitarimas dėl to, kad juo Telenet perleidžiama Komunų asociacijų televizijos paslaugų teikimo veikla ir suteikiama išimtinė teisė naudoti šių asociacijų kabelių tinklus pirmiausia šiai veiklai vykdyti, turi būti vertinamas kaip paslaugų koncesija, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2004/18 1 straipsnio 4 dalį.

               27

               Iš tiesų, pirma, kadangi perėmėjas susitarimu įpareigojamas vykdyti perleistą veiklą, toks susitarimas yra viešojo pirkimo sutartis, susijusi su Direktyvos 2004/18 II priede nurodytų paslaugų teikimu, išskyrus atlyginimo būdą, nes atlygis už suteiktas televizijos paslaugas yra teisė vykdyti atitinkamą veiklą, kaip tai apibrėžta minėtoje 1 straipsnio 4 dalyje. Antra, šis susitarimas taip pat atitinka sąlygą, kad su tokios veiklos vykdymu susijusi rizika turi pereiti perėmėjui (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 2009 m. birželio 11 d. Sprendimo Hans & Christophorus Oymanns, C-300/07, Rink. p. I-4779, 72 punktą ir 2011 m. kovo 10 d. Sprendimo Privater Rettungsdienst und Krankentransport Stadler, C-274/09, Rink. p. I-1335, 26 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

               28

               Tačiau, nepaisant to, kad paslaugų koncesijos nepatenka į Direktyvos 2004/18 taikymo sritį remiantis jos 17 straipsniu, valdžios institucijos, suteikiančios tokią koncesiją, privalo laikytis pagrindinių ESV sutarties taisyklių, nediskriminavimo dėl nacionalinės priklausomybės ir vienodo požiūrio principų, taip pat iš jų išplaukiančios skaidrumo pareigos, jeigu tokia koncesija kelia aiškų tarptautinį susidomėjimą (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 2008 m. liepos 17 d. Sprendimo ASM Brescia, C-347/06, Rink. p. I-5641, 58 ir 59 punktus ir nurodytą teismo praktiką).

               29

               Kalbant apie aiškaus tarptautinio susidomėjimo buvimą, pažymėtina, kad jis gali kilti, be kita ko, dėl susitarimo, kurį numatoma sudaryti, ekonominės svarbos, jo vykdymo vietos (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo ASM Brescia 62 punktą ir nurodytą teismo praktiką) ar techninių savybių (pagal analogiją žr. 2008 m. gegužės 15 d. Sprendimo SECAP ir Santorso, C-147/06 ir C-148/06, Rink. p. I-3565, 24 punktą).

               30

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo išsamiai įvertinti visus šiuo atžvilgiu reikšmingus veiksnius (šiuo klausimu žr. 2009 m. gruodžio 23 d. Sprendimo Serrantoni ir Consorzio stabile edili, C-376/08, Rink. p. I-12169, 25 punktą ir nurodytą teismo praktiką), o tai, atrodo, šiuo atveju jau padaryta, nes jis konstatavo, kad atsižvelgiant į pagrindinėje byloje nagrinėjamo susitarimo svarbą tikėtina, jog kitose valstybėse narėse įsteigtos įmonės būtų pareiškusios susidomėjimą paskelbus konkursą.

               31

               Dar reikia patikslinti, kad aiškus tarptautinis susidomėjimas egzistuoja nereikalaujant, kad ūkio subjektas būtų iš tikrųjų pareiškęs susidomėjimą. Taip ypač yra, kai ginčas, kaip pagrindinėje byloje, susijęs su skaidrumo nebuvimu atsižvelgiant į nagrinėjamą susitarimą. Iš tiesų tokiu atveju kitose valstybėse narėse įsteigti ūkio subjektai neturi realios galimybės pareikšti susidomėjimo gauti tokią koncesiją (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Coname 18 punktą ir 2005 m. spalio 13 d. Sprendimo Parking Brixen, C-458/03, Rink. p. I-8585, 55 punktą).

               32

               Be to, nustačius, kad yra aiškus tarptautinis susidomėjimas dėl atitinkamos koncesijos suteikimo, ją suteikiančiai valdžios institucijai taikoma skaidrumo pareiga yra naudinga kiekvienam potencialiam konkurso dalyviui (šiuo klausimu žr. 2010 m. balandžio 13 d. Sprendimo Wall, C-91/08, Rink. p. I-2815, 36 punktą), net jeigu jis įsteigtas toje pačioje valstybėje narėje kaip ir ši valdžios institucija.

               33

               Bet kuriuo atveju reikia pažymėti, kad Sąjungos teisėje koncesiją suteikiančiai valdžios institucijai galiotų tokie patys reikalavimai, jei pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamą susitarimą perėmėjas nebūtų įpareigotas vykdyti perleistos veiklos, taigi tuomet tokiame susitarime būtų įtvirtintas leidimas vykdyti ekonominę veiklą. Iš tiesų toks leidimas nesiskiria nuo paslaugų koncesijos, kiek tai susiję su pareiga laikytis pagrindinių Sutarties taisyklių ir iš jų išplaukiančių principų, nes tokios veiklos vykdymu gali susidomėti kitose valstybėse narėse įsteigti ūkio subjektai (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 2010 m. birželio 3 d. Sprendimo Sporting Exchange, C-203/08, Rink. p. I-4695, 46 ir 47 punktus ir 2010 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Engelmann, C-64/08, Rink. p. I-8219, 51–53 punktus).

               34

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį pateiktą klausimą reikia atsakyti: SESV 49 ir 56 straipsniai aiškintini taip, kad valstybės narės ūkio subjektas gali šios valstybės narės teismuose remtis iš šių straipsnių išplaukiančios skaidrumo pareigos pažeidimu, padarytu sudarius susitarimą, kuriuo vienas ar daugiau minėtos valstybės narės viešųjų subjektų suteikė tos pačios valstybės narės ūkio subjektui paslaugų koncesiją, dėl kurios kyla aiškus tarptautinis susidomėjimas, arba ūkio subjektui suteikė išimtinę teisę vykdyti ekonominę veiklą, dėl kurios kyla toks susidomėjimas.

         Dėl antrojo klausimo

               35

               Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar SESV 49 ir 56 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad tokios aplinkybės, kaip pagrindinėje byloje, gali būti laikomos privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais arba objektyviomis aplinkybėmis, kuriomis galima pateisinti tai, kad viešieji subjektai, nukrypstant nuo šiuose straipsniuose įtvirtintų vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principų, tiesiogiai ūkio subjektui suteikė paslaugų koncesiją, susijusią su šių subjektų vykdoma televizijos paslaugų teikimo veikla naudojant joms priklausančius kabelių tinklus.

               36

               Nurodytos aplinkybės yra noras užtikrinti tam tikras teises, kurias ankstesniu susitarimu atitinkami viešieji subjektai suteikė šiam ūkio subjektui dėl tų kabelių tinklų naudojimo, ir noras pasiekti taikų susitarimą siekiant užbaigti ginčą, susijusį su šių teisių apimtimi, atsižvelgiant į laikiną teismo sprendimą, kartu išvengiant minėtos šių viešųjų subjektų vykdomos televizijos paslaugų teikimo naudojant tuos tinklus veiklos vertės sumažėjimo ir sudarant galimybę, kad šių paslaugų abonentams būtų pateiktas visapusiškas komercinis pasiūlymas.

               37

               Reikia priminti, kad jeigu dėl paslaugų koncesijos kyla aiškus tarptautinis susidomėjimas, tai, kad ji suteikiama koncesiją suteikiančiosios institucijos valstybėje narėje įsteigtai įmonei, neužtikrinant jokio skaidrumo, reiškia nevienodą požiūrį, nepalankų kitoje valstybėje narėje įsteigtoms įmonėms, kurios gali būti susidomėjusios gauti šią koncesiją. Toks nevienodas požiūris, kai neleidžiama dalyvauti visoms tokioms įmonėms, iš esmės daro joms žalą, todėl yra netiesioginė diskriminacija dėl nacionalinės priklausomybės, kuri iš esmės draudžiama pagal SESV 49 ir 56 straipsnius (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo ASM Brescia 59 ir 60 punktus ir nurodytą teismo praktiką).

               38

               Išimtiniais atvejais tokia priemonė gali būti leistina pagal vieną iš SESV 52 straipsnyje nurodytų motyvų arba, remiantis Teisingumo Teismo praktika, pateisinama privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo Engelmann 51 ir 57 punktus ir nurodytą teismo praktiką bei 2012 m. gegužės 10 d. Sprendimo Duomo Gpa ir kt., C‑357/10–C‑359/10, 39 punktą ir nurodytą teismo praktiką). Pastaruoju aspektu iš kartu skaitomų minėto Sprendimo Engelmann 51 ir 57 punktų matyti, kad objektyvių aplinkybių ir privalomųjų bendrojo intereso pagrindų nereikia atskirti. Iš tiesų tokios aplinkybės galiausiai turi sudaryti privalomąjį bendrojo intereso pagrindą.

               39

               Tačiau šiame prejudiciniame klausime nurodyti motyvai, vertinami atskirai ar kartu, negali būti laikomi privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais.

               40

               Žinoma, reikia pripažinti, kad teisinio saugumo principu, kuris yra bendrasis Sąjungos teisės principas, gali būti pateisinama tai, kad būtų paisoma susitarimo teisinių pasekmių, įskaitant, kiek reikalaujama pagal šį principą, kai susitarimas sudarytas prieš Teisingumo Teismui priimant sprendimą dėl pirminės teisės pasekmių tokio pobūdžio susitarimams ir jis, kaip paaiškėtų, būtų nesuderinamas su kai kuriomis iš šių pasekmių (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo ASM Brescia 69 ir 70 punktus). Tačiau minėtu principu negalima remtis siekiant taip išplėsti susitarimo taikymo sritį, kad tai prieštarautų vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principams, taip pat iš jų išplaukiančiai skaidrumo pareigai. Šiuo atžvilgiu neturi reikšmės, ar toks išplėtimas galėtų būti protinga išeitis užbaigti tarp atitinkamų šalių dėl visiškai nuo jų valios nepriklausančių priežasčių kilusį ginčą dėl jų sudaryto susitarimo apimties.

               41

               Be to, kalbant apie riziką, kad sumažės viešojo subjekto vykdomos ekonominio pobūdžio veiklos vertė dėl ankstesnio sutartinio pagrindo, kuris, kaip paaiškėjo, yra netinkamas atsižvelgiant į pasikeitusias technines ir prekybos aplinkybes, iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad ekonominio pobūdžio motyvų negalima laikyti privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais, kuriais galima pateisinti Sutartimi užtikrinamos pagrindinės laisvės apribojimą (žr. 2012 m. vasario 16 d. Sprendimo Costa ir Cifone, C‑72/10 ir C‑77/10, 59 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

               42

               Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad aplinkybė, jog ginčijamas susitarimas suderinamas su vartotojų interesais, kurie, nesant tokio susitarimo, negalėtų naudotis interaktyviąja televizija ir net pasinaudoti komerciškai patraukliu kombinuotu paslaugų pasiūlymu, iš tikrųjų ne skiriasi nuo motyvo, susijusio su minėtos veiklos vertės sumažėjimu, bet, priešingai, yra glaudžiai susijusi su ta veikla. Iš tiesų ši aplinkybė susijusi ne su visais vartotojais, esančiais teritorijoje, kurią aprėpia Komunų asociacijų kabelių tinklai; ji susijusi tik su vartotojais, užsisakiusiais televizijos paslaugas, teiktas šių asociacijų vykdant veiklą, kurios perleidimas Telenet yra pagrindinės bylos dalykas, o tuo, kad Komunų asociacijos neturi galimybės šiems abonentams pasiūlyti tam tikrų paslaugų dėl teisių naudoti jų kabelių tinklus padalijimo, nustatyto 1996 m. įnašų sutartimi, paaiškinamas komercinio pasiūlymo, kurį jos gali pateikti rinkoje, patrauklumo praradimas, taigi ir minėtos veiklos vertės sumažėjimas.

               43

               Galiausiai reikia pažymėti, kad motyvai, kurie, vertinami atskirai, nėra privalomieji bendrojo intereso pagrindai, pateisinantys tai, kad nepaisoma vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principų bei skaidrumo pareigos, negali tokie tapti vien sudėti kartu.

               44

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į antrąjį pateiktą klausimą reikia atsakyti: SESV 49 ir 56 straipsniai turi būti aiškinami taip:

                        —

                        noru nepažeisti tam tikrų teisių, kurias ankstesniu susitarimu viešieji subjektai suteikė ūkio subjektui dėl jiems priklausančių kabelių tinklų naudojimo, negalima pateisinti šio susitarimo taikymo srities išplėtimo, kuris prieštarauja Sąjungos teisei, tiesiogiai suteikiant paslaugų koncesiją arba išimtinę teisę vykdyti veiklą, dėl kurios kyla aiškus tarptautinis susidomėjimas, net jeigu juo siekiama užbaigti tarp atitinkamų šalių dėl visiškai nuo jų valios nepriklausančių priežasčių kilusį ginčą dėl jų sudaryto susitarimo apimties,

                        —

                        ekonominio pobūdžio motyvai, kaip antai noras išvengti ekonominės veiklos vertės sumažėjimo, nėra privalomieji bendrojo intereso pagrindai, kuriais galima pateisinti tiesioginį su šia veikla susijusios paslaugų koncesijos arba išimtinės teisės vykdyti minėtą veiklą, dėl kurios kyla aiškus tarptautinis susidomėjimas, suteikimą, nukrypstant nuo šiuose straipsniuose įtvirtintų vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principų.

         Dėl trečiojo klausimo

               45

               Atsižvelgiant į atsakymą į antrąjį klausimą, į trečiąjį pateiktą klausimą atsakyti nereikia.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               46

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (dešimtoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           SESV 49 ir 56 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad valstybės narės ūkio subjektas gali šios valstybės narės teismuose remtis iš šių straipsnių išplaukiančios skaidrumo pareigos pažeidimu, padarytu sudarius susitarimą, kuriuo vienas ar daugiau minėtos valstybės narės viešųjų subjektų suteikė tos pačios valstybės narės ūkio subjektui paslaugų koncesiją, dėl kurios kyla aiškus tarptautinis susidomėjimas, arba ūkio subjektui suteikė išimtinę teisę vykdyti ekonominę veiklą, dėl kurios kyla toks susidomėjimas.

                           2.

                           SESV 49 ir 56 straipsniai turi būti aiškinami taip:

                                 —

                                    noru nepažeisti tam tikrų teisių, kurias ankstesniu susitarimu viešieji subjektai suteikė ūkio subjektui dėl jiems priklausančių kabelių tinklų naudojimo, negalima pateisinti šio susitarimo taikymo srities išplėtimo, kuris prieštarauja Sąjungos teisei, tiesiogiai suteikiant paslaugų koncesiją arba išimtinę teisę vykdyti veiklą, dėl kurios kyla aiškus tarptautinis susidomėjimas, net jeigu juo siekiama užbaigti tarp atitinkamų šalių dėl visiškai nuo jų valios nepriklausančių priežasčių kilusį ginčą dėl jų sudaryto susitarimo apimties,

                                 —

                                    ekonominio pobūdžio motyvai, kaip antai noras išvengti ekonominės veiklos vertės sumažėjimo, nėra privalomieji bendrojo intereso pagrindai, kuriais galima pateisinti tiesioginį su šia veikla susijusios paslaugų koncesijos arba išimtinės teisės vykdyti minėtą veiklą, dėl kurios kyla aiškus tarptautinis susidomėjimas, suteikimą, nukrypstant nuo šiuose straipsniuose įtvirtintų vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principų.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: olandų.


title: 2008 m. sausio 30 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Ioannis Terezakis prieš Europos Bendrijų Komisiją.#Galimybė susipažinti su dokumentais - Reglamentas (EB) Nr. 1049/2001 - Dokumentai, susiję su naujo tarptautinio Atėnų oro uosto Spatoje statyba - Atsisakymas leisti susipažinti su dokumentais - Išimtis, susijusi su komercinių interesų apsauga - Išimtis, susijusi su audito veiklos tikslais - Leidimas iš dalies susipažinti su dokumentais.#Byla T-380/04.

text:
      2008 m. sausio 30 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas Terezakis prieš Komisiją
      (Byla T‑380/04)
      „Galimybė susipažinti su dokumentais – Reglamentas (EB) Nr. 1049/2001 – Dokumentai, susiję su naujo tarptautinio Atėnų oro uosto Spatoje statyba – Atsisakymas leisti susipažinti su dokumentais – Išimtis, susijusi su komercinių interesų apsauga – Išimtis, susijusi su audito veiklos tikslais – Leidimas iš dalies susipažinti su dokumentais“
      Europos Bendrijos – Institucijos – Visuomenės teisė susipažinti su dokumentais – Reglamentas Nr. 1049/2001 (EB 253 straipsnis; Europos Parlamento ir Tarybos reglamento Nr. 1049/2001 2 straipsnio 3 dalis
         ir 4 straipsnio 1–6 dalys) (žr. 38–46, 53–67, 69–73, 85–105, 153–155, 163 punktus)

      Dalykas

               Prašymas iš dalies panaikinti 2004 m. liepos 12 d. Komisijos sprendimą, kuriuo atsisakoma ieškovui leisti susipažinti su tam
                  tikrais dokumentais, susijusiais su naujo tarptautinio Atėnų oro uosto Spatoje statyba.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Panaikinti 2004 m. liepos 12 d. Komisijos sprendimą tiek, kiek jis susijęs su atsisakymu leisti susipažinti su 1996 m. birželio
                     14 d. Sutartimi tarp Athens International Airport SA ir bendrovių konsorciumo, vadovaujamo Hochtief AG.

                  2.

                  	Atmesti likusią ieškinio dalį.

                  3.

                  	Ioannis Terezakis padengia pusę savo bylinėjimosi išlaidų.

                  4.

                  	Komisija padengia savo ir pusę Ioannis Terezakis bylinėjimosi išlaidų.


title: 2008 m. gegužės 15 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#SECAP SpA (C-147/06) ir Santorso Soc. coop. arl (C-148/06) prieš Comune di Torino.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Consiglio di Stato - Italija.#Viešojo darbų pirkimo sutartys - Sutarčių sudarymas - Neįprastai mažos kainos pasiūlymai - Pasiūlymų atmetimo tvarka - Darbų pirkimo sutartys, kurių vertė nesiekia direktyvose 93/37/EEB ir 2004/18/EB numatytų ribinių verčių - Iš pagrindinių Bendrijos teisės principų kylančios perkančiosios organizacijos pareigos.#Sujungtos bylos C-147/06 ir C-148/06.

text:
      Sujungtos bylos C‑147/06 ir C‑148/06
      SECAP SpA ir Santorso Soc. coop. arl
      prieš
      Comune di Torino
      (Consiglio di Stato prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Viešieji darbų pirkimai − Sutarčių sudarymas − Neįprastai mažos kainos pasiūlymai − Pasiūlymų atmetimo tvarka − Darbų pirkimai,
         kurių vertė nesiekia direktyvose 93/37/EEB ir 2004/18/EB numatytų ribinių verčių − Iš pagrindinių Bendrijos teisės principų
         kylančios perkančiosios organizacijos pareigos“

      Sprendimo santrauka
      Bendrijos teisė – Principai – Vienodas požiūris – Diskriminacija dėl pilietybės
      (EB 12, 43 ir 49 straipsniai)
      Sutarties pagrindinės taisyklės dėl įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas bei bendrasis nediskriminavimo principas
         draudžia nacionalinės teisės aktus, numatančius perkančiųjų organizacijų imperatyvią pareigą sudarant sutartis, kurių vertė
         yra mažesnė nei Direktyvos 93/37 su pakeitimais, padarytais Direktyva 97/52, 6 straipsnio 1 dalies a punkte nustatyta ribinė
         vertė ir kurios kelia aiškų tarptautinį interesą, kai galiojančių pasiūlymų yra daugiau kaip penki, automatiškai atmesti pasiūlymus,
         kuriuose nurodyta kaina pagal šiuose teisės aktuose numatytą matematinį kriterijų laikoma neįprastai maža atliktinų darbų
         atžvilgiu, nepaliekant minėtoms perkančiosioms organizacijoms jokios galimybės patikrinti šių pasiūlymų sudėties, atitinkamų
         dalyvių paprašant pateikti išsamesnės informacijos. Taip nėra, jeigu dėl pernelyg didelio pasiūlymų skaičiaus, dėl kurio perkančioji
         organizacija gali būti priversta patikrinti, išklausydama dalyvius, tiek daug pasiūlymų, jog tai viršytų jos administracinius
         pajėgumus arba dėl šio tikrinimo atsiradęs vėlavimas galėtų kelti grėsmę projekto realizacijai, nacionalinės ar vietos teisės
         aktai arba atitinkama perkančioji organizacija nustato pagrįstą ribą, nuo kurios būtų taikoma neįprastai mažos kainos pasiūlymų
         automatinio atmetimo procedūra.

      (žr. 35 punktą ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2008 m. gegužės 15 d.(*)

      „Viešieji darbų pirkimai − Sutarčių sudarymas − Neįprastai mažos kainos pasiūlymai − Pasiūlymų atmetimo tvarka − Darbų pirkimai,
         kurių vertė nesiekia direktyvose 93/37/EEB ir 2004/18/EB numatytų ribinių verčių − Iš pagrindinių Bendrijos teisės principų
         kylančios perkančiosios organizacijos pareigos“

      Sujungtose bylose C‑147/06 ir C‑148/06
      dėl Consiglio di Stato (Italija) 2005 m. spalio 25 d. Sprendimais, kuriuos Teisingumo Teismas gavo 2006 m. kovo 20 d., pagal EB 234 straipsnį pateiktų
         dviejų prašymų priimti prejudicinį sprendimą bylose

      SECAP SpA (C‑147/06)
      prieš
      Comune di Torino,
      Dalyvaujant:
      Tecnoimprese Srl,
      Gambarana Impianti Snc,
      ICA Srl,
      Cosmat Srl,
      Consorzio Ravennate,
      ARCAS SpA,
      Regione Piemonte,
      ir
      Santorso Soc. coop. arl (C‑148/06)
      prieš
      Comune di Torino,
      Dalyvaujant:
      Bresciani Bruno Srl,
      Azienda Agricola Tekno Green Srl,
      Borio Giacomo Srl,
      Costrade Srl,
      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro ketvirtosios kolegijos pirmininko pareigas einantis aštuntosios kolegijos pirmininkas G. Arestis ir teisėjai R. Silva
         de Lapuerta, E. Juhász (pranešėjas), J. Malenovský ir T. von Danwitz,

      generalinis advokatas D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2007 m. spalio 25 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        SECAP SpA, atstovaujamos advokato F. Videtta,

      –        Santorso Soc. coop. arl, atstovaujamos advokatų B. Amadio, L. Fumarola ir S. Bonatti,

      –        Comune di Torino, atstovaujamos advokatų M. Caldo, A. Arnone ir M. Colarizi,

      –        Italijos Vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocati dello Stato D. Del Gaizo ir F. Arena,

      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma,
      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir J.‑C. Gracia,
      –        Lietuvos vyriausybės, atstovaujamos D. Kriaučiūno,
      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos H. G. Sevenster ir P. van Ginneken,
      –        Austrijos vyriausybės, atstovaujamos M. Fruhmann,
      –        Slovakijos vyriausybės, atstovaujamos R. Procházka,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos X. Lewis ir D. Recchia,
      susipažinęs su 2007 m. lapkričio 27 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymai priimti prejudicinį sprendimą susiję su 1993 m. birželio 14 d. Tarybos Direktyvos 93/37/EEB dėl viešojo darbų pirkimo
         sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 199, p. 54) su pakeitimais, padarytais 1997 m. spalio 13 d. Europos Parlamento ir
         Tarybos direktyva 97/52/EB (OL L 328, p. 1), (toliau – Direktyva 93/37), 30 straipsnio 4 dalies ir pagrindinių Bendrijos teisės
         principų viešojo pirkimo sutarčių sudarymo srityje išaiškinimo.

      2        Šie prašymai pateikti nagrinėjant bylas tarp SECAP SpA (toliau – SECAP) bei Santorso Soc. coop. arl (toliau – Santorso) ir Comune di Torino dėl Italijos teisės aktų nuostatos suderinamumo su Bendrijos teise, numatančios, kad sudarant viešojo darbų pirkimo sutartis,
         kurių vertė yra mažesnė už Direktyvoje 93/37 numatytą ribinę vertę, automatiškai atmetami pasiūlymai, kuriuose nurodyta kaina
         laikoma neįprastai maža.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Pagal Direktyvos 93/37 6 straipsnio 1 dalies a punktą ši direktyva taikoma „<...> viešojo darbų pirkimo sutartims, kurių sąmatinė
         vertė be pridėtinės vertės mokesčio (PVM) ne mažesnė kaip 5 mln. specialių skolinimosi teisių (SST) prilygstanti suma (eurais)“.

      4        Pagal Direktyvos 93/37 30 straipsnį, kuris yra IV antraštinės dalies „Bendrosios dalyvavimo taisyklės“ 3 skyriuje, reglamentuojančiame
         sutarčių sudarymo kriterijus:

      „1.      Perkančiosios organizacijos sutartis sudaro remdamosi šiais kriterijais:
      a)      arba tik siūloma mažiausia kaina;
      b)      arba kai sutartis sudaroma su ekonomiškai naudingiausio pasiūlymo konkursui pateikėju, įvairiais kriterijais pagal sutartį:
         pvz., kaina, baigimo terminai, eksploatacijos išlaidos, pelningumas, techniniai pranašumai.

      <…>
      4.      Jeigu dėl sutarties siūloma konkursui kaina pagal numatomus darbus yra neįprastai maža, prieš atmesdama tokius pasiūlymus
         perkančioji organizacija raštu pareikalauja pateikti, jos nuomone, reikalingas pasiūlymo konkursui detales ir šią medžiagą
         patikrina atsižvelgdama į paaiškinimus.

      Perkančioji organizacija gali atsižvelgti į paaiškinimus, kurie pagrįsti objektyviomis priežastimis, įskaitant statybos būdo
         ar pasirinkto techninio sprendimo ekonomiškumą arba konkurso dalyvio siūlomas ypač palankias darbų atlikimo sąlygas, arba
         jo siūlomo darbo originalumą.

      Jeigu su sutartimi susijusiuose dokumentuose numatyta sudaryti rangos sutartį su rangovu, pasiūliusiu atlikti darbus už mažiausią
         kainą, perkančioji organizacija turi pranešti Komisijai apie atmestus pasiūlymus, kuriuose, jos nuomone, siūloma per maža
         darbų atlikimo kaina.

      <…>“
      5        2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/18/EB dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių
         sudarymo tvarkos derinimo (OL 134, p. 114) 55 straipsnyje „Pasiūlymai, kuriuose siūloma labai maža kaina“ pateiktas patobulintas
         Direktyvos 93/37 30 straipsnio 4 dalies tekstas. Direktyvos 2004/18 1 konstatuojamojoje dalyje nurodoma, kad ja viešojo darbų,
         prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarką reglamentuojančios direktyvos sujungiamos į vieną tekstą, o pagal jos
         80 straipsnio 1 dalį ji turi būti perkelta į valstybių narių teisės sistemas ne vėliau kaip iki 2006 m. sausio 31 dienos.

      6        Motyvas, kodėl neįprastai mažos kainos pasiūlymai nėra automatiškai atmestini, matyti iš Direktyvos 2004/18 46 konstatuojamosios
         dalies, kurioje nurodyta, kad „(sutartys) turėtų būti sudaromos remiantis objektyviais kriterijais, kurie <...> garantuotų,
         kad pasiūlymai būtų vertinami veiksmingos konkurencijos sąlygomis. Todėl atitinkamai reikėtų leisti taikyti tik du sutarties
         sudarymo kriterijus: „žemiausios kainos“ ir „ekonomiškai naudingiausio pasiūlymo“. Šie du sutarčių sudarymo kriterijai minimi
         Direktyvos 93/37 30 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose bei Direktyvos 2004/18 53 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose.

       Nacionalinės teisės aktai
      7        Direktyva 93/37 į Italijos teisės sistemą perkelta 1994 m. vasario 11 d. Įstatymu Nr. 109: Pagrindų įstatymu dėl viešųjų darbų
         (Legge quadro in materia di lavori publici) (GURI, Nr. 41, 1994 m. vasario 19 d., paprastasis priedas).

      8        Minėto įstatymo redakcijos, kuri taikoma pagrindinėse bylose, (toliau – Įstatymas Nr. 109/94) 21 straipsnio 1a dalyje numatyta:

      „Sudarydama darbų pirkimo sutartis, kurių vertė yra lygi arba didesnė kaip 5 mln. specialių skolinimosi teisių (SST) atitinkanti
         suma eurais, vadovaudamasi 1 dalyje nurodytu mažiausios kainos kriterijumi atitinkama tarnyba anomalijos požiūriu, kaip numatyta
         Direktyvos 93/37 <...> 30 straipsnyje, įvertina kiekvieną pasiūlymą, kuriame siūloma nuolaida yra lygi arba didesnė už visų
         priimtų pasiūlymų nuolaidų procentinės išraiškos aritmetinį vidurkį, neskaitant 10 % (suapvalinus iki didesnio sveiko skaičiaus)
         pasiūlymų, kuriuose atitinkamai siūloma didžiausia nuolaida ir mažiausia nuolaida, padidintą nuolaidų, viršijančių minėtą
         vidurkį, procentinės išraiškos vidutiniu aritmetiniu skirtumu.

      Pateikiant pasiūlymus, prie jų turi būti pridedami dokumentai, pagrindžiantys svarbiausias skelbime apie pirkimą arba kvietime
         dalyvauti nurodytų kainų sudėtines dalis, kartu sudarančias bent 75 % sutarties bazinės vertės. Skelbime apie pirkimą arba
         kvietime dalyvauti turi būti išdėstyta pagrindžiančių dokumentų pateikimo tvarka ir prireikus nurodyta, kokius pagrindžiančius
         dokumentus būtina pateikti, kad pasiūlymas būtų priimtinas. Pagrindžiančių dokumentų nebūtina pateikti dėl tų sudėtinių dalių,
         kurių minimali vertė gali būti nustatyta remiantis oficialiais duomenimis. Jeigu išnagrinėjus paprašytus ir pateiktus pagrindžiančius
         dokumentus nepakanka pagrindo pripažinti, kad pasiūlyme nėra neatitikimų, dalyvio paprašoma pateikti papildomų dokumentų ir
         tik atlikus kitą patikrinimą bei išklausius kitą šalį galima priimti sprendimą dėl atmetimo.

      Sudarydama viešojo darbų pirkimo sutartis, kurių vertė mažesnė nei Bendrijos nustatyta ribinė vertė, atitinkama tarnyba automatiškai
         atmeta pasiūlymus, kuriuose siūloma nuolaida procentais yra lygi arba viršija pagal šios dalies pirmąją pastraipą nustatytą
         procentinę vertę. Automatinio atmetimo procedūra netaikoma, jeigu galiojančių pasiūlymų yra mažiau negu penki.“

       Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
      9        SECAP dalyvavo 2002 m. gruodžio mėn. Comune di Torino skelbtame atvirame konkurse dėl viešojo darbų pirkimo sutarties, kurios sąmatinė vertė – 4 699 999 eurų. Šio konkurso datą
         Direktyvos 93/37 taikymo ribinė vertė, nustatyta pagal šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalies a punktą, buvo lygi 6 242 028 eurų.
         Santorso dalyvavo analogiškame 2004 m. rugsėjo mėn. organizuotame konkurse, kurio sąmatinė vertė – 5 172 579 eurų. Pastarojo konkurso
         datą Direktyvos 93/37 taikymo ribinė vertė buvo lygi 5 923 624 eurų. Todėl abiem atvejais sąmatinė nagrinėjamų viešojo pirkimo
         sutarčių vertė buvo mažesnė nei atitinkamos Direktyvos 93/37 taikymo ribinės vertės.

      10      Skelbimuose, kuriais Comune di Torino pradėjo minėtas konkurso procedūras, buvo nurodyta, kad sutartis bus sudaroma pagal didžiausios nuolaidos kriterijų, patikrinus
         neįprastai mažos kainos pasiūlymus ir jų automatiškai neatmetant. Šie skelbimai rėmėsi Giunta comunale (Comune vykdomasis organas) sprendimu, numatančiu, kad taikant didžiausios nuolaidos kriterijų turi būti patikrinti „neįprasti“ pasiūlymai,
         kaip numatyta Direktyvoje 93/37, taip pat sutarčių, kurių vertė yra mažesnė nei Bendrijos ribinė vertė, atveju, ir netaikoma
         Įstatymo Nr. 109/94 21 straipsnio 1a dalis tiek, kiek ji numato automatiškai atmesti neįprastai mažos kainos pasiūlymus.

      11      Įvertinus SECAP ir Santorso pasiūlymai priskirti prie pirmaujančiųjų tarp tų, kurie nelaikomi „neįprastais“. Patikrinusi neįprastai mažos kainos pasiūlymus,
         Comune di Torino galiausiai atmetė pateiktus SECAP ir Santorso, pasirinkdama kitų bendrovių pasiūlymus.

      12      SECAP ir Santorso šį sprendimą apskundė Tribunale amministrativo regionale del Piemonte, teigdamos, kad Įstatymas Nr. 109/94 perkančiajai organizacijai nustato imperatyvią pareigą atmesti neįprastai mažos kainos
         pasiūlymus, nepalikdamas jokios veiksmų laisvės taikyti rungimosi principu pagrįstą patikrinimo procedūrą.

      13      2004 m. spalio 11 d. ir 2005 m. balandžio 30 d. sprendimais tas teismas atmetė atitinkamus SECAP ir Santorso ieškinius, grįsdamas tuo, kad automatinio neįprastai mažos kainos pasiūlymų atmetimo procedūra nėra privaloma perkančiosioms
         organizacijoms: joms paliekama galimybė numatyti patikrinimą dėl anomalijos, kurią gali lemti labai maža siūloma kaina, taip
         pat sutarčių, kurių vertė yra mažesnė už Bendrijos ribinę vertę, atvejais.

      14      SECAP ir Santorso šiuos sprendimus apskundė Consiglio di Stato. Šis teismas pritaria bendrovių teiginiui dėl automatinio neįprastai mažos kainos pasiūlymų atmetimo taisyklės privalomojo
         pobūdžio, tačiau nėra abejingas argumentams, kuriuos nurodė Comune di Torino, kuri, remdamasi statistikos duomenimis, teigia, jog ši taisyklė dėl didelio griežtumo skatina įmones imtis suderintų veiksmų
         susitariant dėl kainų, kad darytų įtaką pirkimo procedūros rezultatams, ir taip daro žalos tiek perkančiajai organizacijai,
         tiek dalyviams, kurie dažniausia yra kitos valstybės narės teritorijoje įsteigtos įmonės.

      15      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo Teisingumo Teismo praktiką, pagal kurią sudarydamos sutartis,
         kurios, atsižvelgiant į jų objektą, nepatenka į direktyvų viešųjų pirkimų srityje taikymo sritį, perkančiosios organizacijos
         privalo laikytis pagrindinių EB sutarties taisyklių, visų pirma nediskriminavimo pilietybės pagrindu principo (žr., be kita
         ko, 2000 m. gruodžio 7 d. Sprendimo Telaustria et Telefonadress, C‑324/98, Rink. p. I‑10745, 60 punktą), ir teismo praktiką, draudžiančią valstybėms narėms nustatyti priemones, kurios viešojo
         darbų pirkimo sutarčių, kurių vertė viršija Bendrijos ribinę vertę, atveju numato automatinį tam tikrų pagal matematinį kriterijų
         nustatytų pasiūlymų atmetimą, užuot įpareigojusios perkančiąją organizaciją taikyti Bendrijos taisyklėse numatytą rungimosi
         principu pagrįstą patikrinimo procedūrą (žr., be kita ko, 1989 m. birželio 22 d. Sprendimą, Fratelli Costanzo, 103/88, Rink. p. 1839, 19 punktą).

      16      Atsižvelgdamas į šias aplinkybes ir abejodamas dėl to, kaip turėtų būti atsakyta į klausimą, ar taisyklė dėl rungimosi principu
         pagrįsto neįprastai mažos kainos pasiūlymų patikrinimo gali būti laikoma pagrindiniu Bendrijos teisės principu, dėl kurio
         jam prieštaraujančios nacionalinės nuostatos tampa netaikytinos, Consiglio di Stato nusprendė sustabdyti bylų nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šiuos prejudicinius klausimus, kurie abiejose bylose
         C‑147/06 ir C‑148/06 suformuluoti identiškai:

      „1.      Ar taisyklė, įtvirtinta Direktyvos 93/37 <...> 30 straipsnio 4 dalyje, arba panaši taisyklė, įtvirtinta Direktyvos 2004/18
         <...> 55 straipsnio 1 ir 2 dalyse (kai taikytina pastaroji nuostata), kad jeigu pasiūlymų kaina pagal numatomus darbus yra
         neįprastai maža, prieš atmesdama tokius pasiūlymus perkančioji organizacija raštu pareikalauja pateikti, jos nuomone, reikalingus
         išsamius duomenis apie pasiūlymo sudėtines dalis ir jas patikrina atsižvelgdama į pateiktus pagrindžiančius dokumentus, yra
         pagrindinis Bendrijos teisės principas?

      2.      Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai: ar taisyklė, įtvirtinta Direktyvos 93/37 <...> 30 straipsnio 4 dalyje, arba
         panaši taisyklė, įtvirtinta Direktyvos 2004/18 <...> 55 straipsnio 1 dalyje (kai taikytina pastaroji nuostata), kad jeigu
         pasiūlymų kaina pagal numatomus darbus yra neįprastai maža, prieš atmesdama tokius pasiūlymus perkančioji organizacija raštu
         pareikalauja pateikti, jos nuomone, reikalingus išsamius duomenis apie pasiūlymo sudėtines dalis ir jas patikrina atsižvelgdama
         į pateiktus pagrindžiančius dokumentus, nors ir neturi pagrindinio Bendrijos teisės principo požymių, vis dėlto yra numanomas
         konkurencijos principo, nagrinėjamo kartu su administracinio skaidrumo ir nediskriminavimo pilietybės pagrindu principais,
         rezultatas arba iš šio principo išvestas principas, ir ar todėl ši taisyklė yra tiesiogiai taikoma bei viršesnė už galimas
         su ja nesuderinamas valstybės narės priimtas nacionalines nuostatas, reglamentuojančias viešojo darbų pirkimo sutarčių sudarymo
         procedūras, kurioms Bendrijos teisė tiesiogiai netaikoma?“

      17      2006 m. gegužės 10 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C‑147/06 ir C–148/06 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma
         rašytinė ir žodinė proceso dalys ir priimamas galutinis sprendimas.

       Dėl prejudicinių klausimų
      18      Savo klausimais, kuriuos tikslinga nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia,
         ar Bendrijos teisės pagrindiniai principai, reglamentuojantys taip pat ir viešojo pirkimo sutarčių sudarymą, kurių konkreti
         išraiška yra Direktyvos 93/37 30 straipsnio 4 dalis, draudžia nacionalinės teisės aktus, numatančius perkančiųjų organizacijų
         pareigą sudarant sutartis, kurių vertė yra mažesnė nei šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalies a punkte nustatyta ribinė vertė,
         kai galiojančių pasiūlymų yra daugiau kaip penki, automatiškai atmesti pasiūlymus, kuriuose nurodyta kaina pagal šiuose teisės
         aktuose numatytą matematinį kriterijų laikoma neįprastai maža atliktinų darbų atžvilgiu, nepaliekant minėtoms perkančiosioms
         organizacijoms jokios galimybės patikrinti šių pasiūlymų sudėties, atitinkamų dalyvių paprašant pateikti išsamesnės informacijos.

      19      Reikia pažymėti, kad Bendrijos direktyvose dėl viešojo pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo numatytos ypatingos ir griežtos
         procedūros yra taikomos tik toms sutartims, kurių vertė viršija kiekvienoje iš minėtų direktyvų aiškiai numatytą ribinę vertę
         (2001 m. gruodžio 3 d. Nutarties Vestergaard, C‑59/00, Rink. p. I‑9505, 19 punktas). Taigi šių direktyvų taisyklės netaikomos sutartims, kurių vertė nesiekia jose nustatytos
         ribinės vertės (šiuo klausimu žr. 2008 m. vasario 21 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑412/04, Rink. p. I‑0000, 65 punktą).

      20      Tačiau tai nereiškia, kad šios sutartys nepatenka į Bendrijos teisės taikymo sritį (minėtos nutarties Vestergaard 19 punktas). Iš tiesų, vadovaujantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, sudarydamos sutartis, kurioms, atsižvelgiant
         į jų vertę, netaikomos Bendrijos taisyklių numatytos procedūros, perkančiosios organizacijos vis dėlto privalo laikytis pagrindinių
         Sutarties taisyklių ir ypač nediskriminavimo pilietybės pagrindu principo (minėto sprendimo Telaustria ir Telefonadress 60 punktas; minėtos nutarties Vestergaard 20 ir 21 punktai; 2005 m. spalio 20 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑264/03, Rink. p. I‑8831, 32 punktas ir 2007 m. birželio 14 d. Sprendimo Medipac-Kazantzidis, C‑6/05, Rink. p. I‑4557, 33 punktas).

      21      Tačiau vadovaujantis Teisingumo Teismo praktika tam, kad Sutarties pagrindinės taisyklės ir bendrieji principai būtų taikomi
         sutarčių, kurių vertė mažesnė nei Bendrijos direktyvų taikymo ribinė vertė, sudarymo procedūroms, nagrinėjamos sutartys turi
         kelti aiškų tarptautinį interesą (šiuo klausimu žr. 2007 m. lapkričio 13 d. Sprendimo Komisija prieš Airiją, C‑507/03, Rink. p. I‑0000, 29 punktą ir minėto sprendimo Komisija prieš Italiją 66 ir 67 punktus).

      22      Tokius nacionalinės teisės aktus, kokie aptariami pagrindinėje byloje, reikia nagrinėti atsižvelgiant į šias aplinkybes.

      23      Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad minėti teisės aktai numato aptariamos perkančiosios organizacijos
         pareigą sudarant sutartis, kurių vertė mažesnė nei Direktyvos 93/37 6 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta ribinė vertė,
         automatiškai atmesti pasiūlymus, kuriuose nurodyta kaina pagal šiuose teisės aktuose nustatytą matematinį kriterijų laikoma
         neįprastai maža atliktinų darbų atžvilgiu, ir numato vienintelę išimtį, jog automatinio atmetimo procedūra netaikoma, jeigu
         galiojančių pasiūlymų yra mažiau negu penki.

      24      Todėl šia aiškiai suformuluota imperatyvaus ir absoliutaus pobūdžio taisykle iš dalyvių, kurių pasiūlymuose nurodyta kaina
         yra neįprastai maža, atimama galimybė įrodyti, kad jų pasiūlymai yra patikimi ir rimti. Šis nagrinėjamų teisės aktų aspektas
         gali turėti su Bendrijos teise nesuderinamų padarinių, jeigu konkreti sutartis, atsižvelgiant į jai būdingus požymius, gali
         kelti aiškų tarptautinį interesą ir pritraukti kitų valstybių narių ūkio subjektus. Darbų pirkimo sutartis galėtų kelti tokį
         tarptautinį interesą, pavyzdžiui, dėl jos sąmatinės vertės, kartu atsižvelgiant ir į jos techninį lygį arba darbų atlikimo
         vietą, galinčią kelti užsienio ūkio subjektų susidomėjimą.

      25      Kaip savo išvados 45 ir 46 punktuose nurodė generalinis advokatas, tokie teisės aktai, nors savaime yra objektyvūs ir nediskriminuojantys,
         galėtų pažeisti bendrąjį nediskriminavimo sudarant tarptautinio intereso sutartis principą.

      26      Iš tiesų automatinio pasiūlymų, kuriuose nurodyta kaina laikoma neįprastai maža, atmetimo taisyklės taikymas aiškiai tarptautinį
         interesą keliančioms sutartims gali būti netiesioginė diskriminacija, dėl kurios faktiškai nepalankesnėje padėtyje atsiduria
         kitų valstybių narių ūkio subjektai, kurie, turėdami skirtingą sąnaudų struktūrą, galėdami įgyvendinti didelio masto ekonomiją
         arba būdami pasirengę sumažinti savo pelno maržą tam, kad veiksmingiau įsiskverbtų į atitinkamą rinką, galėtų pateikti konkurencingą
         ir kartu rimtą bei patikimą pasiūlymą, į kurį perkančioji organizacija negalėtų atsižvelgti dėl minėtų teisės aktų.

      27      Be to, kaip nurodė Comune di Torino ir savo išvados 43, 46 ir 47 punktuose generalinis advokatas, tokie teisės aktai gali lemti konkurencijai prieštaraujantį
         nacionalinių ar vietos įmonių elgesį ir susitarimus arba net suderintus veiksmus, kuriais siekiama, kad viešojo darbų pirkimo
         sutartys tektų vien šioms įmonėms.

      28      Taigi, aiškiai tarptautinį interesą keliančioms sutartims taikant automatinio neįprastai mažos kainos pasiūlymų atmetimo taisyklę,
         iš kitų valstybių narių ūkio subjektų gali būti atimta galimybė sudaryti veiksmingesnę konkurenciją atitinkamoje valstybėje
         narėje įsteigtiems ūkio subjektams; tai turi įtakos pirmųjų galimybei patekti į šios valstybės rinką, ir taip varžomas naudojimasis
         įsisteigimo laisve ir laisve teikti paslaugas, o tai yra šių laisvių apribojimas (šiuo klausimu žr. 2002 m. spalio 17 d. Sprendimo
         Payroll ir kt., C‑79/01, Rink. p. I‑8923, 26 punktą; 2004 m. spalio 5 d. Sprendimo CaixaBank France, C‑442/02, Rink. p. I‑8961, 12 ir 13 punktus ir 2006 m. spalio 3 d. Sprendimo Fidium Finanz, C‑452/04, Rink. p. I‑9521, 46 punktą).

      29      Aiškiai tarptautinį interesą keliančioms sutartims taikydamos tokius teisės aktus perkančiosios organizacijos, neturėdamos
         jokios galimybės įvertinti neįprastai mažos kainos pasiūlymų rimtumo ir patikimumo, negali įvykdyti įsipareigojimo laikytis
         pagrindinių Sutarties taisyklių laisvo judėjimo srityje ir bendrojo nediskriminavimo principo, kaip reikalaujama pagal 20 punkte
         minėtą Teisingumo Teismo praktiką. Tokios galimybės atėmimas taip pat prieštarauja pačių perkančiųjų organizacijų interesams,
         nes jos negali joms pateiktų pasiūlymų įvertinti veiksmingos konkurencijos sąlygomis, taigi ir sudaryti sutartį pagal mažiausios
         kainos arba ekonomiškai naudingiausio pasiūlymo kriterijus, kurie taip pat nustatyti vadovaujantis viešu interesu.

      30      Įvertinti galimą sutarties, kurios sąmatinė vertė yra mažesnė už Bendrijos taisyklėse numatytą ribinę vertę, keliamą tarptautinį
         interesą prieš apibrėžiant skelbimo apie pirkimą sąlygas iš principo privalo atitinkama perkančioji organizacija, o šiam įvertinimui
         gali būti taikoma teisminė kontrolė.

      31      Vis dėlto teisės aktuose nacionaliniu ar vietos lygmeniu gali būti įtvirtinti objektyvūs kriterijai aiškaus tarptautinio intereso
         buvimui nustatyti. Tokie kriterijai galėtų, be kita ko, būti tam tikro dydžio atitinkamos sutarties vertė, kartu atsižvelgiant
         į darbų atlikimo vietą. Be to, tokio intereso egzistavimo tikimybę galima būtų atmesti, pavyzdžiui, tuo atveju, kai atitinkamos
         sutarties ekonominė nauda yra labai maža (šiuo klausimu žr. 2005 m. liepos 21 d. Sprendimo Coname, C‑231/03, Rink. p. I‑7287, 20 punktą). Vis dėlto būtina atsižvelgti į tai, kad tam tikrais atvejais valstybių sienos eina
         per aglomeracijas, esančias skirtingų valstybių narių teritorijose, ir kad tokiomis aplinkybėmis net ir mažos vertės pirkimai
         gali kelti aiškų tarptautinį interesą.

      32      Net esant tokiam aiškiam tarptautiniam interesui tam tikrų pasiūlymų automatinis atmetimas gali pasirodyti priimtinas, kai
         šios taisyklės taikymą pateisina pernelyg didelis pasiūlymų skaičius, dėl ko atitinkama perkančioji organizacija gali būti
         priversta patikrinti, išklausant dalyvius, tiek daug pasiūlymų, kad tai viršytų jos administracinius pajėgumus arba dėl šio
         tikrinimo atsiradęs vėlavimas galėtų kelti grėsmę projekto realizacijai.

      33      Tokiomis aplinkybėmis nacionalinės ar vietos teisės aktai arba pati perkančioji organizacija gali nustatyti pagrįstą ribą,
         nuo kurios taikytina neįprastai mažos kainos pasiūlymų atmetimo taisyklė. Tačiau Įstatymo Nr. 109/94 21 straipsnio 1a dalies
         trečiojoje pastraipoje įtvirtinta penkių galiojančių pasiūlymų riba negali būti laikoma pagrįsta.

      34      Kalbant apie pagrindines bylas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo išsamiai įvertinti visus reikšmingus
         su abiem nagrinėjamomis sutartimis susijusius veiksnius, siekdamas patikrinti, ar šiais atvejais yra aiškus tarptautinis interesas.

      35      Taigi į pateiktus klausimus reikia atsakyti, kad Sutarties pagrindinės taisyklės dėl įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti
         paslaugas bei bendrasis nediskriminavimo principas draudžia nacionalinės teisės aktus, numatančius perkančiųjų organizacijų
         imperatyvią pareigą sudarant sutartis, kurių vertė mažesnė nei Direktyvos 91/37 6 straipsnio 1 dalies a punkte nustatyta ribinė
         vertė ir kurios kelia aiškų tarptautinį interesą, kai galiojančių pasiūlymų yra daugiau kaip penki, automatiškai atmesti pasiūlymus,
         kuriuose nurodyta kaina pagal šiuose teisės aktuose numatytą matematinį kriterijų laikoma neįprastai maža atliktinų darbų
         atžvilgiu, nepaliekant minėtoms perkančiosioms organizacijoms jokios galimybės patikrinti šių pasiūlymų sudėties, atitinkamų
         dalyvių paprašant pateikti išsamesnės informacijos. Taip nėra, jeigu dėl pernelyg didelio pasiūlymų skaičiaus, dėl kurio perkančioji
         organizacija gali būti priversta patikrinti, išklausant dalyvius, tiek daug pasiūlymų, jog tai viršytų jos administracinius
         pajėgumus, arba dėl šio tikrinimo atsiradęs vėlavimas galėtų kelti grėsmę projekto realizacijai, nacionalinės ar vietos teisės
         aktai arba atitinkama perkančioji organizacija nustato pagrįstą ribą, nuo kurios būtų taikoma neįprastai mažos kainos pasiūlymų
         automatinio atmetimo procedūra.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      36      Kadangi šis procesas pagrindinių bylų šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamose
         bylose, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
      EB sutarties pagrindinės taisyklės dėl įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas bei bendrasis nediskriminavimo principas
            draudžia nacionalinės teisės aktus, numatančius perkančiųjų organizacijų imperatyvią pareigą sudarant sutartis, kurių vertė
            mažesnė nei 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyvos 93/37/EEB dėl viešojo darbų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo,
            su pakeitimais, padarytais 1997 m. spalio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/52/EB, 6 straipsnio 1 dalies a punkte
            nustatyta ribinė vertė ir kurios kelia aiškų tarptautinį interesą, kai galiojančių pasiūlymų yra daugiau kaip penki, automatiškai
            atmesti pasiūlymus, kuriuose nurodyta kaina pagal šiuose teisės aktuose numatytą matematinį kriterijų laikoma neįprastai maža
            atliktinų darbų atžvilgiu, nepaliekant minėtoms perkančiosioms organizacijoms jokios galimybės patikrinti šių pasiūlymų sudėties,
            atitinkamų dalyvių paprašant pateikti išsamesnės informacijos. Taip nėra, jeigu dėl pernelyg didelio pasiūlymų skaičiaus,
            dėl kurio perkančioji organizacija gali būti priversta patikrinti, išklausydama dalyvius, tiek daug pasiūlymų, jog tai viršytų
            jos administracinius pajėgumus arba dėl šio tikrinimo atsiradęs vėlavimas galėtų kelti grėsmę projekto realizacijai, nacionalinės
            ar vietos teisės aktai arba atitinkama perkančioji organizacija nustato pagrįstą ribą, nuo kurios būtų taikoma neįprastai
            mažos kainos pasiūlymų automatinio atmetimo procedūra.
      Parašai.
      * Proceso kalba: italų.