title: 2014 m. birželio 26 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#Basic AG Lebensmittelhandel prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo „basic“ paraiška – Ankstesnis vaizdinis Bendrijos prekių ženklas BASIC – Santykinis atmetimo pagrindas – Paslaugų panašumas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-372/11.

text:
         BENDROJO TEISMO (šeštoji kolegija) SPRENDIMAS
      2014 m. birželio 26 d. (
            *1
         )
      „Bendrijos prekių ženklas — Protesto procedūra — Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo „basic“ paraiška — Ankstesnis vaizdinis Bendrijos prekių ženklas BASIC — Santykinis atmetimo pagrindas — Paslaugų panašumas — Galimybė supainioti — Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas“
      Byloje T‑372/11

         Basic AG Lebensmittelhandel, įsteigta Miunchene (Vokietija), atstovaujama advokatų D. Altenburg ir H. Bickel,
      ieškovė,
      prieš

         Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą G. Schneider,
      atsakovę,
      kita procedūros VRDT apeliacinėje taryboje šalis, įstojusi į bylą Bendrajame Teisme,

         Repsol YPF, SA, įsteigta Madride (Ispanija), atstovaujama advokato J.‑B. Devaureix,
      dėl ieškinio, pareikšto dėl 2011 m. kovo 31 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1440/2010‑1), susijusio su protesto procedūra tarp Repsol YPF, SA ir Basic AG Lebensmittelhandel,
      BENDRASIS TEISMAS (šeštoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas S. Frimodt Nielsen, teisėjai F. Dehousse ir A. Collins (pranešėjas),
      posėdžio sekretorė C. Heeren, administratorė,
      susipažinęs su ieškiniu, pateiktu Bendrojo Teismo kanceliarijai 2011 m. liepos 15 d.,
      susipažinęs su VRDT atsakymu į ieškinį, pateiktu Bendrojo Teismo kanceliarijai 2011 m. lapkričio 15 d.,
      susipažinęs su įstojusios į bylą šalies atsakymu į ieškinį, pateiktu Bendrojo Teismo kanceliarijai 2011 m. lapkričio 16 d.,
      atsižvelgęs į Bendrojo Teismo kolegijų sudėties pakeitimą,
      įvykus 2014 m. vasario 12 d. posėdžiui,
      priima šį

         Sprendimą

         Ginčo aplinkybės

               1

               2008 m. kovo 14 d. ieškovė Basic AG Lebensmittelhandel pagal iš dalies pakeistą 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 146), kuris pakeistas 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 207/2009 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 78, p. 1), pateikė Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) paraišką įregistruoti Bendrijos prekių ženklą.

               2

               Prekių ženklas, kurį buvo prašoma įregistruoti, yra šis vaizdinis žymuo:

               3

               Prekės ir paslaugos, kurioms buvo prašoma registracijos, visų pirma priklauso peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 35 ir 39 klasėms ir pagal kiekvieną iš šių klasių atitinka tokį aprašymą:

                        —

                        35 klasė: „Franšizės paslaugos, būtent ekonominių ir organizacinių žinių, susijusių su prekių ir paslaugų rinkodara, perdavimas; verslo tvarkyba, prekyba (pardavimo skatinimas), tiesioginė rinkodara, verslo konsultacijos ir verslo vadyba kuriant, organizuojant ir įgyvendinant pirkėjų suradimo ir pirkėjų išlaikymo sistemas, ypač siuntimo paštu, nuolaidų, talonų ir premijų programų srityje; trečiųjų asmenų informacijos ir duomenų laikmenų (priskirtų 35 klasei), tinkančių nuolaidų, talonų ir premijų operacijoms įrašyti į sąskaitybos knygas, ypač talonų čekių knygelių, kreditinių ir banko kortelių, kuriose įrašyti vizualūs ir (arba) mašininio skaitymo identifikavimo duomenys ir (arba) informacija, ypač magnetinių ir lustinių kortelių, vadinamų daugiafunkcių kortelių, išleidimas (priskirtas 35 klasei); pardavimų skatinimo priemonės, loterijų rengimas ir prizų paskelbimas kaip reklamos priemonės, priskirtos 35 klasei; mažmeninės ir didmeninės prekybos paslaugos, susijusios su skalbimo medžiagomis ir balinimo preparatais, valymo, poliravimo, šveitimo ir švitrinamojo apdirbimo preparatais, muilu, parfumerija, eteriniais aliejais, kūno ir grožio priežiūros preparatais, plaukų losjonais, dantų milteliais ir pastomis, apšvietimo medžiagomis, žvakėmis ir žvakių dagčiais, farmacijos ir veterinarijos preparatais, higienos preparatais medicinos reikmėms, maisto produktais medicinos reikmėms, kūdikių maistu, pleistrais, tvarsliava, dezinfekavimo preparatais, kenkėjų naikinimo preparatais, fungicidais, herbicidais, vaistiniais vonių preparatais, medicininiais ir nemedicininiais maisto papildais, popieriumi, kartonu ir jų gaminiais, spaudiniais, fotonuotraukomis, raštinės reikmenimis, mokomąja medžiaga ir vaizdinėmis priemonėmis, plastikinėmis pakavimo medžiagomis, odomis ir odų pakaitalais bei jų gaminiais, gyvūnų odomis ir kailiais, lagaminais ir kelioniniais krepšiais, krepšiais, kuprinėmis, lietaus ir saulės skėčiais ir lazdomis, botagais, pakinktais ir balnojimo reikmenimis, namų apyvokos ir virtuvės reikmenimis ir indais, šukomis ir kempinėmis, šepečiais, medžiagomis šepečiams gaminti, valymo reikmenimis, neapdirbtu arba iš dalies apdirbtu stiklu, stiklo, porceliano ir keramikos gaminiais, drabužiais, avalyne, galvos apdangalais, žaidimais, žaislais, gimnastikos ir sporto reikmenimis, Kalėdų eglučių papuošalais, maisto produktais, žemės ūkio, sodo ir miško produktais bei sėklomis, gyvais gyvūnais, šviežiais vaisiais ir daržovėmis, sėklomis, natūraliais augalais ir gėlėmis, pašarais, salyklu, svaigiaisiais ir gaiviaisiais gėrimais bei sirupais, gazuotų gėrimų gaminimo tabletėmis ir kitais gėrimų gaminimo mišiniais, siunčiamoji prekyba (išskyrus vežimą) arba prekyba internetu, atitinkamai vaistinių prekėmis, kosmetika, parfumerija, popieriaus gaminiais, tekstilės gaminiais, gėrimais ir maisto produktais“;

                        —

                        39 klasė: „Transportavimas; prekių pakavimas ir saugojimas; kelionių rengimas“.

               4

               Bendrijos prekių ženklo paraiška buvo paskelbta 2008 m. birželio 9 d. Bendrijos prekių ženklų biuletenyje Nr. 23/2008.

               5

               2008 m. rugsėjo 8 d. įstojusi į bylą šalis Repsol YPF, SA pagal Reglamento Nr. 40/94 42 straipsnį (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 41 straipsnis) pateikė protestą dėl prašomo įregistruoti prekių ženklo registracijos šio sprendimo 3 punkte nurodytoms paslaugoms.

               6

               Protestas buvo grindžiamas šiuo ankstesniu vaizdiniu Bendrijos prekių ženklu:

               7

               Ankstesniu prekių ženklu, kuriuo grindžiamas protestas, žymimos paslaugos priklauso 35, 37 ir 39 klasėms ir pagal kiekvieną iš jų atitinka tokį aprašymą:

                        —

                        35 klasė: „Komercinė mažmeninė prekyba tabaku, spauda, baterijomis, žaislais, mašinų prekėmis, priedais ir atsarginėmis mašinų dalimis, lubrikantais, mašinų degalais; reklama; įstaigų veikla“;

                        —

                        37 klasė: „Pastatų statyba; remontas [taisymas]; įtaisymo ir įrengimo paslaugos, automobilių priežiūros stotys (degalinės); transporto priemonių taisymas; transporto priemonių pirminės būklės palaikymo, tepimo ir plovimo paslaugos; padangų remontas“;

                        —

                        39 klasė: „Pagrindinio vartojimo maisto produktų, pyrago ir konditerijos gaminių, ledų, paruošto maisto, tabako, spaudos, baterijų, žaislų, automobiliams skirtų gaminių, automobilių aksesuarų ir atsarginių dalių, automobilių tepalų, kuro ir degalų platinimo paslaugos, vežimas; visų rūšių produktų, įskaitant kurą ir degalus, pakavimas, sandėliavimas ir tiekimas; kelionių rengimas“.

               8

               Protestui pagrįsti nurodytas Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkte (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas) numatytas pagrindas.

               9

               2010 m. gegužės 28 d. VRDT protestų skyrius protestą iš dalies patenkino. Iš tiesų jis buvo patenkintas dėl dalies 35 klasės paslaugų ir dėl 39 klasės paslaugų.

               10

               2010 m. liepos 28 d. įstojusi į bylą šalis, vadovaudamasi Reglamento Nr. 207/2009 58–64 straipsniais, pateikė apeliaciją VRDT dėl Protestų skyriaus sprendimo.

               11

               2011 m. kovo 31 d. Sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) VRDT pirmoji apeliacinė taryba iš dalies patenkino apeliaciją. Visų pirma ji nusprendė, kad prašomu įregistruoti prekių ženklu žymimos 35 klasės „mažmeninės ir didmeninės prekybos paslaugos, susijusios su maisto produktais, šviežiais vaisiais ir daržovėmis, svaigiaisiais ir gaiviaisiais gėrimais bei sirupais, gazuotų gėrimų gaminimo tabletėmis ir kitais gėrimų gaminimo mišiniais, siunčiamoji prekyba (išskyrus vežimą) arba prekyba internetu, atitinkamai gėrimais ir maisto produktais“, yra panašios į ankstesniu prekių ženklu žymimas 39 klasės paslaugas. Tačiau ji manė, jog kitos prašomu įregistruoti prekių ženklu žymimos 35 klasės paslaugos skiriasi nuo ankstesniu prekių ženklu žymimų paslaugų. Apeliacinė taryba nurodė, kad prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, pasižymi nedideliu vizualiu panašumu, bet fonetiniu ir konceptualiu požiūriu jie tapatūs. Be to, ankstesnio prekių ženklo skiriamasis požymis apskritai yra gana silpnas.

               12

               Tokiomis aplinkybėmis Apeliacinė taryba padarė išvadą, jog egzistuoja galimybė supainioti, kiek tai susiję su šio sprendimo 11 punkte nurodytomis panašiomis laikomomis paslaugomis. Todėl ji patenkino protestą, kiek jis susijęs su šiomis paslaugomis, atmetė Bendrijos prekių ženklo paraišką, kiek ji su jomis susijusi, ir atmetė apeliaciją, kiek ji susijusi su kitomis 35 klasės paslaugomis.

         Šalių reikalavimai

               13

               Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        panaikinti ginčijamą sprendimą,

                        —

                        atmesti apeliaciją dėl Protestų skyriaus sprendimo,

                        —

                        priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.

               14

               VRDT ir įstojusi į bylą šalis Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        atmesti ieškinį,

                        —

                        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

               15

               Per teismo posėdį ieškovė pakeitė savo reikalavimus ir nuo šiol Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        pakeisti ginčijamą sprendimą taip, kad būtų atmesta visa apeliacija,

                        —

                        nepatenkinus pirmojo reikalavimo, panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek juo patenkinta įstojusios į bylą šalies apeliacija,

                        —

                        priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.

               16

               Per teismo posėdį ieškovė, remdamasi 2013 m. spalio 8 d. VRDT sprendimu (5863 C), kuriuo ši pripažino ankstesnio prekių ženklo registraciją negaliojančia tiek, kiek tai susiję su dalimi nagrinėjamų paslaugų, pakartojo savo prašymą sustabdyti procedūrą. Tokiomis aplinkybėmis įstojusi į bylą šalis paprašė Bendrojo Teismo atsižvelgti į jos apeliaciją dėl šio sprendimo. Bendrasis Teismas atmetė prašymą sustabdyti procedūrą.

         Dėl teisės

               17

               Ieškovė remiasi vieninteliu pagrindu, susijusiu su Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu.

               18

               Ieškovės nuomone, prašomu įregistruoti prekių ženklu žymimos 35 klasės paslaugos nėra panašios į ankstesniu prekių ženklu žymimas 39 klasės paslaugas, todėl nėra jokios galimybės supainioti prekių ženklus, dėl kurių kilo ginčas.

               19

               VRDT ir įstojusi į bylą šalis ginčija ieškovės argumentus.

               20

               Vadovaujantis Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktu, ankstesnio prekių ženklo savininkui užprotestavus, prekių ženklas, kurį įregistruoti buvo paduota paraiška, neregistruojamas, jeigu dėl savo panašumo į ankstesnį prekių ženklą ar tapatumo jam arba dėl prekių ar paslaugų, kurioms prekių ženklai yra skirti, panašumo ar tapatumo yra galimybė suklaidinti visuomenę toje teritorijoje, kurioje ankstesnis prekių ženklas yra apsaugotas. Suklaidinimo galimybė apima ir galimybę sieti su ankstesniu prekių ženklu.

               21

               Pagal nusistovėjusią teismo praktiką galimybę suklaidinti sudaro tikimybė, kad visuomenė gali manyti, jog nagrinėjamos prekės ar paslaugos yra pagamintos arba suteiktos tos pačios įmonės arba ekonomiškai susijusių įmonių. Iš šios teismo praktikos matyti, jog galimybė suklaidinti turi būti vertinama visapusiškai, atsižvelgiant į tai, kaip atitinkama visuomenė suvokia nagrinėjamus žymenis ir prekes ar paslaugas, ir į visus konkrečiu atveju svarbius veiksnius, įskaitant žymenų panašumo ir jais žymimų prekių ar paslaugų panašumo tarpusavio priklausomybę (žr. 2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Laboratorios RTB / VRDT – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T-162/01, Rink. p. II-2821, 30–33 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką).

               22

               Siekiant taikyti Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktą galimybė supainioti suponuoja, kad prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, yra tapatūs arba panašūs ir kad kartu prekės ar paslaugos, kurioms jie skirti, yra tapačios arba panašios. Šios sąlygos yra kumuliacinės (žr. 2009 m. sausio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Commercy / VRDT – easyGroup IP Licensing (easyHotel), T-316/07, Rink. p. II-43, 42 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               23

               Atsižvelgiant būtent į šiuos vertinimus, reikia išnagrinėti, ar Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, kad egzistuoja galimybė supainioti prekių ženklus, dėl kurių kilo ginčas, kiek tai susiję su dalimi prašomu įregistruoti prekių ženklu žymimų 35 klasės paslaugų ir ankstesniu prekių ženklu žymimomis 39 klasės paslaugomis.

         Dėl atitinkamos visuomenės

               24

               Remiantis teismo praktika visapusiškai vertinant galimybę supainioti reikia atsižvelgti į atitinkamų prekių kategorijos vidutinį vartotoją, kuris yra pakankamai informuotas, protingai pastabus ir nuovokus. Reikia atsižvelgti ir į tą aplinkybę, kad vidutinio vartotojo pastabumo lygis gali kisti pagal nagrinėjamą prekių ar paslaugų kategoriją (žr. 2007 m. vasario 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Mundipharma / VRDT – Altana Pharma (RESPICUR), T-256/04, Rink. p. II-449, 42 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               25

               Pirmiausia, kai ankstesnio prekių ženklo apsauga apima visą Europos Sąjungą, reikia atsižvelgti į tai, kaip prekių ženklus, dėl kurių kilo ginčas, suvokia nagrinėjamų paslaugų vartotojas šioje teritorijoje. Ši išvada nėra ginčijama šiame procese.

               26

               Antra, ginčijamo sprendimo 15 punkte Apeliacinė taryba nusprendė, jog atitinkamą visuomenę, kiek tai susiję su ankstesniu prekių ženklu žymimomis 39 klasės paslaugomis, sudaro profesionalai. Tokio vertinimo ieškovė neginčija. Ji tik teigia, kad prašomu įregistruoti prekių ženklu žymimos 35 klasės mažmeninės prekybos paslaugos, skirtos ne profesionalams, bet galutiniams vartotojams.

               27

               Šiuo klausimu reikia priminti, kad lyginant nagrinėjamas paslaugas reikia atsižvelgti tik į atitinkamą visuomenę, kuri naudojasi visomis šiomis paslaugomis. Iš tiesų pagal nusistovėjusią teismo praktiką atitinkamą visuomenę sudaro vartotojai, galintys naudotis ir ankstesniu prekių ženklu, ir prašomu įregistruoti prekių ženklu žymimomis prekėmis ar paslaugomis (žr. 2010 m. rugsėjo 30 d. Bendrojo Teismo sprendimo PVS / VRDT – MeDiTA Medizinische Kurierdienst (medidata), T‑270/09, neskelbiamo Rinkinyje, 28 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               28

               Šioje byloje neginčijama, kad ankstesniu prekių ženklu žymimos 39 klasės paslaugos yra platinimo paslaugos. Taigi jos skirtos profesionalams.

               29

               Kalbant apie prašomu įregistruoti prekių ženklu žymimas šioje byloje nagrinėjamas 35 klasės mažmeninės prekybos paslaugas, reikia nurodyti, kad ieškovė klysta šio sprendimo 26 punkte nurodytais argumentais mėgindama pagrįsti mintį, jog šios paslaugos negali būti skirtos profesionalams. Nors tiesa, kad šios paslaugos skirtos galutiniam vartotojui, taip pat tiesa, kad jos skirtos ir prekės gamintojui, ir galimiems prekybos tarpininkams, savo veiklą vykdantiems rinkoje iki galutinio mažmeninio pardavimo, nes šiomis paslaugomis šiems ūkio subjektams užtikrinama galutinė minėtos prekės pardavimo dalis.

               30

               Taigi Apeliacinė taryba teisingai iš esmės nusprendė, kad atitinkamą visuomenę sudaro profesionalai, kurie vieninteliai gali naudotis ir prašomu įregistruoti prekių ženklu žymimomis šioje byloje nagrinėjamomis 35 klasės paslaugomis, ir ankstesniu prekių ženklu žymimomis taip pat šioje byloje nagrinėjamomis 39 klasės paslaugomis.

               31

               Šiomis aplinkybėmis, kiek tai susiję su 35 ir 39 klasių paslaugomis, ginčijamo sprendimo 15 punkte Apeliacinės tarybos pateiktą atitinkamos visuomenės apibrėžimą reikia patvirtinti.

         Dėl paslaugų palyginimo

               32

               Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, siekiant įvertinti nagrinėjamų prekių ar paslaugų panašumą, reikia atsižvelgti į visus svarbius ryšį tarp šių prekių ar paslaugų apibūdinančius veiksnius. Tarp šių veiksnių pirmiausia yra jų pobūdis, paskirtis, naudojimas ir konkuruojantis ar papildomas pobūdis. Taip pat galima atsižvelgti į kitus veiksnius, kaip antai atitinkamų prekių platinimo būdus (žr. 2007 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo El Corte Inglés / VRDT – Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños), T-443/05, Rink. p. II-2579, 37 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               33

               Vienos kitas papildančios prekės arba paslaugos yra tokios, tarp kurių egzistuoja glaudus ryšys, o tai reiškia, kad viena yra būtina ar svarbi kitai naudoti tiek, jog vartotojai gali manyti, kad atsakomybė už šių prekių pagaminimą ar paslaugų teikimą tenka tai pačiai įmonei. Iš to matyti, kad prekės ar paslaugos, kurios yra būtinos, kad komercinė įmonė veiktų, ir prekės ar paslaugos, kurias ši įmonė gamina ar teikia, negali vienos kitų papildyti. Todėl skirtingai visuomenei skirtos paslaugos negali vienos kitų papildyti (žr. šio sprendimo 22 punkte minėto Sprendimo easyHotel 57 ir 58 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką).

               34

               Kalbant apie VRDT sprendimus, kuriais rėmėsi šalys, reikia taip pat priminti, kad VRDT savo įgaliojimus turi vykdyti vadovaudamasi bendraisiais Sąjungos teisės principais. Nors pagal vienodo požiūrio ir gero administravimo principus VRDT turi atsižvelgti į sprendimus, kurie jau buvo priimti dėl panašių paraiškų, ir ypatingą dėmesį skirti klausimui, ar reikia priimti tokį patį sprendimą, šių principų taikymas vis dėlto turi būti suderinamas su teisėtumo principu. Be to, dėl su teisiniu saugumu ir, konkrečiai kalbant, geru administravimu susijusių priežasčių visos registracijos paraiškos turi būti nagrinėjamos griežtai ir išsamiai, siekiant, kad prekių ženklai nebūtų įregistruoti netinkamai. Būtent todėl šis nagrinėjimas turi būti atliekamas kiekvienu konkrečiu atveju. Iš tikrųjų žymens registracija kaip prekių ženklo priklauso nuo konkrečių kriterijų, kurie taikomi atsižvelgiant į faktines nagrinėjamo atvejo aplinkybes ir kurie skirti patikrinti, ar nagrinėjamas žymuo nepatenka į atmetimo pagrindų taikymo sritį (šiuo klausimu žr. 2011 m. kovo 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo Agencja Wydawnicza Technopol / VRDT, C-51/10 P, Rink. p. I-1541, 73–77 punktus).

               35

               Dėl nacionalinių sprendimų, kuriais remiasi šalys, iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad ankstesni įregistravimo valstybėse narėse atvejai yra tik aplinkybės, kurios nėra lemiamos ir į kurias tegali būti atsižvelgta siekiant Bendrijos prekių ženklo registracijos tikslų (2000 m. vasario 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Procter & Gamble / VRDT (Muilo gabaliuko forma), T-122/99, Rink. p. II-265, 61 punktas ir 2001 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Henkel / VRDT (Raudonos ir baltos spalvos apvali tabletė), T-337/99, Rink. p. II-2597, 58 punktas).

               36

               Atsižvelgiant į šiuos vertinimus reikia palyginti prašomu įregistruoti prekių ženklu žymimas 35 klasės „mažmeninės ir didmeninės prekybos paslaugas, susijusias su maisto produktais, šviežiais vaisiais ir daržovėmis, svaigiaisiais ir gaiviaisiais gėrimais bei sirupais, gazuotų gėrimų gaminimo tabletėmis ir kitais gėrimų gaminimo mišiniais, siunčiamąją prekybą (išskyrus vežimą) arba prekybą internetu, atitinkamai gėrimais ir maisto produktais“, su ankstesniu prekių ženklu žymimomis 39 klasės „pagrindinio vartojimo maisto produktų, pyrago ir konditerijos gaminių, ledų, paruošto maisto gaminių platinimo paslaugomis“.

         Dėl prekių, kurioms skirtos nagrinėjamos paslaugos, panašumo

               37

               Ieškovė teigia, kad prekės, t. y. gėrimai ir maisto produktai, kurioms skirtos šioje byloje nagrinėjamos paslaugos, nėra pakankamai panašios, kad būtų galima nustatyti panašumą tarp gėrimų didmeninės ir mažmeninės prekybos paslaugų ir maisto produktų platinimo paslaugų. Jos nuomone, dėl savo pobūdžio gėrimai ir maisto produktai platinami, parduodami ir vartojami skirtingais būdais.

               38

               Per teismo posėdį šalys pritarė aiškinimui, kad reikia lyginti ir prekes, kurioms skirtos nagrinėjamos paslaugos, ir pačias paslaugas.

               39

               Šiuo klausimu ginčijamo sprendimo 26 ir 27 punktuose Apeliacinė taryba teisingai nurodė, kad prekės, susijusios su prašomu įregistruoti prekių ženklu žymimomis „mažmeninės ir didmeninės prekybos paslaugomis, susijusiomis su maisto produktais, šviežiais vaisiais ir daržovėmis, svaigiaisiais ir gaiviaisiais gėrimais bei sirupais, gazuotų gėrimų gaminimo tabletėmis ir kitais gėrimų gaminimo mišiniais, siunčiamąja prekyba (išskyrus vežimą) arba prekyba internetu, atitinkamai gėrimais ir maisto produktais“, yra tapačios arba labai panašios į ankstesniu prekių ženklu žymimus „pagrindinio vartojimo maisto produktus“. Iš tiesų gėrimai ir maisto produktai yra to paties pobūdžio ir turi tą pačią paskirtį, nes jie skirti žmonėms vartoti. Be to, šiuos produktus gali pagaminti tos pačios įmonės, jie įprastai parduodami tose pačiose prekybos vietose ir dažnai kartu vartojami.

               40

               Šiomis aplinkybėmis ieškovės argumentai, kuriais siekiama ginčyti tai, kad nagrinėjamos paslaugos panašios, dėl to, kad nėra pakankamo panašumo tarp su jomis susijusių prekių, turi būti atmesti.

         Dėl platinimo ir didmeninės prekybos paslaugų apibrėžimo

               41

               Ieškovė mano, kad Apeliacinė taryba padarė klaidingą išvadą, kad nagrinėjamos 35 klasės paslaugos yra tapačios ankstesniu prekių ženklu žymimoms 39 klasės paslaugoms ar į jas panašios. Savo vertinimą ji grindė klaidingu žodžio „platinimas“, kurio reikšmė turi išplaukti iš Nicos klasifikacijos, aiškinimu. Pasak ieškovės, įstojusi į bylą šalis žodį „platinimas“ išaiškino sąmoningai pasirinkusi įregistruoti ankstesnį prekių ženklą visų pirma 39 klasės paslaugoms. Todėl žodis „platinimas“ susijęs tik su pakrovimo, pristatymo, sandėliavimo ir vežimo paslaugomis.

               42

               Pirma, dėl platinimo ir didmeninės prekybos paslaugų apibrėžimo ieškovės argumentas, susijęs su žodžio „platinimas“ ir žodžių junginio „didmeninė prekyba“ supratimu bendrinėje kalboje, turi būti atmestas. Iš tiesų ji nepatikslino, kaip jos pateikti šių sąvokų apibrėžimai leidžia paneigti nagrinėjamų paslaugų tapatumą.

               43

               Antra, kalbant apie tariamą lemiamą Nicos klasifikacijos reikšmę apibrėžiant paslaugas, reikia priminti, kad pagal iš dalies pakeisto 1995 m. gruodžio 13 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2868/95, skirto įgyvendinti Tarybos reglamentą (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 303, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 189), 2 taisyklės 4 dalį ši klasifikacija taikoma vien tik administravimo tikslams. Taigi ji pati viena negali lemti šioje byloje nagrinėjamų paslaugų pobūdžio ir charakteristikų.

               44

               Šiomis sąlygomis ieškovės pateiktam platinimo sąvokos apibrėžimui, pagrįstam 39 klasės formuluote, negali būti pritarta. Be to, jos nurodytame aiškinamajame rašte, susijusiame su 39 klase, nėra šios klasės paslaugų baigtinio sąrašo.

         Dėl panašumo tarp platinimo ir didmeninės prekybos paslaugų tariamo nebuvimo

               45

               Ieškovės nuomone, didmeninės prekybos paslaugos skiriasi nuo platinimo paslaugų. Atsižvelgiant į VRDT sprendimus ir Nicos klasifikacijos 35 ir 39 klasių aiškinamuosius raštus, šios dvi paslaugų kategorijos nėra panašios savo pobūdžiu ar tikslu ir atitinkamos visuomenės požiūriu negali būti laikomos papildančiomis viena kitą. Be to, kitaip nei platinimo paslaugos, didmeninės ir mažmeninės prekybos paslaugos neapima prekių vežimo.

               46

               Šiuo klausimu iš Reglamento Nr. 2868/95 2 taisyklės 4 dalies taip pat matyti (žr. šio sprendimo 43 punktą), kad paslaugos negali būti laikomos viena į kitą nepanašiomis vien dėl to, kad atsiduria skirtingose klasėse pagal Nicos klasifikaciją. Šią taisyklę patvirtina teismų praktika, pagal kurią prekės ir paslaugos nebūtinai turi priklausyti tai pačiai klasei ar net tai pačiai atitinkamos klasės kategorijai, kad jas būtų galima tinkamai palyginti ir padaryti išvadą dėl šių prekių ar paslaugų panašumo ar nepanašumo (žr. 2006 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Gagliardi / VRDT – Norma Lebensmittelfilialbetrieb (MANŪ MANU MANU), T‑392/04, neskelbiamo Rinkinyje, 77 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Todėl reikia atmesti ieškovės argumentą, susijusį su įstojusios į bylą šalies sąmoningu pasirinkimu įregistruoti ankstesnį prekių ženklą tik 39 klasės paslaugoms.

               47

               Be to, reikia konstatuoti, kad platinimo paslaugos ir didmeninės prekybos paslaugos sudaro sąlygas parduoti prekę ir atlieka tarpinę tarp produkto gamybos ir galutinio vartojimo funkciją. Šios dvi paslaugų kategorijos reikalingos siekiant to paties galutinio tikslo – parduoti galutiniam vartotojui.

               48

               Atsižvelgiant į šio sprendimo 33 punkte nurodytą teismo praktiką, taip pat reikia nurodyti glaudų ryšį tarp šių dviejų kategorijų paslaugų, nes didmenininkas gali naudotis platinimo paslaugomis, o platintojas taip pat gali pasinaudoti didmeninės prekybos paslaugomis. Be to, didmenininkas gali teikti platinimo paslaugas, kaip ir didmeninė prekyba gali būti viena iš platintojo siūlomų paslaugų.

               49

               Ieškovės teiginys, kad platinimas nėra didmeninės prekybos paslaugų pobūdžio charakteristika, jeigu darytume prielaidą, kad jis pagrįstas, negali paneigti panašumo tarp dviejų paslaugų kategorijų.

               50

               Likę ieškovės argumentai grindžiami klaidinga prielaida, kad platinimo paslaugos apima tik vežimo ir pristatymo paslaugas. Reikia pabrėžti, kad šios paslaugos yra tik dalis su platinimo paslaugomis susijusios veiklos.

               51

               Iš to, kas nurodyta, matyti, kad ginčijamo sprendimo 27 punkte Apeliacinė taryba teisingai konstatavo, kad prašomu įregistruoti prekių ženklu žymimos didmeninės prekybos paslaugos ir ankstesniu prekių ženklu žymimos platinimo paslaugos panašios, nes su jomis susijusios atitinkamos prekės yra tapačios arba labai panašios.

         Dėl panašumo tarp platinimo paslaugų ir mažmeninės prekybos paslaugų tariamo nebuvimo

               52

               Ieškovė tvirtina, kad Apeliacinė taryba neteisingai elgėsi lygindama šioje byloje nagrinėjamas paslaugas, kai atsižvelgė į gamintojo požiūrį, nors mažmeninės prekybos paslaugos skirtos galutiniam vartotojui. Ji taip pat nurodo, kad šios dvi paslaugų kategorijos skiriasi tiek savo pobūdžiu, tiek tikslu ir, gamintojo ir galutinio vartotojo požiūriu, nėra viena kitą papildančios. Be to, mažmenininkai nesiūlo pristatymo tretiesiems asmenims paslaugų.

               53

               Šiuo klausimu iš šio sprendimo 21 punkto matyti, kad galimybė suklaidinti turi būti vertinama visapusiškai, atsižvelgiant į tai, kaip atitinkama visuomenė suvokia nagrinėjamas paslaugas. Be to, šio sprendimo 26–31 punktuose konstatuota, jog atitinkamą visuomenę sudaro profesionalai. Todėl Apeliacinė taryba nepadarė vertinimo klaidos, vertindama ne galutinio vartotojo požiūriu.

               54

               Dėl tariamai skirtingo mažmeninės prekybos paslaugų ir platinimo paslaugų tikslo pobūdžio reikia nurodyti, kad jomis siekiama to paties galutinio tikslo – parduoti galutiniam vartotojui. Kaip ginčijamo sprendimo 28 punkte teisingai konstatavo Apeliacinė taryba, šiomis dviem paslaugų kategorijomis siekiama pateikti produktus galutiniams vartotojams. Šis vertinimas nepaneigiamas teismų praktikoje, pagal kurią mažmeninės prekybos tikslas yra prekių pardavimas vartotojams, kuris, be teisinio pardavimo sandorio, apima visą veiklą, kurią ūkio subjektas vykdo skatindamas tokio sandorio sudarymą ir pagal kurią šią veiklą sudaro būtent prekyboje siūlomų prekių asortimento parinkimas ir įvairios siūlomos paslaugos, kuriomis siekiama, kad vartotojas sudarytų šį sandorį su šiuo prekybininku, o ne su jo konkurentu (žr. 2005 m. liepos 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo Praktiker Bau- und Heimwerkermärkte, C-418/02, Rink. p. I-5873, 34 punktą ir 2011 m. vasario 15 d. Bendrojo Teismo sprendimo Yorma’s / VRDT – Norma Lebensmittelfilialbetrieb (YORMA’S), T‑213/09, neskelbiamo Rinkinyje, 33 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               55

               Bet kuriuo atveju, kaip per teismo posėdį teisingai nurodė į bylą įstojusi šalis, ieškovė savo argumentų negali grįsti šio sprendimo 54 punkte nurodyto sprendimo Praktiker Bau- und Heimwerkermärkte 34 punktu. Iš tiesų ši teismo praktika susijusi su gerai apibrėžtomis aplinkybėmis, nurodytomis prašyme priimti prejudicinį sprendimą, kurį pateikė Bundespatentgericht (Federalinis patentų teismas): jis teiravosi Teisingumo Teismo, ar mažmeninis prekių pardavimas yra paslauga, kaip tai suprantama pagal 1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (89/104/EEB) (OL 40, 1989, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 92) 2 straipsnį. Reikia nurodyti, kad Teisingumo Teismo aiškinimas, pateiktas toje byloje, negali reikšti išsamaus ir bendro pobūdžio mažmeninio pardavimo paslaugos sąvokos apibrėžimo.

               56

               Atsižvelgiant į šio sprendimo 33 punkte minėtą teismo praktiką, Apeliacinės tarybos vertinimas, kad mažmeninio pardavimo ir platinimo paslaugos vienos kitas papildo, turi būti patvirtintas. Iš tiesų mažmeninės prekybos paslaugų teikėjai paprastai priklauso nuo platinimo paslaugų teikėjų, kad užtikrintų savo veiklą, visų pirma pristatydami jų prekes į galutines prekyvietes. Be to, kadangi platinimo ir mažmeninio pardavimo veikla siekiama to paties tikslo ir ji vykdoma vėlesnėje prekybos proceso stadijoje, atitinkama visuomenė gali manyti, kad šias paslaugas teikia ta pati įmonė.

               57

               Šiomis aplinkybėmis ginčijamo sprendimo 28 punkte Apeliacinė taryba teisingai konstatavo, kad, kiek tai susiję su tapačiomis arba labai panašiomis prekėmis, platinimo ir mažmeninės prekybos paslaugos yra panašios.

         Dėl žymenų palyginimo

               58

               Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, kad prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, vizualiai nedaug panašūs, bet fonetiniu ir konceptualiu požiūriu yra tapatūs, ir to šalys neginčijo.

         Dėl galimybės supainioti

               59

               Šioje byloje reikia pritarti Apeliacinės tarybos vertinimui, kuris nurodytas ginčijamo sprendimo 42 punkte, kad ankstesnio prekių ženklo skiriamasis požymis apskritai yra pakankamai silpnas, ir šalys to neginčijo.

               60

               Kalbant apie visapusį galimybės supainioti vertinimą, reikia priminti nagrinėjamų paslaugų panašumą, žymenų, dėl kurių kilo ginčas, silpną vizualų panašumą ir fonetinį ir konceptualų tapatumą bei silpną ankstesnio prekių ženklo skiriamąjį požymį. Tokiomis aplinkybėmis Apeliacinė taryba padarė teisingą išvadą, kad egzistuoja galimybė suklaidinti atitinkamą visuomenę.

               61

               Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad vienintelis ieškinio pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.

               62

               Todėl reikia atmesti visą ieškinį.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               63

               Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal VRDT ir įstojusios į bylą šalies pateiktus reikalavimus.

               Remdamasis šiais motyvais,
               BENDRASIS TEISMAS (šeštoji kolegija)
               nusprendžia:

                           1.

                           Atmesti ieškinį.

                           2.

                           Priteisti iš Basic AG Lebensmittelhandel bylinėjimosi išlaidas.

                           Frimodt Nielsen

                           Dehousse

                           Collins

                     Paskelbta 2014 m. birželio 26 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: anglų.


1993 m. spalio 26 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Andreas Reinarz prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Asmens nenaudai priimtas aktas. # Sujungtos bylos T-6/92 ir T-52/92.


title: 2010 m. gruodžio 16 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # AceaElectrabel Produzione SpA prieš Europos Komisiją. # Apeliacinis skundas - Valstybės pagalba - Valstybės pagalba, pripažinta suderinama su bendrąja rinka - Sąlyga, kad gavėjas pirma grąžintų ankstesnę neteisėta pripažintą pagalbą - "Ekonominio vieneto" sąvoka - Dviejų atskirų patronuojančių bendrovių atliekama bendra kontrolė - Ieškinio pagrindų iškreipimas - Motyvavimo klaidos ir trūkumai. # Byla C-480/09 P.

text:
      Byla C‑480/09 P
      AceaElectrabel Produzione SpA
      prieš
      Europos Komisiją
      „Apeliacinis skundas – Valstybės pagalba – Valstybės pagalba, pripažinta suderinama su bendrąja rinka – Sąlyga, kad gavėjas pirma grąžintų ankstesnę neteisėta pripažintą pagalbą – „Ekonominio vieneto“ sąvoka – Dviejų atskirų patronuojančių bendrovių atliekama bendra kontrolė – Ieškinio pagrindų iškreipimas – Motyvavimo klaidos ir trūkumai“
      Sprendimo santrauka
      1.        Valstybių teikiama pagalba – Komisijos sprendimas – Pagalbos gavėjo nustatymas įvykdžius keletą reorganizacijų – Ekonominio
            vieneto sąvoka
      (EB 87 irt 88 straipsniai)
      2.        Valstybių teikiama pagalba – Draudimas – Nukrypti leidžiančios nuostatos – Komisijos sprendimas, kuriuo leidimas teikti pagalbą
            siejamas su sąlyga, kad įmonė pirma grąžins neteisėtai gautą pagalbą – Būtinybė išvengti negrąžintos pagalbos ir ketinamos
            suteikti pagalbos kumuliacinio poveikio
      (EB 87 straipsnio 3 dalies c punktas ir EB 88 straipsnio 2 dalis)
      1.        Kai Komisija valstybės pagalbos srityje turi nustatyti pagalbos gavėją, ji neviršija savo diskrecijos ribų, jei mano, kad
         įvykdžius restruktūrizaciją, kai vienos bendrovės gamybos įrengimai yra perduodami naujai sukurtoms pramonės bendrovėms, o
         senoji bendrovė veikia šiose naujai sukurtose pramonės bendrovėse, visos šios bendrovės nagrinėjamos valstybės pagalbos atžvilgiu
         gali sudaryti atskirą grupę, nepaisant to, kad visos naujai sukurtos pramonės bendrovės yra teisiškai atskiri subjektai senosios
         bendrovės atžvilgiu.

      Senoji bendrovė ir naujosios gamybos bendrovės gali sudaryti ekonominį vienetą, kai atlikta restruktūrizacija gamybos ir finansiniu
         požiūriu sudaro darnią visumą. Kai bendrovės kontrolinį akcijų paketą turintis subjektas faktiškai kontroliuoja šią bendrovę
         tiesiogiai ar netiesiogiai dalyvaudamas ją valdant, jis turi būti laikomas dalyvaujančiu kontroliuojamos įmonės ūkinėje veikloje.
         Tokiomis aplinkybėmis tai, kad kontrolė yra vykdoma kartu su kita bendrove, kurios akcijų dalis kontroliuojamoje bendrovėje
         yra didesnė nei senosios bendrovės, negali paneigti Komisijos teiginio, kad senoji bendrovė ir kontroliuojama bendrovė sudaro
         ekonominį vienetą.

      Kitu atveju paprasčiausio įmonės padalijimo į dvi skirtingas įmones, iš kurių viena tiesiogiai vykdytų ankstesnę ūkinę veiklą,
         o kita kontroliuotų pastarąją aktyviai ją valdydama, pakaktų, kad Sąjungos teisės normos dėl valstybės pagalbos taptų neveiksmingos.
         Tokia situacija sukurtų sąlygas antrajai įmonei naudoti visas valstybės ar iš jos išteklių teikiamas dotacijas ir lengvatas
         arba jų dalį pirmosios įmonės naudai, o tai būtų naudinga ir iš jų sudarytam ekonominiam vienetui.

      Be to, Komisija gali atsižvelgti į galimybę apeiti reikalavimą grąžinti neteisėtą pagalbą nepriklausomai nuo to, ar įrodyta,
         jog atsižvelgiant į konkretaus atvejo faktines aplinkybes toks tikslas egzistavo, nes priešingu atveju įmonės būtų skatinamos
         kurti tokias struktūras, kuriomis būtų siekiama išvengti neteisėtos pagalbos grąžinimo, pasinaudojant tuo, kad Komisija turėtų
         įrodyti, jog buvo siekiama tokio tikslo.

      Tai, kad bendrovės kontrolinį akcijų paketą turinčio subjekto vadybos komiteto ir kontrolės organo nariai yra paskiriami į
         kontroliuojamos bendrovės analogiškus organus, be kita ko, gali reikšti, kad gali būti atliekamos kontrolės, skatinimo bei
         finansinio rėmimo funkcijos, viršijančios paprastas investuotojo atliekamas investicijas, ir rodyti organinių ir funkcinių
         ryšių buvimą tarp tokio subjekto ir pačios kontroliuojamos bendrovės.

      (žr. 47–51, 55, 59, 63–64 punktus)
      2.        Komisija pagalbos suderinamumo klausimą gali susieti su ankstesnės neteisėtos pagalbos grąžinimu. Visada būtina neleisti kilti
         negrąžintos pagalbos ir ketinamos suteikti pagalbos kumuliaciniam poveikiui, neatsižvelgiant į tai, ar pagalba yra individuali,
         ar teikiama pagal schemą. Iš tikrųjų Komisija, viena vertus, turi prireikus atsižvelgti į galimą ankstesnės neteisėtos ir
         negrąžintos pagalbos bei naujos pagalbos kumuliacinį poveikį ir, kita vertus, ji gali nuspręsti, kad nauja pagalba yra suderinama
         su bendrąja rinka tik tada, kai jos turima informacija jai leidžia taip manyti.

      Šiuo atžvilgiu, kai Komisija nusprendžia pradėti formalią tyrimo procedūrą, valstybė narė ir potenciali naujos pagalbos gavėja
         turi pateikti Komisijai informaciją, įrodančią, kad ši pagalba suderinama su bendrąja rinka. Ši pareiga taikoma ir būtinybei
         įrodyti, kad nauja pagalba ir ankstesnė negrąžinta neteisėta pagalba, kuri yra nesuderinama su bendrąja rinka, nesukuria kumuliacinio
         poveikio.

      (žr. 96–97, 99 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2010 m. gruodžio 16 d.(*)

      „Apeliacinis skundas – Valstybės pagalba – Valstybės pagalba, pripažinta suderinama su bendrąja rinka – Sąlyga, kad gavėjas pirma grąžintų ankstesnę neteisėta pripažintą pagalbą – „Ekonominio vieneto“ sąvoka – Dviejų atskirų patronuojančių bendrovių atliekama bendra kontrolė – Ieškinio pagrindų iškreipimas – Motyvavimo klaidos ir trūkumai“
      Byloje C‑480/09 P
      dėl 2009 m. lapkričio 26 d. pagal Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo
      AceaElectrabel Produzione SpA, įsteigta Romoje (Italija), atstovaujama avvocati L. Radicati di Brozolo ir M. Merola,

      ieškovė,
      dalyvaujant kitoms proceso šalims:
      Europos Komisijai, atstovaujamai V. Di Bucci,

      atsakovei pirmojoje instancijoje,
      Electrabel SA, įsteigtai Briuselyje (Belgija), atstovaujamai avvocati L. Radicati di Brozolo ir M. Merola,

      įstojusiai į bylą šaliai pirmojoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. N. Cunha Rodrigues, teisėjai A. Arabadjiev (pranešėjas), A. Rosas, A. Ó Caoimh ir C. Toader,
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. rugsėjo 30 d. posėdžiui,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Apeliaciniu skundu AceaElectrabel Produzione SpA (toliau – AEP) prašo panaikinti 2009 m. rugsėjo 8 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo (dabar – Bendrasis Teismas)
         sprendimą AceaElectrabel Produzione SpA prieš Komisiją (T‑303/05, Rink. p. II‑137, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškinį dėl 2005 m.
         kovo 16 d. Komisijos sprendimo 2006/598/EB dėl valstybės pagalbos, kurią Italijos Lacijaus regionas ketina suteikti siekiant
         sumažinti šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisiją (OL L 244, 2006, p. 8, toliau – ginčijamas sprendimas).

       Ginčo aplinkybės
      2        Šio ginčo faktinės aplinkybės, išdėstytos skundžiamo sprendimo 1–17 punktuose, gali būti apibendrintos, kaip nurodyta toliau.

      3        AEP yra elektros energiją gaminanti bendrovė, kurią kontroliuoja Electrabel Italia SpA (toliau – Electrabel Italia) ir AceaElectrabel Holding SpA (toliau – AceaElectrabel), abi turinčios po 50 % akcijų.

      4        100 % Electrabel Italia akcijų turi Electrabel SA (toliau – Electrabel), kurios buveinė yra Belgijoje.

      5        AceaElectrabel yra ACEA SpA (toliau – ACEA) ir Electrabel Italia sukurta bendroji įmonė. Ji veikia elektros energijos ir dujų sektoriuose. 59,41 % jos akcijų turi ACEA, o 40,59 % Electrabel Italia. Steigimo sutartyse buvo numatyta, kad ACEA turi perduoti AEP du šiluminės elektros gamybos įrenginius ir penkias šilumines
         elektrines, o Electrabel turi pateikti keletą įrenginių statybos projektų.

      6        Be to, AceaElectrabel visiškai ar iš dalies kontroliuoja bendroves AceaElectrabel Energia (100 %), AceaElectrabel Elettricità (100 %) ir AceaElectrabel Trading (toliau – AE Trading, 84,17 %).

      7        Šių įmonių struktūrą galima pavaizduoti taip:

      8        2002 m. sausio 28 d. Italijos Respublika pranešė Europos Bendrijų Komisijai apie du pagalbos investicijoms skirtus projektus,
         iš kurių vienas skirtas šildymo vamzdynų, tieksiančių bendro apšildymo įrenginio energiją, kuri bus gaminama iš dalies modernizuotoje
         ir rekonstruotoje bendros šilumos ir elektros energijos gamybos jėgainėje, tieksiančioje šilumą naujam kvartalui netoli Romos,
         statybai (toliau – nagrinėjama pagalba). Šio projekto investicijų suma – 9 500 000 eurų, o nagrinėjamos pagalbos suma – 3 800 000 eurų.

      9        2003 m. gegužės 13 d. Komisija pranešė Italijos Respublikai apie savo sprendimą nagrinėjamos pagalbos atžvilgiu pradėti EB
         88 straipsnio 2 dalyje numatytą formalią tyrimo procedūrą. Ji manė, kad nagrinėjama pagalba yra suderinama su bendrąja rinka,
         bet kad jai reikia taikyti Teisingumo Teismo 1997 m. gegužės 15 d. sprendime TWD prieš Komisiją (C‑355/95 P, Rink. p. I‑2549), kuriuo buvo patvirtintas 1995 m. rugsėjo 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas TWD prieš Komisiją (T‑244/93 ir T‑486/93, Rink. p. II‑2265) (toliau – sprendimai TWD prieš Komisiją), įtvirtintus principus.

      10      Šiuo atžvilgiu Komisija pažymėjo, pirma, kad ACEA yra viena iš pagalbos schemomis (toliau – ankstesnė pagalba), kurios 2002 m.
         birželio 5 d. Komisijos sprendimu 2003/193/EB dėl Italijos viešojo sektoriaus įmonėms, kurių akcijų daugumą turi viešieji
         subjektai, suteiktos valstybės pagalbos atleidimams nuo mokesčių ir paskoloms lengvatinėmis sąlygomis (OL L 77, p. 21; toliau
         – ankstesnis sprendimas) pripažintos neteisėtomis ir nesuderinamomis su bendrąja rinka, pasinaudojusių municipalizuotų energetikos
         sektoriaus bendrovių, ir, antra, kad Italijos Respublika, nepaisydama dviejų priminimų, nepatvirtino, jog buvo faktiškai susigrąžintos
         pagal šias schemas ACEA pervestos sumos, kurias grąžinti reikėjo pagal ankstesnio sprendimo 3 straipsnį.

      11      Pasak Komisijos, ACEA buvo pradinė nagrinėjamos pagalbos gavėja, o AEP tapo dabartine gavėja tik po reorganizavimo. Be to,
         Komisija manė, kad ACEA ir AEP turi būti laikomos vienu ekonominiu vienetu ir kad, nepaisant vidaus reorganizavimo, ši grupė,
         įskaitant ACEA, turi būti laikoma nagrinėjamos pagalbos gavėja.

      12      2005 kovo 16 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą, kuriame nagrinėjamą pagalbą pripažino suderinama su bendrąja rinka, tačiau
         sustabdė jos pervedimą AEP, kol Italijos Respublika pateiks įrodymų, jog ACEA sugrąžino ankstesnę pagalbą.

       Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
      13      2005 m. rugpjūčio 3 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu pareiškimu AEP pareiškė ieškinį pagal EB 230 straipsnį
         dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo.

      14      Pirmajame ieškinio pagrinde AEP tvirtino, kad buvo pažeista EB 87 straipsnio 1 dalis, blogai motyvuotas ginčijamas sprendimas
         bei blogai atliktas tyrimas nagrinėjamą pagalbą kvalifikuojant kaip valstybės pagalbą. Antrasis ieškinio pagrindas buvo susijęs
         su EB 88 straipsnio ir 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias EB Sutarties [88] straipsnio
         taikymo taisykles (OL L 83, p. 1), pažeidimu, teisės klaidomis ir nepakankamu bei prieštaringu ginčijamo sprendimo motyvavimu
         nustatant, kas yra nagrinėjamos pagalbos gavėjas. Trečiasis ieškinio pagrindas buvo susijęs su neteisėtu nagrinėjamos pagalbos
         mokėjimo sustabdymu ir nepagrįstu rėmimusi sprendimais TWD prieš Komisiją.

      15      2005 m. gruodžio 6 d. Electrabel paprašė leisti įstoti į bylą AEP reikalavimams palaikyti. 2006 m. balandžio 7 d. nutartimi Pirmosios instancijos teismo penktosios
         kolegijos pirmininkas leido jai įstoti į bylą.

      16      2007 m. liepos 24 d. Pirmosios instancijos teismas paprašė šalių ir Italijos Respublikos pateikti, jeigu jos turi, faktinių
         įrodymų, kad ACEA grąžino ankstesnę pagalbą.

      17      2007 m. rugsėjo 7 d. laišku Italijos Respublika patvirtino, kad ACEA grąžino 1 511 135,88 euro už 1998 m. ir 1 534 938,78 euro
         už 1999 m.

      18      2008 m. vasario 14 d. laišku Komisija nurodė, kad ACEA grąžintos sumos sudaro labai mažą pagal ankstesnį sprendimą grąžintinų
         sumų procentą, palyginti su ACEA 2004 m. balanse nurodytais skaičiavimais. Todėl ji pabrėžė, kad suspenduojanti sąlyga, nuo
         kurios priklauso nagrinėjamos pagalbos mokėjimas, negali būti laikoma įvykdyta.

      19      Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškinį.

      20      Dėl pirmojo ieškinio pagrindo Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad Komisija galėjo, nepažeisdama EB 87 straipsnio
         1 dalies, nagrinėjamą pagalbą kvalifikuoti kaip valstybės pagalbą, nes aptariamo šildymo vamzdyno vietinis pobūdis nereiškia,
         kad neegzistuoja konkurenciniai santykiai su kitais energijos produktais ar kad galbūt nėra daroma žala prekybai tarp valstybių
         narių, ir kad šis teiginys yra pakankamai motyvuotas. Be to, Pirmosios instancijos teismas kaip nepagrįstus atmetė argumentus,
         jog ginčijamo sprendimo motyvavimas yra prieštaringas, o tyrimas, susijęs su nagrinėjamos pagalbos kvalifikavimu kaip valstybės
         pagalbos, nepakankamas, nes manė, kad ieškinyje nėra jokių argumentų tuo klausimu.

      21      Pirmosios instancijos teismas nepriimtinu pripažino antrąjį ieškinio pagrindą tiek, kiek jis susijęs su EB 88 straipsnio ir
         Reglamento Nr. 659/1999 pažeidimu, nes, jo nuomone, pirmosios instancijos ieškinyje nebuvo pateikta jokio su šiais pažeidimais
         susijusio argumento. Dėl antrojo ieškinio pagrindo dalies, susijusios su teisės klaidomis ir nepakankamu bei prieštaringu
         ginčijamo sprendimo motyvavimu, nustatant, kas yra nagrinėjamos pagalbos gavėjas, Pirmosios instancijos teismas nusprendė,
         pirma, kad Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos, kai nagrinėdama nagrinėjamą pagalbą nusprendė, kad ACEA ir AEP
         turi būti laikomos ekonominiu vienetu, o ACEA – viena iš nagrinėjamos pagalbos gavėjų. Antra, Pirmosios instancijos teismas
         manė, kad ginčijamas sprendimas yra pakankamai motyvuotas ir jame nėra prieštaravimų.

      22      Trečiojo ieškinio pagrindo atveju Pirmosios instancijos teismas, darydamas nuorodą į savo svarstymus nagrinėjant antrąjį ieškinio
         pagrindą, atmetė argumentus, susijusius su ACEA ir AEP atskirumu bei ankstesnės pagalbos ir nagrinėjamos pagalbos kumuliacinio
         poveikio nebuvimu. Jis taip pat manė, kad, priešingai nei teigė AEP, sprendimus TWD prieš Komisiją reikia taikyti ne tik individualiai pagalbai, bet ir bendrosioms pagalbos schemoms. Galiausiai Pirmosios instancijos teismas
         nusprendė, kad manydama, jog neprivalo įrodyti konkurencijos iškreipimo poveikio, kurį gali turėti kartu ankstesnė pagalba
         ir nagrinėjama pagalba, nei iš anksto žinoti tikslų jos dydį, Komisija nepažeidė šios teismų praktikos.

       Šalių reikalavimai
      23      AEP Teisingumo Teismo prašo:

      –        panaikinti skundžiamą sprendimą ir tenkinti pirmojoje instancijoje pateiktus reikalavimus,
      –        nepatenkinus šio reikalavimo, grąžinti bylą Bendrajam Teismui,
      –        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      24      KOMISIJA Teisingumo Teismo prašo:

      –        atmesti apeliacinį skundą,
      –        priteisti iš AEP bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl apeliacinio skundo
      25      Ieškovė pateikia du apeliacinio skundo pagrindus, iš kurių pirmasis susijęs su pirmojoje instancijoje pareikšto ieškinio pagrindų
         iškreipimu, teisės klaidomis bei neracionaliu ir prieštaringu skundžiamo sprendimo motyvavimu, nustatant nagrinėjamos pagalbos
         gavėją. Antrasis apeliacinio skundo pagrindas susijęs su pirmojoje instancijoje pareikšto ieškinio pagrindų iškreipimu, teisės
         klaidomis bei prieštaringu ir nepakankamu skundžiamo sprendimo motyvavimu, nustatant sprendimų TWD prieš Komisiją reikšmę.

       Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su nagrinėjamos pagalbos gavėjo nustatymu
       Dėl pirmojo ieškinio pagrindo pirmos dalies, susijusios su pirmojoje instancijoje pareikšto ieškinio pagrindų iškreipimu
      –       Šalių argumentai
      26      AEP mano, kad pirmojoje instancijoje pareikštas ieškinys, susijęs su EB 88 straipsnio ir Reglamento Nr. 659/1999 pažeidimu,
         buvo pripažintas nepriimtinu paviršutiniškai išnagrinėjus ieškinį, nes nuoroda į šias normas turi būti vertinama kartu su
         argumentais dėl klaidingo nagrinėjamos pagalbos gavėjo nustatymo. Iš tikrųjų, siekiant užtikrinti valstybės pagalbos procedūros
         normų laikymąsi, svarbu teisingai nustatyti pagalbos gavėją.

      27      AEP teigimu, klausimas dėl ekonominio tęstinumo tarp ACEA ir AEP, kai perleidžiama įmonės dalis, kurios atžvilgiu vykdomas
         projektas, kuriam skiriama pagalba, buvo išsamiai nagrinėtas tiek šalių rašytiniuose dokumentuose, tiek per posėdį. Tačiau
         Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į šią diskusiją ir taip iškreipė ieškinio pagrindą ir tyrimo rezultatus.

      –       Teisingumo Teismo vertinimas
      28      Pagal nusistovėjusią teismo praktiką Pirmosios instancijos teismas turi atmesti kaip nepriimtinus jam pateikto ieškinio reikalavimus,
         kai iš paties ieškinio teksto nėra nuosekliai ir suprantamai aišku, kokios yra esminės teisinės ir faktinės aplinkybės, kuriomis
         pagrįsti šie reikalavimai (2006 m. liepos 18 d. Sprendimo Rossi prieš VRDT, C‑214/05 P, Rink. p. I‑7057, 37 punktas ir 2007 m. kovo 13 d. Sprendimo Arizona Chemical ir kt. prieš Komisiją, C‑150/06 P, 45 punktas).

      29      Todėl Pirmosios instancijos teismas, pažymėjęs, kad pagal Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą ieškinyje
         turi būti nurodytas ginčo dalykas ir pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka, kuri turi būti pakankamai aiški ir tiksli, kad
         atsakovė galėtų pasirengti gynybai, o Bendrasis teismas – priimti sprendimą dėl ieškinio, teisingai pasielgė, kad atmetė kaip
         nepriimtinus argumentus, susijusius su EB 88 straipsnio ir Reglamento Nr. 659/1999 pažeidimu dėl to, kad jie netenkino šios
         sąlygos.

      30      Iš tikrųjų Pirmosios instancijos teismui pareikštame ieškinyje aiškiai, vienareikšmiškai, darniai ir suprantamai nenurodoma,
         kaip ginčijamas sprendimas pažeidžia šias nuostatas. Be to, AEP nepateikė Teisingumo Teismas jokios konkrečios informacijos,
         įrodančios, kad Pirmosios instancijos teismui pateiktas ieškinys atitiko šias sąlygas.

      31      Šiuo atžvilgiu tvirtinimas, kad nuoroda į šias nuostatas turi būti skaitoma kartu su argumentais, susijusiais su klaida nustatant
         nagrinėjamos pagalbos gavėją, yra nepakankamas, nes pirmojoje instancijoje pareikštame ieškinyje nepaaiškintas šis ryšys ar
         tai, kaip ši tariama klaida pažeidė šias nuostatas.

      32      Tokiomis aplinkybėmis pirmojo apeliacinio skundo pagrindo pirma dalis turi būti atmesta.

       Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo antros dalies, susijusios su teisės klaidomis
      –       Šalių argumentai
      33      AEP tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą patvirtinęs Komisijos išvadą, jog ACEA ir AEP sudaro
         ekonominį vienetą. Iš tikrųjų, jei mažiau nei 30 % AEP akcijų turi ACEA, 70 % Electrabel, negalima teigti, kad AEP su ACEA sudaro ekonominį vienetą.

      34      AEP teigimu, iš visų Pirmosios instancijos teismo savo analizei pagrįsti nurodytų Bendrijos teismų sprendimų matyti, kad Komisijos
         turima diskrecija identifikuojant pagalbos gavėją nustatyti, ar dvi, ar kelios įmonės sudaro ekonominį vienetą, apsiriboja
         tais atvejais, kai išimtinė kontrolė priklauso tam pačiam asmeniui ar grupei. Tačiau kai, kaip šiuo atveju, įmonę kontroliuoja
         bendroji įmonė, kurią pačią kontroliuoja dvi atskiros grupės, remiantis šia teismų praktika esą negalima daryti išvados, kad
         Komisija gali nuspręsti, jog kontroliuojama bendrovė ir viena iš bendrąją įmonę kontroliuojančių bendrovių sudaro ekonominį
         vienetą.

      35      AEP taip pat mano, kad Komisija niekada netaikė tokio metodo kitoms konkurencijos teisės sritims, nors visose šios teisės
         srityse vartojamos tos pačios sąvokos. Iš tikrųjų, kitaip nei mano Pirmosios instancijos teismas, koncentracijos ar kartelių
         srityse taikomos sąvokos gali būti perkeliamos į valstybės pagalbos sritį, išskyrus specifines situacijas, kai yra pateisinama
         kitokia interpretacija.

      36      Šiuo atžvilgiu Komisija savo sprendime, leidžiančiame steigti AEP, šią bendrąją įmonę kvalifikavo kaip koncentraciją, nes
         ta įmonė buvo funkciškai nepriklausoma nuo savo patronuojančių bendrovių. Funkcinio savarankiškumo sąvoka konkurencijos teisėje
         yra vartojama apibūdinant bendras įmones, kurias kontroliuoja atskiros ekonominės grupės, tačiau kurios turi savo organizacinę
         ir administracinę struktūrą ir rinkoje veikia remdamosi savais veiklos ir finansiniais ištekliais.

      37      AEP nuomone, Pirmosios instancijos teismas padarė klaidą, skundžiamo sprendimo 142 punkte nusprendęs, kad, nepaisant ankstesnės
         Komisijos išvados, ji faktiškai nėra funkciškai nepriklausoma nuo ACEA ir Electrabel, nes jos bendrai kontroliuoja AEP. Iš tikrųjų Pirmosios instancijos teismas supainiojo funkcinio savarankiškumo ir kontrolės
         sąvokas, nes ne kiekviena kontrolė turi įtakos įmonės funkciniams savarankiškumui.

      38      Be to, dėl Pirmosios instancijos teismo skundžiamo sprendimo 142 punkte išsakyto teiginio, kad AEP nėra funkciškai savarankiška,
         nes jos pagamintą energiją parduoda AE Trading, AEP pažymi, kad tokie teiginiai yra nereikšmingi, nes gamybos, didmeninės prekybos, kuria šiuo atveju užsiima AEP, ir mažmeninės
         prekybos, kuria šiuo atveju užsiima AE Trading, atskyrimas yra įprastas dalykas energijos sektoriuje ir apie tai žinojo Komisija duodama leidimą koncentracijai.

      39      AEP priduria, kad nors Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad Komisija nelaikė AEP atsakinga ir nepareikalavo grąžinti
         ankstesnės pagalbos, tai vis dėlto nereiškia, kad bendrovei AEP, o per ją Electrabel, neturi pasekmių nagrinėjamos pagalbos sustabdymas. Jeigu Komisija norėjo per AEP paveikti ACEA, ji turėjo nedaryti poveikio
         Electrabel situacijai ir sustabdyti nagrinėjamos pagalbos mokėjimą proporcingai ACEA turimai 29,705 % akcijų daliai.

      40      AEP teigimu, Pirmosios instancijos teismas nepagrįstai remiasi 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimu Italija prieš Komisiją (C‑91/01, Rink. p. I‑4355, 50–53 punktai), nes byla, kurioje buvo priimtas šis sprendimas, susijusi su tuo, ar bendrovė tenkina
         sąlygas, kad galėtų pasinaudoti mažoms ir vidutinėms įmonėms taikomu lengvatiniu režimu, o ne su priklausymu ekonominiam vienetui.
         Be to, ši byla geriausiu atveju dar gali būti susijusi su vienos grupės išimtine kontrole.

      41      Dėl Pirmosios instancijos teismo ekonominio tęstinumo tarp ACEA ir AEP, kai perleidžiama įmonės dalis, kurios atžvilgiu vykdomas
         projektas, kuriam skiriama pagalba, pripažinimo AEP mano, jog perleidimo nepakanka norint teigti, kad ji tęsia anksčiau ACEA
         vykdytą veiklą ir tapo tos pagalbos gavėja. Perleidimas taip pat negali pagrįsti išvados, kad AEP ir ACEA sudaro ekonominį
         vienetą.

      42      Šiuo atžvilgiu AEP pažymi, kad nagrinėjamas projektas buvo perleistas pagal susitarimą dėl bendrosios įmonės, kuris buvo ACEA
         organizuotos viešojo pirkimo procedūros, per kurią perleidžiama įmonės dalis tinkamai įvertinta pagal rinkos taisykles, baigiamoji
         stadija. Iš Komisijos pranešimo dėl veiksmingo Komisijos sprendimų, kuriais valstybėms narėms nurodoma susigrąžinti neteisėtą
         ir nesuderinamą valstybės pagalbą, įgyvendinimo (JO C 272, 2007, p. 4) 33 punkto matyti, kad perduodant, kaip šiuo atveju,
         turtą („asset deals“) nėra tęstinumo tarp senos ir naujos įmonės.

      43      Atsakydama į Pirmosios instancijos teismo teiginius dėl rizikos, kad ACEA atliktu atitinkamos įmonės dalies perleidimu AEP
         galėjo būti siekiama apeiti ankstesniame sprendime esantį nurodymą grąžinti pagalbą, AEP primena, kad ji Pirmosios instancijos
         teisme pažymėjo, jog toks ekonomiškai ir strategiškai svarbus sandoris, kaip antai AceaElectrabel steigimas, negalėjo būti sugalvotas tam, kad būtų galima išvengti valstybės pagalbos, kurios dydis yra toks mažas, palyginti
         su bendra sandorio verte, sustabdymo galimybės.

      44      Be to, nusprendęs, pirma, kad Komisija neturėjo įrodyti tikslo išvengti valstybės pagalbos sustabdymo galimybės, ir, antra,
         kad perleidimo konstatavimo ir pavojų, kuriuos jis kelia valstybės pagalbos taisyklių atžvilgiu, išvardijimo pakanka Komisijos
         argumentams pagrįsti, Pirmosios instancijos teismas atleido ją nuo pareigos pagrįsti savo sprendimus kaip nors kitaip nei
         teorinėmis ir paradoksaliomis hipotezėmis.

      45      Per posėdį Electrabel palaikė AEP argumentus, kuriais siekiama įrodyti, kad AEP ir ACEA nėra ekonominis vienetas, kad nebuvo jokio tikslo apeiti
         ankstesniame sprendime nurodytą reikalavimą sugrąžinti pagalbą, ACEA perleidžiant AEP atitinkamą įmonės dalį. Electrabel tvirtina, kad bet kokia apėjimo galimybė turi būti vertinama ne abstrakčiai, o atsižvelgiant į konkrečius faktus.

      –       Teisingumo Teismo vertinimas
      46      Kadangi AEP ir Electrabel ginčija Pirmosios instancijos teismo teiginį, kad Komisija galėjo laikyti AEP ir ACEA sudarančias vieną ekonominį vienetą
         ankstesnės pagalbos ir nagrinėjamos pagalbos atžvilgiu, reikia patikrinti, ar Pirmosios instancijos teismas, nepadarydamas
         klaidos, galėjo šiuo klausimu patvirtinti ginčijamą sprendimą.

      47      Šiuo atžvilgiu iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad įvykdžius restruktūrizaciją, kai vienos bendrovės gamybos įrengimai
         yra perduodami naujai sukurtoms pramonės bendrovėms, o senoji bendrovė veikia šiose naujai sukurtose pramonės bendrovėse,
         visos šios bendrovės pagalbos atžvilgiu gali sudaryti atskirą grupę, nepaisant to, kad visos naujai sukurtos pramonės bendrovės
         yra teisiškai atskiri subjektai senosios bendrovės atžvilgiu (šiuo atžvilgiu žr. 1984 m. lapkričio 14 d. Sprendimo Intermills prieš Komisiją, 323/82, Rink. p. 3809, 11 punktą).

      48      Senoji bendrovė ir naujosios gamybos bendrovės gali sudaryti ekonominį vienetą, kai atlikta restruktūrizacija gamybos ir finansiniu
         požiūriu sudaro darnią visumą (šiuo atžvilgiu žr. minėto Sprendimo Intermills prieš Komisiją 12 punktą).

      49      Iš Teisingumo Teismo praktikos taip pat matyti, kad kai bendrovės kontrolinį akcijų paketą turintis subjektas faktiškai kontroliuoja
         šią bendrovę tiesiogiai ar netiesiogiai dalyvaudamas ją valdant, jis turi būti laikomas dalyvaujančiu kontroliuojamos įmonės
         ūkinėje veikloje (2006 m. sausio 10 d. Sprendimo Cassa di Risparmio di Firenze ir kt., C‑222/04, Rink. p. I‑289, 112 ir 118 punktai).

      50      Kitu atveju paprasčiausio įmonės padalijimo į dvi skirtingas įmones, iš kurių viena tiesiogiai vykdytų ankstesnę ūkinę veiklą,
         o kita kontroliuotų pastarąją aktyviai ją valdydama, pakaktų, kad Sąjungos teisės normos dėl valstybės pagalbos taptų neveiksmingos.
         Tokia situacija sukurtų sąlygas antrajai įmonei naudoti visas valstybės ar iš jos išteklių teikiamas dotacijas ir lengvatas
         arba jų dalį pirmosios įmonės naudai, o tai būtų naudinga ir iš jų sudarytam ekonominiam vienetui (minėto Sprendimo Cassa di Risparmio di Firenzeir kt. 114 punktas).

      51      Tai, kad bendrovės kontrolinį akcijų paketą turinčio subjekto vadybos komiteto ir kontrolės organo nariai yra paskiriami į
         kontroliuojamos bendrovės analogiškus organus, be kita ko, gali reikšti, kad gali būti atliekamos kontrolės, skatinimo bei
         finansinio rėmimo funkcijos, viršijančios paprastas investuotojo atliekamas investicijas, bei rodyti organinių ir funkcinių
         ryšių buvimą tarp tokio subjekto ir pačios kontroliuojamos bendrovės (šiuo atžvilgiu žr. minėto Sprendimo Cassa di Risparmio di Firenze ir kt. 116 ir 117 punktus).

      52      Šioje byloje nei AEP, nei Electrabel neginčijo šių Pirmosios instancijos teismo teiginių: pirma, skundžiamo sprendimo 103 punkte jis konstatavo, kad ACEA buvo
         pirminė nagrinėjamos pagalbos gavėja, kad ACEA perleido AEP įmonės dalį, kuri gauna pagalbą, ir kad AEP tęsia šios įmonės
         dalies veiklą. Skundžiamo sprendimo 142 punkte jis taip pat pažymėjo, kad AEP pagamintą energiją parduoda AE Trading, kurios 84,17 % akcijų priklauso AceaElectrabel, o šios 59,41 % akcijų priklauso ACEA.

      53      Antra, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 109 punkte konstatavo, kad AEP yra susijusi su ACEA ir Electrabel, o ACEA turi daugumą AceaElectrabel, kuri savo ruožtu valdo 50 % AEP kapitalo, akcijų, o to sprendimo 111 punkte, – kad ACEA aiškiai teigė kartu su Electrabel kontroliuojanti AEP.

      54      Trečia, skundžiamo sprendimo 119 punkte Pirmosios instancijos teismas pažymėjo, kad nors bendrovei Electrabel bendrovės AEP valdyboje atstovauja aštuoni iš dvylikos narių, vykdomajame komitete – keturi iš šešių, vieno iš ACEA atstovaujančių
         narių sutikimas yra būtinas priimant svarbiausius sprendimus, o tai jai suteikia veto teisę.

      55      Iš šio sprendimo 47 ir 48 punktuose primintos teismo praktikos matyti, kad tokiomis aplinkybėmis Komisija, neviršydama savo
         diskrecijos ribų, galėjo manyti, jog po ACEA su Electrabel atliktos restruktūrizacijos ACEA ir AEP sudaro darnią visumą ankstesnės pagalbos ir nagrinėjamos pagalbos atžvilgiu dėl to,
         kad ši restruktūrizacija apėmė atitinkamos ACEA įmonės dalies perleidimą AEP, AEP tęsė šios įmonės dalies veiklą, ACEA toliau
         dalyvavo AEP veikloje ir kad AEP pagamintą energiją pardavinėjo AE Trading, kurią kontroliavo ACEA per AceaElectrabel, kur turėjo daugumą akcijų.

      56      Be to, atsižvelgiant į šio sprendimo 49 ir 51 punktuose primintą teismo praktiką, iš šių teiginių darytina išvada, kad Komisija
         galėjo manyti, jog kartu su kita įmone turinti kontrolinį AEP akcijų paketą ACEA faktiškai kontroliuoja šią bendrovę, tiesiogiai
         ar netiesiogiai dalyvaudama ją valdant per AEP valdyboje ir vykdomajame komitete esančius savo atstovus, bei dėl to, kad turi
         daugumą AceaElectrabel, kuri valdo 50 % AEP kapitalo, akcijų.

      57      Be to, skundžiamo sprendimo 125 punkte Pirmosios instancijos teismas pažymėjo, kad sutartyje dėl bendrovės ACEA bendrovei
         AEP perleistos įmonės dalies priskyrimo buvo numatyta sąlyga, draudžianti teisinius ginčus dėl šios dalies, ir kad tuo metu
         ACEA jau ginčijo ankstesnį sprendimą.

      58      Tokiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismo negalima kaltinti dėl to, kad jis padarė klaidą, skundžiamo sprendimo 130 punkte
         nusprendęs, jog Komisija byloje įrodė, kad ACEA kartu su Electrabel atlikta restruktūrizacija gali lemti tai, kad bus bandoma apeiti ankstesniame sprendime nurodytą reikalavimą grąžinti pagalbą.

      59      Iš tikrųjų, pirma, darytina išvada, jog, kitaip nei tvirtina AEP ir Electrabel, atsižvelgimo į galimybę apeiti reikalavimą grąžinti ankstesnę pagalbą negalima padaryti priklausomo nuo to, ar įrodyta,
         jog atsižvelgiant į konkretaus atvejo faktines aplinkybes toks tikslas egzistavo. Jei taip būtų, įmonės būtų skatinamos kurti
         tokias struktūras, kuriomis būtų siekiama išvengti neteisėtos pagalbos grąžinimo, pasinaudojant tuo, kad Komisija turėtų įrodyti,
         jog buvo siekiama tokio tikslo.

      60      Todėl Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, kad Komisijai pakanka šiuo atveju įrodyti tokios galimybės buvimą.

      61      Antra, Komisija galėjo manyti, kad nepripažinus, jog ACEA ir AEP yra ekonominis vienetas, po restruktūrizacijos AEP, kontroliuojama
         bendrai ACEA ir kitos įmonės, galėtų tęsti perleistą veiklą, kuriai buvo skirta ankstesnė pagalba, ir gauti nagrinėjamą pagalbą.
         Be to, ji galėjo manyti, kad nagrinėjamos pagalbos suteikimas AEP leistų ja pasinaudoti ACEA, nes ekonominę veiklą jos vykdo
         kaip vienas darinys.

      62      Atsižvelgiant į šio sprendimo 50 punkte primintą teismo praktiką, galimybės ACEA pasinaudoti nagrinėjama pagalba pakaktų panaikinti
         Sąjungos normų, susijusių su valstybės pagalba, veiksmingumą, be to, tai prieštarautų sprendimų TWD prieš Komisiją logikai.

      63      Tokiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas, nepadarydamas teisės klaidos, galėjo manyti, kad Komisija, kuri šiuo
         atžvilgiu turi didelę diskreciją, nusprendusi, kad ACEA ir AEP sudaro ekonominį vienetą ankstesnės pagalbos ir nagrinėjamos
         pagalbos atžvilgiu, nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos.

      64      Konkrečiai tariant, Pirmosios instancijos teismas galėjo manyti, kad tai, jog ACEA bendrai su Electrabel kontroliuoja AEP, o Electrabel akcijų dalis AEP yra didesnė nei ACEA, šiuo atveju negali paneigti Komisijos teiginio, kad ACEA ir AEP sudaro ekonominį vienetą.

      65      Šio teiginio negali paneigti kiti AEP argumentai.

      66      Pirma, manytina, kad, atsižvelgiant į ankstesnę analizę, argumentams, susijusiems, viena vertus, su AEP funkciniu savarankiškumu
         ACEA atžvilgiu, kurio buvimą Komisija konstatavo vertindama koncentraciją, ir, kita vertus, su ekonominio vieneto sąvoka kartelių
         ir koncentracijų srityse, negalima pritarti. Iš tikrųjų, kaip teisingai skundžiamo sprendimo 135, 137 ir 138 punktuose nusprendė
         Pirmosios instancijos teismas, ekonominio vieneto sąvoka valstybės pagalbos srityje gali skirtis nuo kitose konkurencijos
         teisės srityse taikomos sąvokos.

      67      Bet kuriuo atveju nei galimas funkcinis AEP savarankiškumas, nei ekonominio vieneto sąvoka, vartojama kartelių ir koncentracijų
         srityse, negali paneigti aplinkybės, kad Pirmosios instancijos teismas, atsižvelgęs, be kita ko, į ACEA turimą veto teisę
         svarbiausiose AEP valdymo srityse, galėjo šiuo atveju patvirtinti Komisijos teiginį dėl bendrai su kita įmone bendrovės ACEA
         atliekamos AEP kontrolės ir dėl pastarosios priklausymo vienam dariniui.

      68      Antra, dėl argumento, susijusio su atitinkamos įmonės dalies perleidimu AEP tariamai perleidžiant turtą („asset deal“), pakanka
         pažymėti, kad tokios rūšies sandorius reglamentuojančios normos negali būti taikomos tokiomis kaip šios bylos aplinkybėmis,
         kai ACEA išlaikė bendrą atitinkamos įmonės dalies kontrolę ir todėl gali būti laikoma su AEP sudarančia ekonominį vienetą.

      69      Trečia, kalbant apie argumentą, susijusį su Pirmosios instancijos teismo rėmimusi minėtu Sprendimu Italija prieš Komisiją, pažymėtina, jog iš šio sprendimo 55–64 punktuose padarytų išvadų matyti, kad net jei, kaip tvirtina AEP, teismas klaidingai
         remiasi šiuo sprendimu, jis vis dėlto galėjo nuspręsti, kad Komisija galėjo konstatuoti, jog ACEA ir AEP sudaro ekonominį
         vienetą. Todėl šis argumentas yra netinkamas.

      70      Ketvirta, dėl AEP argumento, jog nagrinėjama pagalba turėjo būti sustabdyta tik proporcingai ACEA turimai AEP kapitalo daliai,
         pakanka pažymėti, kad dėl šio sprendimo 61 punkte nurodytų priežasčių Komisija ir Pirmosios instancijos teismas galėjo manyti,
         kad bet kokia, net ir mažesnė, AEP suteikta pagalba galėjo suteikti ACEA naudos.

      71      Atsižvelgiant į visa tai, kas pasakyta, pirmojo apeliacinio skundo pagrindo antrą dalį reikia atmesti.

       Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo trečios dalies, susijusios su nelogišku ir prieštaringu skundžiamo sprendimo motyvavimu

      –       Šalių argumentai
      72      AEP kaltina Pirmosios instancijos teismą dėl to, kad jis tik pakartojo visus Komisijos argumentus, neatskleidęs jų prieštaringumo
         ir akivaizdžių teisės vertinimo klaidų.

      73      Konkrečiai tariant, AEP mano, kad jei Pirmosios instancijos teismas pripažino, jog AEP kontroliuoja dvi atskiros grupės ir
         iš šių dviejų grupių Electrabel turi daugiausia akcijų, jo išvada, jog AEP ir ACEA valdo vienas kontrolės centras, yra prieštaringa, savavališka ir nelogiška,
         nes logiškai galvojant ta pati bendrovė negali sudaryti ekonominio vieneto su dviem atskirais subjektais.

      74      Be to, yra visiškai nepaaiškinta, ką reiškia Pirmosios instancijos teismo teiginys, jog AEP nėra funkciškai savarankiška,
         nes jos pagamintą energiją parduoda AE Trading.

      75      AEP mano, jog nerealus ir nelogiškas yra Pirmosios instancijos teismo teiginys, jog AceaElectrabel buvo įsteigta tam, kad būtų galima apeiti valstybės pagalbai taikomas normas ir kad Komisija neturėjo įrodyti apėjimo tikslo,
         o jos argumentus pakankamai pagrindžia perleidimo faktas ir pavojai, kurių jis gali sukelti valstybės pagalbos normų atžvilgiu.

      76      AEP teigimu, skundžiamo sprendimo 140 punkte teigdamas, kad siekiant nustatyti, ar egzistuoja ekonominis vienetas, reikia
         atsižvelgti į atitinkamos įmonės turimą akcijų dalį bendrovių grupėje, kurią tiesiogiai ar netiesiogiai kontroliuoja viena
         iš jų, ir į tai, ar egzistuoja vieno subjekto kontroliuojama viena grupė, Pirmosios instancijos teismas prieštarauja pats
         sau, nes jis konstatavo, kad AEP kontroliuoja du atskiri subjektai.

      –       Teisingumo Teismo vertinimas
      77      Reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo statuto 36 straipsnį ir 53 straipsnio pirmą pastraipą Pirmosios instancijos teismui
         tenkanti motyvavimo pareiga neįpareigoja šio teismo pateikti detalaus atsakymo į kiekvieną bylos šalių pateiktą argumentą.
         Taigi motyvavimas gali būti numanomas su sąlyga, kad jis leidžia suinteresuotiesiems asmenims suprasti, dėl ko buvo imtasi
         tam tikrų priemonių, o Teisingumo Teismui turėti pakankamai informacijos, kad galėtų vykdyti jam priklausančią teisminę kontrolę
         (2009 m. balandžio 2 d. Sprendimo Bouygues et Bouygues Télécom prieš Komisiją, C‑431/07 P, Rink. p. I‑2665, 42 punktas ir 2010 m. sausio 21 d. Nutarties Iride ir Iride Energija prieš Komisiją, C‑150/09 P, 42 punktas).

      78      Šiuo atveju pakanka konstatuoti, kad Pirmosios instancijos teismo argumentacija yra aiški ir suprantama bei leidžia tiek AEP
         ir Electrabel žinoti priežastis, dėl kurių Pirmosios instancijos teismas atmetė šį ieškinio pagrindą, tiek Teisingumo Teismui turėti pakankamai
         informacijos, kad galėtų vykdyti jam priklausančią teisminę kontrolę.

      79      Reikia pabrėžti, kad tariami argumentacijos nenuoseklumai, kuriais AEP kaltina Pirmosios instancijos teismą, iš tikrųjų yra
         susiję su tomis pačiomis tariamomis teisės klaidomis, kurios buvo išnagrinėtos ir atmestos nagrinėjant pirmojo apeliacinio
         skundo pagrindo antrą dalį, o ne su nepakankamu motyvavimu.

      80      Todėl reikia atmesti pirmojo apeliacinio skundo pagrindo trečiąją dalį, o kartu ir visą pirmąjį pagrindą.

       Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su sprendimų „TWD prieš Komisiją“ reikšme
       Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo pirmos dalies, susijusios su pirmojoje instancijoje pareikšto ieškinio pagrindų iškreipimu

      –       Šalių argumentai
      81      AEP tvirtina, kad skundžiamo sprendimo 172 punkte pareiškęs, jog ankstesniame sprendime Komisija neprivalėjo analizuoti pagal
         pagalbos schemą individualiai suteiktos pagalbos, Pirmosios instancijos teismas iškreipė trečiąjį ieškinio pagrindą, kuriuo
         buvo tvirtinama, kad nurodant susigrąžinti pagal schemą individualiai suteiktą pagalbą būtina prieš tai išanalizuoti kiekvienos
         atitinkamos įmonės individualią situaciją.

      82      AEP teigimu, prieš priimant sprendimą dėl pagalbos grąžinimo būtina nustatyti, ar ir kiek kiekviena įmonė, priklausanti įmonių
         kategorijai, kuriai taikoma schema, pasinaudojo su EB sutarties normomis nesuderinama pagalba. Tačiau šioje byloje toks vertinimas
         dar nebuvo atliktas.

      –       Teisingumo Teismo vertinimas
      83      Dėl šių teiginių pakanka pažymėti, pirma, kad iš pirmojoje instancijoje pareikšto ieškinio 23–28 punktų bei iš skundžiamo
         sprendimo 147–151 punktų matyti, kad Pirmosios instancijos teismas sąžiningai reziumavo AEP argumentus, ir, antra, kad Pirmosios
         instancijos teismas skundžiamo sprendimo 164–181 punktuose atsakė į juos.

      84      Konkrečiai tariant, iš pirmojoje instancijoje pareikšto ieškinio 25 punkto pabaigos matyti, kad AEP tvirtino, be kita ko,
         jog norėdama ACEA ar AEP atžvilgiu remtis ACEA gautos ankstesnės pagalbos neteisėtumu Komisija ankstesniame sprendime turėjo
         išnagrinėti ankstesnės pagalbos schemos taikymą ACEA atžvilgiu, o to nepadariusi, ji negalėjo remtis jos neteisėtumu.

      85      Todėl Pirmosios instancijos teismo negalima kaltinti iškreipus pirmojoje instancijoje pareikšto ieškinio trečiąjį pagrindą,
         jeigu jis atsakė į AEP argumentus, pavyzdžiui, skundžiamo sprendimo 172 punkte pažymėjęs, kad Komisija neprivalėjo ankstesniame
         sprendime išanalizuoti pagal šias schemas individualiai suteiktos pagalbos.

      86      Todėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo pirmą dalį reikia atmesti.

       Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo antros dalies, susijusios su teisės klaidomis
      –       Šalių argumentai
      87      Visų pirma, AEP tvirtina, kad sprendimai TWD prieš Komisiją, kuriuose buvo nagrinėjamas kumuliacinis pagalbos poveikis įmonei, gali būti taikomi tik tai vienai įmonei. Dėstydama pirmąjį
         apeliacinio skundo pagrindą AEP įrodė, kad ACEA ir ji negali būti laikomos sudarančios ekonominį vienetą. Todėl Pirmosios
         instancijos teismas padarė klaidą patvirtinęs ginčijamą sprendimą, nes jame taikoma ši teismo praktika.

      88      Antra, AEP mano, kad norėdamas įrodyti, jog ankstesnė pagalba kartu su nagrinėjama pagalba gali daryti žalingą poveikį, Pirmosios
         instancijos teismas turėjo patikrinti, ar ACEA realiai gavo neteisėtą pagalbą, nes to nepadarė nei Italijos Respublika, nei
         Komisija.

      89      Kadangi iš Pirmosios instancijos teismo argumentacijos matyti, kad atlikdama analizę Komisija turėjo ypač atsižvelgti į pagalbos
         poveikį ACEA, AEP teigimu, Pirmosios instancijos teismas sprendimus TWD prieš Komisiją pavertė nauja Sutartyje nenumatyta suderinamumo sąlyga, pagal kurią yra baudžiama už ankstesnės pagalbos negrąžinimą. Užuot
         atsižvelgęs į galimą kumuliacinį poveikį kaip nagrinėjamos pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka vertinimo elementą, Pirmosios
         instancijos teismas taikė šią teismo praktiką kaip priemonę susigrąžinti ankstesnę pagalbą, užtikrindamas, kad ankstesnę pagalbą
         gavusi bendrovė, kol jos negrąžins, negalėtų pasinaudoti jokia, net ir netiesiogine, vėlesne nauda. Pirmosios instancijos
         teismas nepareiškė savo pozicijos dėl šio esminio prieštaravimo ir jį atmetė skundžiamo sprendimo 188 punkte papildomu teiginiu,
         kuris yra visiškai hipotetinis.

      90      AEP pabrėžia, kad ginčijamo sprendimo priėmimo momentu buvo neįmanoma nei preziumuoti kumuliacinio poveikio buvimą, nei įvertinti
         jo dydį. Kai Komisija nagrinėja pagalbos schemą, ji gali pasirinkti, ar nagrinėti atskirus atvejus, ar apsiriboti bendru ir
         abstrakčiu vertinimu. Jeigu ji pasirenka antrąjį būdą, priemonės, kurių ji gali imtis užtikrinti, kad atitinkama valstybė
         narė įvykdytų jos sprendimą, apsiriboja ieškiniu dėl įsipareigojimų neįvykdymo, nes sprendimais TWD prieš Komisiją nebuvo ketinama jai suteikti alternatyvų sankcijų skyrimo instrumentą.

      91      AEP mano, kad jei šia teismo praktika siekiama neleisti naujos pagalbos gavėjui turėti didelį pranašumą rinkoje dėl to, kad
         jis negrąžino ankstesnės neteisėtos pagalbos, norint taikyti šią teismo praktiką reikia konkrečiai ir detaliai išnagrinėti
         naujos pagalbos teikiamus pranašumus, ypač atsižvelgiant į įmonės gavėjos padėtį atitinkamoje rinkoje jos konkurentų atžvilgiu
         ir į Bendrijos prekybos srautus.

      92      AEP mano, kad norėdama sustabdyti naujos pagalbos mokėjimą Komisija turi padaryti motyvuotą išvadą, kad dviejų pagalbų kumuliacijos
         sukeltas konkurencijos ir prekybos iškreipimo poveikis atitinkamuose sektoriuose yra toks, jog manytina, kad naujos pagalbos
         neigiamas poveikis nusvers teigiamą poveikį, ir todėl negalima jos patvirtinti, kol nebus grąžinta pirmoji pagalba.

      93      Todėl Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, skundžiamo sprendimo 186 punkte nusprendęs, kad pagal sprendimus
         TWD prieš Komisiją Komisija turi įrodyti ne tai, jog dviejų pagalbų kumuliacija gali paveikti prekybą, o tai, kad pakanka tokios galimybės egzistavimo
         prielaidos.

      94      Trečia, AEP teigimu, Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą nusprendęs, kad valstybė narė ir naujos valstybės
         pagalbos gavėjas turi Komisijai pateikti informacijos, įrodančios naujos pagalbos ir ankstesnės neteisėtos ir negrąžintos
         pagalbos kumuliacinio poveikio nebuvimą. Iš tikrųjų, nors atitinkama valstybė narė turi pateikti informacijos, įrodančios,
         kad nauja pagalba yra suderinama su bendrąja rinka, nei valstybė narė, nei atitinkama įmonė, AEP nuomone, neturi pateikti
         priešingo įrodymo, kad nagrinėjamų pagalbų kumuliacija nedaro jokio poveikio prekybai.

      –       Teisingumo Teismo vertinimas
      95      Visų pirma reikia priminti, kad, viena vertus, nagrinėjant pirmojo apeliacinio skundo antrą dalį buvo atmestas argumentas,
         jog ankstesnės pagalbos ir nagrinėjamos pagalbos atžvilgiu ACEA ir AEP yra du atskiri ekonominiai subjektai. Kita vertus,
         nagrinėjant tą pagrindą buvo pažymėta, kad Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos nusprendęs, kad Komisija
         galėjo manyti, jog suteikus AEP pagalbą ja gali pasinaudoti ACEA.

      96      Be to, reikia priminti, jog iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad visada būtina neleisti kilti negrąžintos pagalbos ir
         ketinamos suteikti pagalbos kumuliaciniam poveikiui, neatsižvelgiant į tai, ar pagalba yra individuali, ar teikiama pagal
         schemą, ir kad sprendimai TWD prieš Komisiją leidžia Komisijai pagalbos suderinamumo klausimą susieti su ankstesnės neteisėtos pagalbos grąžinimu (šiuo atžvilgiu žr.
         minėtos Nutarties Iride ir Iride Energija prieš Komisiją 49, 50 ir 70 punktus).

      97      Iš tikrųjų, viena vertus, Komisija turi prireikus atsižvelgti į galimą ankstesnės neteisėtos ir negrąžintos pagalbos bei naujos
         pagalbos kumuliacinį poveikį (šiuo atžvilgiu žr. minėto 1997 m. gegužės 15 d. Sprendimo TWD prieš Komisiją 26 ir 27 punktus) ir, kita vertus, ji gali nuspręsti, kad nauja pagalba yra suderinama su bendrąja rinka tik tada, kai jos
         turima informacija jai leidžia taip manyti (šiuo atžvilgiu žr. minėtos Nutarties Iride ir Iride Energija prieš Komisiją 70 punktą).

      98      Šiuo atveju Pirmosios instancijos teismas konstatavo, pirma, kad Komisija turėjo informacijos, rodančios, jog ACEA pasinaudojo
         ankstesne pagalba, ir, antra, kad ji neturėjo informacijos, leidžiančios manyti, jog nesusidarys neteisėtas ir su bendrąja
         rinka nesuderinamas ankstesnės pagalbos ir nagrinėjamos pagalbos kumuliacinis poveikis.

      99      Kaip teisingai skundžiamo sprendimo 187 punkte priminė Pirmosios instancijos teismas, iš sprendimų TWD prieš Komisiją matyti, kad kai Komisija nusprendžia pradėti formalią tyrimo procedūrą, valstybė narė ir potenciali naujos pagalbos gavėja
         turi pateikti Komisijai informaciją, įrodančią, kad ši pagalba yra suderinama su bendrąja rinka; ši pareiga taikoma ir būtinybei
         įrodyti, kad nauja pagalba ir ankstesnė negrąžinta neteisėta pagalba, kuri yra nesuderinama su bendrąja rinka, nesukuria kumuliacinio
         poveikio.

      100    Todėl Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, kad jei ankstesnis sprendimas buvo susijęs su pagalbos schema, o
         ne su individualia pagalba, ir todėl Italijos Respublika turėjo nustatyti, kokias sumas turi grąžinti šia schema pasinaudojusios
         įmonės, Italijos Respublika, ACEA ir AEP turėjo nurodyti per procedūrą, per kurią buvo priimtas ginčijamas sprendimas, grąžintinas
         sumas, prireikus – grąžintas ankstesnės pagalbos sumas, kad įrodytų, jog nėra neteisėtos pagalbos kumuliacijos.

      101    Kadangi tokia informacija Komisijai nebuvo pateikta, Pirmosios instancijos teismo negalima kaltinti dėl to, kad jis manė,
         jog šiuo atveju Komisija prieš sustabdydama nagrinėjamos pagalbos mokėjimą pagal sprendimus TWD prieš Komisiją neturėjo tiksliai nurodyti ACEA gautos ankstesnės pagalbos sumos.

      102    Galiausiai pažymėjęs, jog iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad Komisijai pakanka įrodyti, jog ginčijama pagalba gali
         paveikti prekybą tarp valstybių narių ir iškreipti konkurenciją (minėtos Nutarties Iride ir Iride Energija prieš Komisiją 72 punktas), Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, kad šiuo atveju Komisija neturėjo konkrečiai ir detaliai
         išnagrinėti nagrinėjamos pagalbos teikiamų pranašumų, ypač atsižvelgdama į AEP ir ACEA padėtį atitinkamoje rinkoje jos konkurentų
         atžvilgiu ir į Bendrijos prekybos srautus.

      103    Atsižvelgiant į visa ta, kas pasakyta, reikia konstatuoti, kad motyvuodamas skundžiamą sprendimą Pirmosios instancijos teismas
         nepadarė jokios teisės klaidos, todėl reikia atmesti antrojo apeliacinio skundo pagrindo antrą dalį.

       Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo trečios dalies, susijusios su prieštaringu ir nepakankamu skundžiamo sprendimo motyvavimu

      –       Šalių argumentai
      104    AEP pažymi, kad skundžiamo sprendimo 179 punkte Pirmosios instancijos teismas pripažino, kad negali užtikrintai teigti, jog
         ACEA gavo su Sutarties normomis nesuderinamą pagalbą. Todėl AEP nesupranta, kaip paskesniame šio sprendimo punkte Pirmosios
         instancijos teismas nusprendė, kad ACEA finansinėje ataskaitoje esančio teiginio apie galimą tam tikrų sumų grąžinimo riziką
         pakanka Komisijos argumentacijai pagrįsti.

      105    AEP mano, kad skundžiamo sprendimo 186 punktas yra neaiškus, o 187 punktas nepaaiškinamas ir nepagrįstas. Be to, to sprendimo
         188 punktas nemotyvuotas.

      106    Šiuo atžvilgiu AEP priduria, kad jei šiuose punktuose išdėstyti Pirmosios instancijos teismo argumentai reiškia, kad teismas
         manė, jog Komisija negavo iš Italijos Respublikos būtinos informacijos vertinimui atlikti, Pirmosios instancijos teismas turėjo
         atsakyti į per posėdį pateiktą argumentą, jog tokiu atveju Komisija negali priimti sprendimo remdamasi vien turima informacija,
         bet turi laikytis Reglamento Nr. 659/1999 5 straipsnyje numatytos procedūros. Tačiau Pirmosios instancijos teismas neatsakė
         į šį argumentą.

      –       Teisingumo Teismo vertinimas
      107    Šio sprendimo 77 punkte priminta, kad Pirmosios instancijos teismui tenkanti motyvavimo pareiga neįpareigoja šio teismo pateikti
         detalaus atsakymo į kiekvieną bylos šalių argumentą, o motyvavimas yra pakankamas, kai jis leidžia suinteresuotiesiems asmenims
         suprasti, dėl ko buvo imtasi tam tikrų priemonių, o Teisingumo Teismui turėti pakankamai informacijos, kad galėtų vykdyti
         jam priklausančią teisminę kontrolę.

      108    Šiuo atveju, pirma, pakanka konstatuoti, kad Pirmosios instancijos teismo argumentacija yra aiški ir suprantama ir ji leidžia
         AEP ir Electrabel suprasti, dėl kokių priežasčių Pirmosios instancijos teismas atmetė aptariamą ieškinio pagrindą, ir Teisingumo Teismui turėti
         pakankamai informacijos, kad galėtų vykdyti jam priklausančią teisminę kontrolę.

      109    Konkrečiai tariant, skundžiamo sprendimo 180 punkte Pirmosios instancijos teismas paaiškino, kodėl, jo nuomone, Komisija,
         nepaisydama šio sprendimo 179 punkte išnagrinėtų AEP argumentų, galėjo manyti, kad ACEA pasinaudojo ankstesne neteisėta pagalba.
         Be to, iš skundžiamo sprendimo 186–188 punktų aiškiai matyti, kad juose Pirmosios instancijos teismas išdėstė savo sprendimų
         TWD prieš Komisiją aiškinimą.

      110    Antra, iš bylos medžiagos matyti, be to, tai pripažįsta ir pati AEP, kad ji pirmą kartą pasirėmė šio sprendimo 106 punkte
         nurodytu argumentu per Pirmosios instancijos teismo posėdį, o ne per jame vykusią rašytinę proceso dalį. Tokiomis aplinkybėmis
         manytina, kad tai yra naujas argumentas, kuriuo siekiama panaikinti ginčijamą sprendimą.

      111    Šiuo atžvilgiu iš bylos medžiagos matyti, kad šis argumentas nebuvo su juo glaudžiai susijusio ankstesnio ieškinyje tiesiogiai
         ar numanomai nurodyto argumento išplėtimas. Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalį vykstant procesui
         negalima pateikti naujų teisinių pagrindų, išskyrus tuos atvejus, kai jie pagrindžiami teisinėmis arba faktinėmis aplinkybėmis,
         kurios tapo žinomos vykstant procesui (šiuo atžvilgiu žr. 2009 m. lapkričio 12 d. Sprendimo SGL Darbon prieš Komisiją, C‑564/08 P, Rink. p. I‑191, 20–34 punktus).

      112    Kadangi šio sprendimo 106 punkte nurodytas argumentas nebuvo pagrįstas naujomis aplinkybėmis, kurios tapo žinomos vykstant
         procesui, Pirmosios instancijos teismo negalima kaltinti dėl to, kad jis aiškiai neatsakė į šį argumentą.

      113    Be to, kadangi AEP šį argumentą pirmą kartą pateikė per rašytinio proceso Teisingumo Teisme dalį, iš nusistovėjusios teismo
         praktikos matyti, kad leisti šaliai Teisingumo Teisme pirmą kartą nurodyti pagrindą, kuris nebuvo nurodytas Pirmosios instancijos
         teisme, reikštų leisti jai pateikti Teisingumo Teismui nagrinėti platesnės apimties ginčą nei tas, kurį nagrinėjo Pirmosios
         instancijos teismas. Apeliacinėje byloje Teisingumo Teismo kompetencija iš esmės apsiriboja Pirmosios instancijos teismo ieškinio
         pagrindų, dėl kurių jame ginčytasi, vertinimo nagrinėjimu (be kita ko, žr. 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją, C‑97/08 P, Rink. p. I‑8237, 38 punktą bei minėtos Nutarties Iride ir Iride Energija prieš Komisiją 32 punktą).

      114    Todėl reikia atmesti antrojo apeliacinio skundo pagrindo trečią dalį, o kartu ir visą antrąjį apeliacinio skundo pagrindą.

      115    Vadinasi, reikia atmesti visą ieškinį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      116    Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį,
         pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti
         bylinėjimosi išlaidas ir AEP pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti. Be to, kadangi Electrabel pralaimėjo bylą, ji turi padengti savo bylinėjimosi išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti apeliacinį skundą.
      2.      AceaElectrabel Produzione SpA, be savo bylinėjimosi išlaidų, padengia Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Electrabel SA padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: italų.