title: 2006 m. spalio 5 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Belgijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Nuosavi Bendrijų ištekliai - Neįformintos TIR knygelės - Nemokėjimas ar vėlavimas mokėti atitinkamus nuosavus išteklius. # Byla C-377/03.

text:
      Byla C‑377/03
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Belgijos Karalystę
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Nuosavi Bendrijų ištekliai – Neįformintos TIR knygelės – Atitinkamų nuosavų išteklių nemokėjimas ar vėlavimas juos mokėti“
      Sprendimo santrauka
      1.        Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Ginčo dalykas – Nustatymas per ikiteisminę procedūrą
      (EB 226 straipsnis)
      2.        Laisvas prekių judėjimas – Bendrijos tranzitas – Vežimas su TIR knygele
      (Komisijos reglamento Nr. 2454/93 454 straipsnio 2 dalis ir 455 straipsnio 2 dalis)
      3.        Nuosavi Europos Bendrijų ištekliai – Valstybių narių atliekamas nustatymas ir pervedimas
      (Tarybos reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnis)
      4.        Nuosavi Europos Bendrijų ištekliai – Valstybių narių atliekamas nustatymas ir pervedimas
      (Tarybos reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies b punktas ir 17 straipsnis)
      1.        Procese pagal ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, nors ieškinio reikalavimai iš principo negali apimti daugiau nei oficialiame
         pranešime ir pagrįstos nuomonės rezoliucinėje dalyje nurodomi neįvykdyti įsipareigojimai, Komisija gali siekti, kad būtų pripažinta,
         jog valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų, numatytų vėliau pakeistoje arba panaikintoje pirminėje Bendrijos teisės akto redakcijoje,
         kurie naujomis nuostatomis buvo palikti galioti. Tačiau bylos dalykas negali būti išplėstas įsipareigojimais pagal naujas
         nuostatas, kurios nėra lygiavertės pirminei atitinkamo akto formuluotei, priešingu atveju būtų pažeisti esminiai procedūros
         dėl įsipareigojimų neįvykdymo pripažinimo teisėtumo reikalavimai.

      (žr. 34 punktą)
      2.        Pagal Reglamento Nr. 2454/93, išdėstančio Tarybos reglamento Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo
         nuostatas, 454 straipsnio 2 dalį ir 455 straipsnio 1 dalį, skaitomas kartu su Muitinės konvencijos dėl tarptautinio krovinių
         vežimo su TIR knygelėmis 11 straipsniu, matyti, kad neįforminimo atveju reikalavimas sumokėti skolą muitinei iš esmės turi
         būti pateiktas per trejus metus nuo tos dienos, kai buvo priimta TIR knygelė, o kai įforminimo patvirtinimas buvo gautas apgaulės
         būdu, šis terminas pratęsiamas iki ketverių metų. Vis dėlto kadangi minėto įgyvendinimo reglamento 455 straipsnio 1 dalies
         tikslas yra užtikrinti vienodą ir rūpestingą nuostatų skolos muitinei išieškojimo srityje taikymą, siekiant greitai ir veiksmingai
         pervesti nuosavus Bendrijų išteklius, pranešimas apie pažeidimą arba nusižengimą bet kuriuo atveju turi būti pateiktas kuo
         greičiau, t. y. iš karto muitinei sužinojus apie minėtą pažeidimą arba nusižengimą, taigi prireikus dar iki baigiantis TIR konvencijos
         11 straipsnio 1 dalyje numatytiems ilgiausiems terminams, atitinkamai vienerių metų ir dvejų metų sukčiavimo atveju. Dėl tokių
         pačių priežasčių reikalavimas sumokėti TIR konvencijos 11 straipsnio 2 dalies prasme turi būti išsiųstas iškart, kai tik muitinė
         gali tai padaryti, taigi prireikus prieš baigiantis dvejų metų terminui, skaičiuojamam nuo pranešimo apie pažeidimą arba nusižengimą
         suinteresuotiesiems asmenims.

      (žr. 68–70 punktus)
      3.        Valstybės narės privalo nustatyti Bendrijai priklausančią nuosavų išteklių sumą iš karto, kai muitinė gali apskaičiuoti skolą
         muitinei sudarančią sumą ir nustatyti skolininką, ir todėl įskaityti šią sumą į sąskaitas pagal Reglamento Nr. 1150/2000,
         įgyvendinančio Sprendimą 94/728 dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos, 6 straipsnį.

      Valstybės narės negali nenustatyti skolų, net jei jos jas ginčija, nes priešingu atveju Bendrijos finansinė pusiausvyra būtų
         sutrikdyta dėl valstybės narės elgesio.

      Tokiomis aplinkybėmis valstybė narė, kuri per Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalyje numatytą terminą, skaičiuojamą
         nuo remiantis TIR konvencijos 11 straipsnio 2 dalimi reikalavimo sumokėti išsiuntimo – o tai reiškia, kad muitinė galėjo apskaičiuoti
         skolą muitinei sudarančią sumą ir nustatyti skolininką, – neįskaito šios skolos muitinei į sąskaitas, neįvykdo įsipareigojimų
         pagal Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnį.

      (žr. 75–77 punktus)
      4.        Valstybė narė, kuri vienašališkai nusprendžia nustatytas su TIR knygelėmis susijusias TIR sistemos pagrindu sutarto maksimalaus
         garantijos dydžio sumas įskaityti į B sąskaitą, o ne į A sąskaitą, kai per nustatytą terminą šių sumų neginčija garantuojančioji
         organizacija ir kai šios sumos negali kisti dėl iškilusių ginčų, nepranešdama Komisijai apie Bendrijos teisės taikymo problemas
         bei nepaisydama jos prieštaravimų, nevykdo įsipareigojimo imtis reikiamų priemonių, užtikrinančių nuosavų išteklių perdavimą
         Komisijai pagal Reglamento Nr. 1150/2000, įgyvendinančio Sprendimą 94/728 dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos, 17 straipsnio
         1 dalį.

      (žr. 82, 89, 92–93, 95, 105 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. spalio 5 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Nuosavi Bendrijų ištekliai – Neįformintos TIR knygelės – Atitinkamų nuosavų išteklių nemokėjimas ar vėlavimas juos mokėti“
      Byloje C‑377/03
      dėl pagal EB 226 straipsnį 2003 m. rugsėjo 9 d. pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo,
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama G. Wilms ir C. Giolito, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Belgijos Karalystę, atstovaujamą E. Dominkovits bei A. Goldman ir M. Wimmer, padedamų advokato B. van de Walle de Ghelcke,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai N. Colneric, J. N. Cunha Rodrigues (pranešėjas), M. Ilešič ir E. Levits,
      generalinė advokatė C. Stix‑Hackl,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc‑Sławiczek, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. gegužės 4 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2006 m. sausio 26 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad:

      –        tinkamai neįforminusi tam tikrų tranzito dokumentų (TIR knygelių), dėl ko su tuo susiję nuosavi ištekliai nebuvo nei įskaitomi,
         nei pervedami Komisijai per nustatytus terminus,

      –        nepervedusi Komisijai kitų neginčytinų muitinės sumų, kurioms buvo taikomas analogiškas su Belgijos muitinės TIR knygelių
         neįforminimu nuo 1996 m. susijęs vertinimas (užuot įskaitytos į „A sąskaitą“, jos buvo įskaitytos į „B sąskaitą“),

      –        atsisakydama mokėti delspinigius nuo Komisijai mokėtinų sumų,
      Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal 2000 m. gegužės 22 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 1150/2000, įgyvendinančio
         Sprendimą 94/728/EB, Euratomas dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 130, p. 1), kuris nuo 2000 m. gegužės 31 d. panaikino
         ir pakeitė 1989 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamentą (EEB, Euratomas) Nr. 1552/89, įgyvendinantį Sprendimą 88/376/EEB, Euratomas
         dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 155, p. 1), kurio tikslas buvo tas pats, 6, 9, 10 ir 11 straipsnius.

       Teisinis pagrindas
       TIR konvencija
      2        Muitinės konvencija dėl tarptautinio krovinių vežimo su TIR knygelėmis (toliau – TIR konvencija) buvo pasirašyta Ženevoje
         (Šveicarija) 1975 m. lapkričio 14 dieną. Belgijos Karalystė, kaip ir Europos bendrija, kuri patvirtino minėtą konvenciją 1978 m.
         liepos 25 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2112/78 (OL L 252, p. 1), yra šios konvencijos šalys. Minėta konvencija Bendrijoje
         įsigaliojo 1983 m. birželio 20 d. (OL L 31, p. 13).

      3        TIR konvencija, be kita ko, numato, kad už krovinius, vežamus pagal šioje konvencijoje įtvirtintą TIR procedūrą, nereikalaujama
         mokėti importo ar eksporto muitų ir mokesčių arba pateikti užstato tarpinėse muitinės įstaigose.

      4        Norint taikyti šias lengvatas, TIR konvencija reikalauja, kad kroviniai būtų vežami naudojant bendrą dokumentą, t. y. TIR
         knygelę, kuri skirta operacijos teisėtumui kontroliuoti. Ši konvencija taip pat reikalauja, kad transporto operacijos, būtų
         atliekamos garantuojant, Susitariančiųjų Šalių pagal jos 6 straipsnio nuostatas patvirtintoms asociacijoms.

      5        TIR konvencijos 6 straipsnio 1 dalis numato:

      „Kiekviena Susitariančioji Šalis gali suteikti asociacijoms teisę tiesiogiai arba per atitinkamas asociacijas išduoti TIR
         knygeles ir būti garantais, jei laikomasi jos nustatytų sąlygų ir garantijų.“

      6        TIR knygelę sudaro keletas lapų, sudarytų iš atplėšiamo lapo Nr. 1 ir atplėšiamo lapo Nr. 2 su atitinkamomis šaknelėmis, ant
         kurių surašyta visa būtina informacija. Atplėšiamų lapų pora naudojama kiekvienos kertamos teritorijos atžvilgiu. Transporto
         operacijos pradžioje šaknelė Nr. 1 paliekama išvykimo muitinės įstaigoje; įforminimas atliekamas, kai iš toje pačioje valstybėje
         esančios muitinės įstaigos sugrįžta šaknelė Nr. 2. Ši procedūra kartojama kiekvieną kartą kertant valstybės teritoriją, naudojant
         skirtingas poras atplėšiamų lapų, esančių toje pačioje knygelėje.

      7        TIR knygeles spausdina ir platina Tarptautinė kelių transporto sąjunga (International Road Transport Union, toliau – IRU), įsteigta Ženevoje. Naudotojams knygeles išduoda Susitariančiųjų Šalių administracijos įgaliota kiekvienos
         valstybės garantuojančioji asociacija. TIR knygelę išduoda išvykimo valstybės garantuojančioji asociacija, pateiktą garantiją
         užtikrina IRU ir Šveicarijoje įsikūrusių draudikų grupė (toliau – draudikų grupė).

      8        TIR konvencijos 8 straipsnis nustato:

      „1. Garantuojanti asociacija įsipareigoja sumokėti importo ir eksporto muitus bei mokesčius, taip pat delspinigius, kurie
         priskaičiuojami pagal šalies, kurioje buvo nustatytas su TIR operacija susijęs pažeidimas, muitinės įstatymus ir kitus teisės
         aktus. Garantuojanti asociacija ir asmenys, kurie turi sumokėti pirmiau minėtas sumas, už jų sumokėjimą atsako solidariai.

      2. Jeigu Susitariančiosios Šalies įstatymuose ir kituose teisės aktuose importo ir eksporto muitų bei mokesčių mokėjimas,
         kaip numatyta šio straipsnio 1 dalyje, nenumatytas, garantuojanti asociacija įsipareigoja tomis pačiomis sąlygomis sumokėti
         sumą, lygią importo ir eksporto muitų bei mokesčių sumai, įskaitant galimus delspinigius.

      3. Kiekviena Susitariančioji Šalis nustato didžiausią sumą, kurios gali būti reikalaujama iš garantuojančiosios asociacijos
         už kiekvieną TIR knygelę remiantis šio straipsnio 1 ir 2 dalių nuostatomis.

      4. Garantuojančioji asociacija tampa atsakinga šalies, kurioje yra išvykimo muitinės įstaiga, valdžios institucijoms nuo tada,
         kai ta muitinės įstaiga priima TIR knygelę. Kitose šalyse, per kurių teritoriją kroviniai vežami pagal TIR procedūrą, minėta
         atsakomybė prasideda nuo tada, kai krovinys importuojamas <...>.

      5. Garantuojančioji asociacija atsako ne tik už prekes, išvardytas TIR knygelėje, bet ir už visas prekes, kurios TIR knygelėje
         nenurodytos, bet gali būti užplombuotoje transporto priemonės dalyje arba užplombuotame konteineryje. Už jokias kitas prekes
         garantuojančioji asociacija neatsako.

      6. Nustatant šio straipsnio 1 ir 2 dalyse minėtus muitus ir mokesčius laikoma, kad TIR knygelėje pateikti duomenys apie prekes
         yra teisingi, jei nėra pagrindo manyti kitaip.

      7. Kai šio straipsnio 1 ir 2 dalyse minimos sumos tampa mokėtinos, kompetentingos institucijos, prieš pateikdamos reikalavimą
         garantuojančiajai asociacijai, pirmiausia reikalauja, jei įmanoma, kad jas sumokėtų tiesiogiai už jų mokėjimą atsakingas asmuo
         ar asmenys.“

      9        Pagal TIR konvencijos 11 straipsnį:

      „1. Jeigu TIR knygelė nebuvo įforminta arba buvo įforminta su išlygomis, kompetentingos institucijos neturi teisės reikalauti,
         kad garantuojančioji asociacija sumokėtų 8 straipsnio 1 ir 2 dalyse minimas sumas, jeigu per metus nuo TIR knygelės priėmimo
         šioje muitinėje dienos jos raštu nepranešė garantuojančiajai asociacijai, kad TIR knygelė nebuvo įforminta arba buvo įforminta
         su išlygomis. Ši nuostata taikoma ir tada, kai įforminimo patvirtinimas buvo gautas netinkamu arba apgaulės būdu, tokiu atveju
         nustatant dvejų metų terminą.

      2. Reikalavimas sumokėti 8 straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodytas sumas garantuojančiajai asociacijai gali būti pateikiamas ne
         anksčiau kaip po trijų mėnesių nuo tos dienos, kai šiai asociacijai pranešama, kad TIR knygelė nebuvo įforminta, buvo įforminta
         su išlygomis arba kad įforminimo patvirtinimas buvo gautas netinkamu ar apgaulės būdu, ir ne vėliau kaip per dvejus metus
         nuo tos dienos. Tačiau tais atvejais, kurie per pirmiau minėtą dvejų metų laikotarpį tampa teisminio nagrinėjimo objektais,
         mokėjimo reikalavimai pateikiami per vienerius metus nuo tos dienos, nuo kurios pradedami vykdyti teismo sprendimai.

      3. Reikalaujamą sumą garantuojančiosios asociacijos privalo sumokėti per tris mėnesius nuo tos dienos, kai buvo gautas reikalavimas
         dėl apmokėjimo. Sumokėtos sumos asociacijai grąžinamos, jei per dvejus metus nuo tos dienos, kai buvo pateiktas reikalavimas,
         pateikiami muitinei priimtini įrodymai, kad atitinkama transporto operacija buvo atlikta be pažeidimų.“

       Bendrijos muitų teisės aktai
      10      Pagal 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio
         Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo nuostatas (OL L 253, p. 1, toliau – įgyvendinimo reglamentas), taikomą nuo 1994 m.
         sausio 1 d., 451 straipsnį:

      „1.      Jeigu vadovaujantis (Bendrijos muitų) kodekso 91 straipsnio 2 dalies b ir c punktais bei 163 straipsnio 2 dalies b punktu
         prekės iš vienos Bendrijos muitų teritorijos vietos į kitą gabenamos:

      –        taikant tarptautinio prekių vežimo su TIR knygelėmis procedūrą (TIR konvencija),
      –        su ATA knygelėmis (ATA konvencija),
      taikant taisykles, reglamentuojančias TIR arba ATA knygelių naudojimo tokiam prekių gabenimui tvarką, Bendrijos muitų teritorija
         laikoma viena teritorija.

      <...>“
      11      Įgyvendinimo reglamento 454 straipsnis nustato:

      „1.      Šis straipsnis taikomas nepažeidžiant specialiųjų TIR ir ATA konvencijų nuostatų, susijusių su garantuojančiųjų asociacijų
         prievolėmis, atsirandančiomis TIR arba ATA knygelių naudojimo atvejais.

      2.      Jeigu nustatoma, kad tam tikroje valstybėje narėje buvo padarytas transporto operacijos, kuri buvo atliekama su TIR knygele,
         tranzito operacijos, kuri buvo atliekama su ATA knygele, arba su kuria nors iš šių operacijų susijęs pažeidimas arba nusižengimas,
         ta valstybė narė išieško mokėtinus muitus ir kitus privalomuosius mokėjimus vadovaudamasi Bendrijos arba nacionalinėmis nuostatomis,
         be to, tai nekliudo iškelti baudžiamąsias bylas.

      3.      Jeigu neįmanoma nustatyti teritorijos, kurioje buvo padarytas pažeidimas arba nusižengimas, laikoma, kad toks pažeidimas arba
         nusižengimas buvo padarytas toje valstybėje narėje, kurioje jis buvo išaiškintas, išskyrus atvejus, kai per 455 straipsnio
         1 dalyje nustatytą laiką pateikiami muitinei priimtini įrodymai, pagal kuriuos įmanoma pripažinti, kad operacija buvo atlikta
         be pažeidimų arba nustatyti faktinę pažeidimo arba nusižengimo padarymo vietą.

      <...>.“
      12      To paties reglamento 455 straipsnio 1 ir 2 dalys numato:

      „1.      Jeigu nustatoma, kad buvo padarytas transporto operacijos, kuri buvo atliekama su TIR knygele, tranzito operacijos, kuri buvo
         atliekama su ATA knygele, arba su kuria nors iš šių operacijų susijęs pažeidimas arba nusižengimas, muitinė, atsižvelgiant
         į konkretų atvejį, per laiką, nustatytą TIR konvencijos 11 straipsnio 1 dalyje arba ATA konvencijos 6 straipsnio 4 dalyje,
         informuoja apie tai TIR knygelės arba ATA knygelės turėtoją ir garantuojančiąją asociaciją.

      2.      Įrodymai, kad operacija, vykdyta gabenant prekes su TIR knygele arba ATA knygele, buvo atlikta be pažeidimų, kaip apibrėžta
         454 straipsnio 3 dalies pirmojoje pastraipoje, turi būti pateikti, atsižvelgiant į konkretų atvejį, per laiką, nustatytą TIR
         konvencijos 11 straipsnio 2 dalyje arba ATA konvencijos 7 straipsnio 1 ir 2 dalyse.“ (Pataisytas vertimas)

      13      Nuo 1992 m. sausio 1 d. iki 1993 m. gruodžio 31 d. buvo taikomos 1991 m. kovo 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 719/91 dėl
         TIR knygelių ir ATA knygelių naudojimo Bendrijoje kaip tranzito dokumentų (OL L 78, p. 6) 10 straipsnio 1 ir 2 dalys, iš esmės
         identiškos įgyvendinimo reglamento 454 straipsnio 1 ir 2 dalims, ir 1991 m. birželio 12 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 1593/91,
         nustatančio Tarybos reglamento Nr. 719/91 (OL L 148, p. 11) 2 straipsnio 1 ir 2 dalys, praktiškai sutampančios su įgyvendinimo
         reglamento 455 straipsnio 1 ir 2 dalimis.

      14      Įgyvendinimo reglamento 457 straipsnis nustato:

      „Taikant TIR konvencijos 8 straipsnio 4 dalį, kai prekių siunta įvežama į Bendrijos muitų teritoriją arba pradedama gabenti
         iš išvykimo muitinės įstaigos, esančios Bendrijos muitų teritorijoje, garantuojančioji asociacija tampa atsakinga kiekvienos
         valstybės narės, į kurios teritoriją įvežama su TIR knygele gabenama prekių siunta, muitinei ir yra atsakinga tol, kol prekių
         siunta atgabenama į vietą, per kurią ji išvežama iš Bendrijos muitų teritorijos, arba į toje teritorijoje esančią paskirties
         muitinės įstaigą.“

       Nuosavų Bendrijų išteklių sistema
      15      Reglamento Nr. 1552/89 I antraštinėje dalyje „Bendrosios nuostatos“ esantis 2 straipsnis numato:

      „1. Pagal šį reglamentą Bendrijoms priklausanti nuosavų išteklių, nurodytų Sprendimo 88/376/EB, Euratomas 2 straipsnio 1 dalies
         a ir b punktuose, suma nustatoma iš karto, kai kompetentingos valstybės narės institucijos praneša skolininkui apie mokėtinus
         mokesčius. Pranešimas pateikiamas iš karto, kai nustatomas skolininkas ir kompetentingos administracijos institucijos gali
         apskaičiuoti mokesčio dydį, laikydamosi visų šioje srityje taikomų Bendrijos teisės nuostatų. (Neoficialus vertimas)

      <...>“
      16      1996 m. liepos 8 d. Tarybos reglamentu (Euratomas, EB) Nr. 1355/96 (OL L 175, p. 3) buvo padarytas šios nuostatos pakeitimas,
         įsigaliojęs 1996 m. liepos 14 d. Šios nuostatos turinys atkartotas Reglamento Nr. 1150/2000 2 straipsnyje, kuris numato:

      „1. Pagal šį reglamentą Bendrijai priklausanti nuosavų išteklių, nurodytų Sprendimo 94/728/EB, Euratomas 2 straipsnio 1 dalies
         a ir b punktuose, suma nustatoma iš karto, kai įvykdomos muitinės taisyklėse nustatytos minėtų sumų įskaitymo į sąskaitas
         ir skolininko informavimo sąlygos.

      2. Šio straipsnio 1 dalyje nurodyta suma nustatoma muitinės taisyklėse nurodytą įskaitymo į buhalterines knygas dieną. <...>“
      17      Reglamento Nr. 1552/89 II antraštinėje dalyje „Nuosavų išteklių sąskaitos“ esančio 6 straipsnio 1 dalis ir 2 dalies a ir b punktai
         (tapę Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 1 dalimi ir 3 dalies a ir b punktais) nustato:

      „1.      Nuosavų išteklių sąskaitos atidaromos kiekvienos valstybės narės Ižde arba kiekvienos valstybės narės paskirtoje įstaigoje
         ir suskirstomos pagal išteklių rūšį.

      2.      a)     Pagal 2 straipsnį nustatytos sumos, laikantis šios dalies b punkto reikalavimų, įskaitomos į sąskaitas (šiuo metu vadinama
         „A sąskaita“) ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį buvo nustatyta
         nuosavų išteklių suma, dienos.

               b)     Nustatytos mokėtinos sumos, neįskaitytos į šios dalies a punkte nurodytas sąskaitas dėl to, kad dar nebuvo išieškotos ir kad
         nebuvo pateikta jokia garantija, per a punkte nurodytą laikotarpį įrašomos į atskiras sąskaitas (šiuo metu vadinama „B sąskaita“).
         Valstybės narės šią tvarką gali taikyti, jeigu nustatytos mokėtinos sumos, už kurias buvo pateikta garantija, buvo užginčytos
         ir kurios, išsprendus kilusius ginčus, gali būti pakeistos.“

      18      Reglamento Nr. 1552/89 ir Reglamento Nr. 1150/2000 III antraštinėje dalyje „Nuosavų išteklių pervedimas“ esantis 9 straipsnis
         nustato:

      „1.      10 straipsnyje nustatyta tvarka kiekviena valstybė narė nuosavus išteklius sumoka į sąskaitą, Komisijos vardu atidarytą Ižde
         arba savo paskirtoje įstaigoje.

      Ši sąskaita tvarkoma nemokamai.
      2.      Komisija perskaičiuoja į sąskaitą sumokėtas sumas ir įrašo į savo sąskaitas<...>.“
      19      Atitinkamai pagal Reglamento Nr. 1552/89 ir Reglamento Nr. 1150/2000 toje pačioje III antraštinėje dalyje esančio 10 straipsnio
         1 dalį:

      „1.      Pagal Sprendimo 88/376/EEB, Euratomas (atitinkamai Sprendimo 94/728/EB, Euratomas) 2 straipsnio 3 dalį išskaičius 10 % surinkimo
         išlaidų, nuosavi ištekliai, nurodyti (šių sprendimų) 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose, įtraukiami į Bendrijų biudžetą
         ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį pagal šio reglamento 2 straipsnį
         buvo nustatyta priklausanti mokėti suma, dienos.

      Tačiau mokėtinos sumos, pagal (atitinkamai 6 straipsnio 3 dalies b punktą ir 6 straipsnio 3 dalie b punktą) nurodomos (B)
         sąskaitoje, turi būti įskaitytos ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio,
         per kurį buvo išieškotos priklausančios mokėti sumos, dienos.“

      20      Pagal Reglamento Nr. 1552/89 ir Reglamento Nr. 1150/2000 taip pat toje pačioje antraštinėje dalyje esantį 11 straipsnį:

      „Už bet kokį pavėluotą įmokos įskaitymą į 9 straipsnio 1 dalyje nurodytą sąskaitą valstybė moka delspinigius, kurie yra dviem
         procentais didesni už palūkanų normą, tos valstybės narės pinigų rinkoje galiojančią trumpalaikių valstybinio finansavimo
         operacijų atlikimo dieną. Ši palūkanų norma padidinama 0,25 punkto už kiekvieną pavėluotą mėnesį. Padidinti delspinigiai taikomi
         visą vėlavimo laikotarpį.“

      21      Minėtų reglamentų VII antraštinėje dalyje „Nuostatos, susijusios su tikrinimo priemonėmis“ esančio 17 straipsnio 1 ir 2 dalys
         nustato:

      „1.      Valstybės narės imasi visų reikiamų priemonių, užtikrinančių sumų, atitinkančių 2 straipsnyje nustatytas priklausančias mokėti
         sumas, perdavimą Komisijai pagal šį reglamentą.

      2.      Valstybės narės neprivalo perduoti Komisijos dispozicijon sumų, atitinkančių nustatytas priklausančias mokėti sumas tik tuo
         atveju, jeigu dėl nenugalimos jėgos (force majeure) aplinkybių šios sumos nebuvo gautos. Be to, valstybės narės šio įpareigojimo perduoti minėtas sumas Komisijai gali nevykdyti
         tam tikrais atvejais, jeigu, nuodugniai įvertinus visas atitinkamo atvejo aplinkybes, paaiškėja, kad minėtų sumų ilgai nebus
         galima išieškoti dėl priežasčių, kurios negali būti priskirtos minėtoms aplinkybėms. <...>“

       Ikiteisminė procedūra
      22      Komisijos pareigūnai 1996 m. lapkričio 18–22 d. ir 1997 m. gruodžio 1–5 d. atliko tradicinių nuosavų išteklių patikrinimą
         Belgijoje. Iš patikrinimo ataskaitų matyti, kad, vykdant muitinės tranzito procedūrą, buvo konstatuoti nustatymo, įtraukimo
         į sąskaitas ir nuosavų išteklių pervedimo bei TIR sistemos įgyvendinimo trūkumai. Šie pažeidimai yra susiję su nuosavų išteklių
         nepervedimu ar pavėluotu pervedimu Komisijai dėl Reglamento Nr. 1552/89 6 straipsnio 2 dalyje nustatytų apskaitos taisyklių
         nesilaikymo.

      23      Dėl 1996 m. atlikto patikrinimo pasakytina, kad apie patikrinimo ataskaitoje nurodytus trūkumus Komisija Belgijos valdžios
         institucijoms dar kartą pranešė 1999 m. gegužės 12 d. laišku. Dėl 1997 m. patikrinimo Komisija konstatavo, kad Belgijos valdžios
         institucijos nepadarė jokių įrašų sąskaitoje dėl patikrinimo ataskaitos 1 ir 2 lentelėse nurodytų bylų, susijusių su neįformintomis
         TIR knygelėmis dėl garantuotų ir neginčijamų nustatytų sumų. Nagrinėjamos sumos po Komisijos patikrinimo buvo įskaitytos į
         B sąskaitą, nes garantuojančioji asociacija ginčijo jai pateiktus suvaržymus.

      24      Manydama, kad minėtų skolų skolininkas neginčija, Komisija 2000 m. vasario 2 d. laišku paprašė, kad nurodytos sumos būtų įskaitytos
         į A sąskaitą. Be to, Belgijos valdžios institucijų ji paprašė pateikti visų 1995 m. sausio 1 d. – 1997 m. gruodžio 1 d. laikotarpiu
         neįformintų TIR knygelių sąrašą su paaiškinimais apie jų nustatymą ir apskaitą. Taip pat jų buvo paprašyta savo iniciatyva
         įskaityti visas garantuotas ir neginčijamas sumas į A sąskaitą.

      25      2001 m. vasario 12 d. atsakydamos dėl 1996 m. patikrinimo ir 2000 m. gegužės 31 d. atsakydamos dėl 1997 m. patikrinimo, Belgijos
         valdžios institucijos atmetė Komisijos kaltinimus.

      26      Neįtikinta Belgijos Karalystės pateiktų argumentų, Komisija 2001 m. spalio 23 d. išsiuntė šiai valstybei narei oficialų įspėjimą,
         kuriame ji dar kartą išdėstė savo nuomonę, ragindama Belgijos valdžios institucijas pateikti savo pastabas šiuo klausimu.
         Belgijos valdžios institucijos atsakė 2002 m. sausio 17 d. laišku, dar kartą ginčydamos Komisijos nurodytus argumentus.

      27      Kadangi šis atsakymas Komisijos nepatenkino, 2002 m. birželio 26 d. ji Belgijos Karalystei nusiuntė pagrįstą nuomonę. Pastarajai
         valstybei buvo nurodyta per du mėnesius nuo šios pagrįstos nuomonės gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai
         atsižvelgta. Atsakydamos 2002 m. rugsėjo 6 d. laišku, Belgijos valdžios institucijos patvirtino savo poziciją.

      28      Tokiomis aplinkybėmis Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

       Dėl ieškinio priimtinumo
       Šalių argumentai
      29      Pirmiausia Belgijos Karalystė tvirtina, kad Komisija šiame procese negali remtis ieškinio pagrindais, susijusiais su Reglamento
         Nr. 1150/2000 nuostatų, pagrįstų Reglamentu Nr. 1552/89 su pakeitimais, padarytais Reglamentu Nr. 1355/96, taikomu nuo 1996 m.
         liepos 14 d., pažeidimu. Šie ieškinio pagrindai yra nepriimtini tiek, kiek jie nepagrįsti Reglamento Nr. 1552/89 pirminės
         redakcijos nuostatomis, kurios buvo taikomos šioje byloje nurodytų faktinių aplinkybių metu, nes mokėjimo reikalavimai dėl
         visų ginčijamų TIR knygelių buvo pateikti iki 1996 m. liepos 14 dienos.

      30      Antra, išnyko ieškinio dalykas ir todėl jis nepriimtinas tiek, kiek jis susijęs su pavėluotu sumų įskaitymu į B sąskaitą.
         Iš tikrųjų įskaityta buvo Komisijai pranešus apie savo patikrinimo ataskaitą, t. y. iki pagrįstos nuomonės išsiuntimo. Todėl
         minėtas neįskaitymas nebegali būti ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo dalykas.

      31      Dėl pirmo pagrindo dėl nepriimtinumo Komisija tvirtina, kad Bendrijos teisės į skolą muitinei atsiradimo sąlygos po kodifikavimo,
         atlikto Reglamentu Nr. 1150/2000, išliko tokios pačios kaip ir prieš tai, nes Reglamento Nr. 1552/89 su pakeitimais, padarytais
         Reglamentu Nr. 1355/96, nuostatos neturi įtakos nuostatoms, susijusioms su šiuo ginču. Be to, su šia nuomone sutinka ir Belgijos
         Karalystė, kuri pripažįsta, jog Reglamento Nr. 1150/2000 2 straipsnis numato keturias sąlygas, identiškas numatytosioms Reglamento
         Nr. 1552/89 2 straipsnyje. Todėl pirmas pagrindas dėl nepriimtinumo yra nepagrįstas.

      32      Dėl tariamo tos ieškinio dalies, kuria jis susijęs su pavėluotu sumų įskaitymu į B sąskaitą, nepriimtinumo Komisija primena,
         kad daugelio iš 33 nustatytų atvejų Belgijos valdžios institucijos per 1996 m. lapkričio mėn. patikrinimą neįskaitė nei į
         B sąskaitą, nei juo labiau į A sąskaitą. Ginčijamos sumos į B sąskaitą buvo įskaitytos tik 1997 m. gruodžio mėnesį. Kadangi
         Belgijos Karalystė atsisako pateikti kitas analogiškas bylas, negali būti atmesta galimybė, kad egzistuoja kitų atvejų, kada
         nebuvo padaryti įskaitymai į sąskaitas. Be to, klaidingas įskaitymas į B sąskaitą, o ne į A sąskaitą, taip pat turi pavėluoto
         įskaitymo pasekmių, todėl turi būti mokami delspinigiai.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      33      Dėl pirmo pagrindo, susijusio su priimtinumu, reikėtų priminti, kad, pagal Bendrijos teismų praktiką, įsipareigojimų neįvykdymas
         nagrinėjant EB 226 straipsniu grindžiamą ieškinį turi būti vertinamas vadovaujantis Bendrijos teisės aktais, galiojusiais
         atitinkamai valstybei narei Komisijos nustatyto termino imtis būtinų priemonių, kad būtų tinkamai atsižvelgta į jos pagrįstą
         nuomonę, pabaigoje (be kita ko, žr. 1996 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑61/94, Rink. p. I‑3989, 42 punktą ir 1999 m. lapkričio 9 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑365/97, Rink. p. I‑7773, 32 punktą).

      34      Nors ieškinio reikalavimai iš principo negali apimti daugiau nei oficialiame pranešime ir pagrįstos nuomonės rezoliucinėje
         dalyje nurodomi neįvykdyti įsipareigojimai, Komisija gali siekti, kad būtų pripažinta, jog valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų,
         numatytų vėliau pakeistoje arba panaikintoje pirminėje Bendrijos teisės akto redakcijoje, kurie naujomis nuostatomis buvo
         palikti galioti. Tačiau bylos dalykas negali būti išplėstas įsipareigojimais pagal naujas nuostatas, kurios nėra lygiavertės
         pradinei atitinkamo akto formuluotei, priešingu atveju būtų pažeisti esminiai procedūros dėl įsipareigojimų neįvykdymo pripažinimo
         teisėtumo reikalavimai (šiuo klausimu žr. 2003 m. birželio 12 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑363/00, Rink. p. I‑5767, 22 punktą).

      35      Todėl Komisija gali siekti, kad būtų pripažinta, jog Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Reglamento Nr. 1150/2000
         6, 9, 10 ir 11 straipsnius.

      36      Dėl antro pagrindo, susijusio su priimtinumu, reikia pastebėti, kad egzistuoja neatsiejamas ryšys tarp pareigos nustatyti
         nuosavus Bendrijų išteklius, t. y. įskaityti juos į Komisijos sąskaitą per nustatytus terminus, ir galiausiai sumokėti delspinigius
         (žr. 1991 m. gegužės 16 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, C‑96/89, Rink. p. I‑2461, 38 punktą).

      37      Todėl jei Komisijos kaltinimas dėl klaidingos skolos muitinei apskaitos ir dėl pavėluoto atitinkamų nuosavų išteklių pervedimo
         yra pagrįstas, negalima atmesti galimybės, kad pagrįstoje nuomonėje nurodyto termino pabaigoje nebuvo pašalinti visi įsipareigojimų
         neįvykdymo padariniai, pirmiausia – pagal Reglamentą Nr. 1150/2000 nesumokėti delspinigiai. Dėl to egzistuoja suinteresuotumas,
         kad prireikus būtų pripažintas nurodytas įsipareigojimų neįvykdymas (šiuo klausimu žr. 2005 m. balandžio 14 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑104/02, Rink. p. I‑2689, 45 ir 46 punktus).

      38      Be to, kaip minėtame 2003 m. birželio 12 d. sprendime Komisija prieš Italiją nurodė Teisingumo Teismas, valstybės narės nesilaikymas pareigos, įtvirtintos Bendrijos teisės taisyklėje, savaime yra įsipareigojimų
         neįvykdymas, o argumentai, kad šis nesilaikymas nesukėlė neigiamų pasekmių ar kad jis nesuteikė pranašumo nagrinėjamai valstybei
         narei, yra netinkami.

      39      Todėl šis pagrindas turi būti atmestas.

       Dėl esmės
       Dėl pirmo pagrindo, pagrįsto pažeidimais, susijusiais su tam tikrų TIR knygelių tvarkymu, dėl ko nuosavi ištekliai nebuvo
            tinkamai įtraukti į sąskaitas ir laiku pervesti
       Šalių argumentai
      40      Komisija tvirtina, kad 1996 m. lapkričio mėn. ir 1997 m. gruodžio mėn. Belgijoje atlikdami patikrinimus Komisijos pareigūnai
         Belgijos muitinės įstaigų prižiūrėtų operacijų, įvykusių 1992–1994 metais, atžvilgiu pastebėjo nustatymo, įskaitymo į sąskaitas
         ir nuosavų išteklių pervedimo bei Bendrijos tranzito TIR sistemos taikymo pažeidimus.

      41      Dėl 1996 m. nustatytų pažeidimų 33 neįformintose TIR operacijose reikia pažymėti, kad 20 atvejų Belgijos valdžios institucijos
         nustatytas mokėtinas sumas įskaitė į B sąskaitą tik praėjus vieneriems metams po Komisijos pareigūnų atlikto patikrinimo.
         Be to, dviem atvejais suėjo skolos muitinei mokėjimo senaties terminas, nes muitinė per nustatytą terminą neparengė reikalaujamų
         pranešimų, t. y. atitinkamai pranešimo garantuojančiajai asociacijai dėl TIR knygelių neįforminimo ir reikalavimo dėl apmokėjimo
         skolininkui ir (arba) garantuojančiajai asociacijai. Dėl šių dviejų atvejų pasakytina, kad Belgijos valdžios institucijos
         pripažino, jog jos turi pervesti tam tikrą sumą su delspinigiais į Komisijos sąskaitą, tačiau to nepadarė.

      42      Kitais atvejais, nors 1993 m. priimtos TIR knygelės buvo užtikrintos garantija, Belgijos valdžios institucijos, 1999 m. rugpjūčio
         mėn. gavusios atitinkamas sumas iš garantuojančiųjų asociacijų, minėtas sumas įskaitė į A sąskaitą nesilaikydamos Reglamento
         Nr. 1552/89 6 straipsnio 2 dalies a punkte (tapusiame Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies a punktu) nustatyto termino.
         Pagal įgyvendinimo reglamento 455 straipsnį ir TIR konvencijos 11 straipsnį Belgijos valdžios institucijos turėjo nustatyti
         nagrinėjamus nuosavus išteklius ne vėliau kaip per 15 mėnesių po TIR knygelių priėmimo ir jas įskaityti į A sąskaitą ne vėliau
         kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį buvo nustatyta nuosavų išteklių suma,
         dienos.

      43      Galiausiai TIR knygelių, kurių bendra suma viršijo 156 mln. BEF ir kurios taip pat buvo užtikrintos garantija bei nebuvo ginčijamos
         skolininko, atveju Belgijos valdžios institucijos neįskaitė atitinkamų sumų į A sąskaitą, nes dėl garantuojančiajai institucijai
         nustatytų ribojamųjų priemonių pastaroji pateikė dėl to apeliaciją. Todėl Belgijos valdžios institucijų buvo paprašyta priderinti
         savo poziciją neįformintų TIR knygelių apskaitos srityje prie šio sprendimo 42 punkte nurodytų sąlygų ir savo iniciatyva įskaityti
         visas užtikrintas garantija ir neginčijamas sumas į A sąskaitą per Bendrijos teisės aktuose nustatytus terminus.

      44      Per 1997 m. patikrinimą Komisijos pareigūnai nustatė, kad Belgijos valdžios institucijos nepadarė jokių įrašų sąskaitoje dėl
         patikrinimo ataskaitos 1 ir 2 lentelėse nurodytų bylų, susijusių su neįformintomis TIR knygelėmis, nors šie atvejai buvo susiję
         su garantuotomis ir skolininko neginčijamomis nustatytomis sumomis. Po šio patikrinimo Belgijos valdžios institucijos įskaitė
         minėtas sumas į B sąskaitą, nurodydamos garantuojančiosios asociacijos ieškinį dėl pastarajai nustatytų ribojimų.

      45      Dublike Komisija patikslina, kad šioje byloje ji kaltina Belgijos Karalystę nustačius mokėtinas sumas tik praėjus vieneriems
         metams nuo Komisijos atliktų patikrinimų, nors šios valstybės narės valdžios institucijos žinojo apie pažeidimus dar prieš
         minėtus patikrinimus; neįskaičius per Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies a punkte numatytą privalomą įskaitymo
         terminą susijusių sumų į A sąskaitą, nors jos buvo garantuotos ir nebuvo ginčijamos; nepervedus šių sumų Komisijai pagal minėto
         reglamento 9 ir 10 straipsnius; nepervedus sumos, susijusios su dviem minėtų valdžios institucijų nustatytais pažeidimo atvejais
         ir nepateikus Komisijai duomenų apie kitus analogiškus atvejus.

      46      Komisija atmeta Belgijos vyriausybės argumentus per du nagrinėjamus patikrinimus pastebėtiems pažeidimams ir įrašymų vėlavimams
         pateisinti. Dėl šių vėlavimų buvo nesilaikyta Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalyje numatytų tiek įskaitymo į A sąskaitą,
         tiek įskaitymo į B sąskaitą terminų. Vėlavimo įskaityti į A sąskaitą pasekmė buvo pavėluotas nuosavų išteklių pervedimas,
         ir dėl to turi būti skaičiuojami delspinigiai.

      47      Belgijos valdžios institucijų argumentai, kad termino, per kurį turėtų būti užginčyta skola muitinei, nebuvimas nei Bendrijos
         teisėje, nei Belgijos teisėje pateisina galimybę užginčyti skolą muitinei pasibaigus šios skolos įskaitymo į sąskaitą terminui,
         numatytam Reglamente Nr. 1150/2000, yra nepriimtini. Iš tikrųjų tokie argumentai visiškai panaikintų šio reglamento 6 straipsnio
         3 dalies, kurios tikslas užtikrinti gerą Bendrijų nuosavų išteklių sistemos veikimą, veiksmingumą. Komisija mano, kad minėto
         reglamento 11 straipsnyje numatytas automatinis delspinigių mokėjimas taikomas iš karto, kai atitinkama valstybė narė vėluoja
         įskaityti išteklius į sąskaitą.

      48      Be to, paprastas mokėtinų sumų nesumokėjimas negali būti aiškinamas „užginčijimu“ Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies
         b punkto prasme, nes skolininkas gali nesumokėti skolos dėl kitos priežasties, pavyzdžiui, dėl klaidos ar užmiršimo. Be to,
         Belgijos valdžios institucijos nepateikė jokių įrodymų, pagrindžiančių, kad nustatytos sumos buvo ginčijamos ir kad, išsprendus
         šiuos ginčus, ši skola galėjo būti panaikinta.

      49      Dėl to, ar muitus, kurie buvo tikrinami 1997 m., reikia laikyti užtikrintais bendra garantija, Komisija mano, kad garantijų
         bent jau iš dalies pakanka nagrinėjamoms skoloms užtikrinti. Nebuvo daroma jokio skirtumo pagal garantijos tipą, todėl atitinkamos
         garantija užtikrintos sumos taip pat turėjo būti įskaitytos į A sąskaitą bei pervestos Komisijai per nustatytus terminus.

      50      Komisija taip pat atsisako pripažinti, kad paprastas garantuojančiosios asociacijos užginčijamas gali pateisinti nagrinėjamų
         sumų įskaitymą į B sąskaitą. Kalbant apie 1996 m. lapkričio mėn. patikrinimo ataskaitoje nurodytas TIR bylas, Reglamento Nr. 1150/2000
         6 straipsnio 3 dalies b punkte išvardytos sąlygos nebuvo įvykdytos, nei kiek tai susiję su TIR knygelėmis, už kurias Belgijos
         valdžios institucijos jau pervedė mokėtinas sumas, nei kiek tai susiję su sumomis, kurios vis dar įskaitytos į B sąskaitą.
         Tas pats pasakytina ir apie daugelį 1997 m. gruodžio mėn. patikrinimo ataskaitoje nurodytų TIR bylų. Visais šiais atvejais
         pagal įgyvendinimo reglamento 455 straipsnį ir TIR konvencijos 11 straipsnį Belgijos valdžios institucijos turėjo nustatyti
         nagrinėjamus nuosavus išteklius ne vėliau kaip per 15 mėn. (12+3) po atitinkamų TIR knygelių priėmimo ir per nustatytus terminus
         įskaityti jas į A sąskaitą, nes šios sumos buvo užtikrintos garantija ir jų neginčijo skolininkas.

      51      Komisija mano, kad garantuojančiosios asociacijos užginčijimas pirmiausia buvo susijęs su jos įsipareigojimais skolų atžvilgiu,
         o ne su pastarųjų galiojimu. Bet kuriuo atveju toks užginčijimas  šioje byloje neturi lemiamos įtakos, nes užginčyta buvo
         jau po to, kai nagrinėjamos sumos turėjo būti įskaitytos į A sąskaitą ir pervestos Komisijai.

      52      Belgijos vyriausybė nurodo tik tikimybes, nepatikslindama garantuojančiosios asociacijos garantijų užginčijimo priežasties
         ar priežasčių, nors minėtas priežastis įrodyti turi valstybė narė. Komisija tvirtina, kad tam tikrais atvejais ši asociacija
         ginčydavo minėtas garantijas tik apskųsdama raginimą, pateiktą praėjus keletui mėnesių ar net metams po reikalavimo dėl apmokėjimo.
         Komisija primena, kad sumos, užtikrintos TIR garantija ir neginčijamos, turėjo būti įskaitomos į A sąskaitą ir pervestos Komisijai,
         iki draudikų grupė nutraukė perdraudimo sutartį.

      53      Dėl skolų, susijusių su bylomis, nagrinėtomis per 1996 m. patikrinimą, Komisija nurodo, kad esminė yra data, kada prasidėjo
         TIR operacija ir buvo pateikta garantija. Kadangi tuo metu, kai sumos turėjo būti pervestos Komisijai, jos nebuvo ginčijamos,
         šios sumos turėjo būti įskaitytos į A sąskaitą. Aplinkybė, kad minėtos bylos buvo pradėtos nagrinėti IRU inicijuotame arbitraže
         prieš perdraudikų grupę, nekeičia fakto, kad tuo metu, kai šios skolos turėjo būti sumokėtos, jos nebuvo ginčijamos. Kalbant
         apie skolas, susijusias su bylomis, nagrinėtomis per 1997 m. patikrinimą, negalima remtis draudikų grupės draudimo sutarties
         nutraukimu, nes visose nagrinėjamose bylose garantija buvo pateikta vykstant TIR procedūrai, o perdraudimo sutarties nutraukimas
         nepanaikino šios garantijos.

      54      Reglamentas Nr. 1150/2000 neskiria „materialių“ ir „nematerialių“, „asmeninių“ ar „realių“ garantijų. Valstybės narės gali
         pačios nustatyti, kokio tipo garantijų jos reikalaus; vienintelė sąlyga – ši garantija turi būti veiksminga ir pakankama,
         nes priešingu atveju būtent valstybė narė, o ne Bendrija turės atsakyti už pasekmes.

      55      Komisija patikslina, kad nuosavų išteklių įskaitymas Reglamento Nr. 1150/2000 10 straipsnio prasme yra glaudžiai susijęs su
         jų nustatymu, kuris reiškia ne tai, kad atitinkamos sumos buvo surinktos, bet tai, kad jos buvo įskaitytos į sąskaitą. Pareiga
         įskaityti sumas į sąskaitą išlieka net ir tuo atveju, jei valstybės narės nesurenka nagrinėjamų sumų.

      56      Galiausiai Komisija nurodo, kad Belgijos valdžios institucijos, regis, tvirtina, kad 72 susijusios bylos buvo susijusios su
         sukčiavimu. Tačiau ji turi informacijos tik apie 33 atvejus, kurie buvo nagrinėjami 1996 m. patikrinimo ataskaitoje. Dėl visų
         kitų analogiškų atvejų ji prašė Belgijos valdžios institucijų, kad šios pervestų atitinkamas sumas. Per patikrinimą Belgijos
         valdžios institucijos nepateikė visos reikalaujamos informacijos ir taip nesilaikė savo pareigos sąžiningai bendradarbiauti.

      57      Belgijos valdžios institucijos taip pat tvirtino, kad jos skolos išieškojimu nenorėjo trukdyti baudžiamajam tyrimui dėl sukčiautojų.
         Minėtos valdžios institucijos, remdamosi TIR konvencijos 11 straipsnio 1 dalimi, taip stengiasi įrodyti, kad visose bylose
         turi būti taikomas prailgintas dvejų metų terminas pateikti pranešimą dėl neįforminimo. Tačiau 31 iš 33 tikrintų bylų Belgijos
         valdžios institucijų pranešimas garantuojančiajai asociacijai buvo pateiktas per daug trumpesnį terminą – nuo vienos dienos
         iki keleto mėnesių. Be to, tariamas noras netrukdyti baudžiamajam tyrimui nepateisina Belgijos valdžios institucijų tęstinio
         neveikimo dėl skolų išieškojimo iš skolininko ar garantuojančiosios asociacijos. Dvejų metų terminas, kurį nurodo Belgijos
         valdžios institucijos, taikomas tik garantuojančiajai asociacijai, kuri gali pateikti TIR operacijos teisėtumo įrodymus per
         prailgintą terminą, o santykiuose su skolininku taikomas vienerių metų terminas.

      58      Belgijos Karalystė mano, kad šis ginčas kilo dėl 1995–1997 m. struktūros krizės vežimo su TIR knygelėmis sistemoje, atsiradusios
         dėl to, kad draudikų grupė 1994 m. pabaigoje nutraukė draudimo sutartį su IRU ir garantuojančiosiomis asociacijomis ir nuo
         tada atsisakė mokėti skolas muitinei, atsiradusias iki 1994 m. pabaigos. Visos šios bylos buvo nagrinėjamos arbitraže, kurį
         inicijavo IRU prieš draudikų grupę, siekdama prisiteisti mokėtinas sumas. Dėl trečdalio iš maždaug 3000 atvejų arbitražo teismas
         priėmė minėtai grupei palankius sprendimus, patvirtindamas, kad ši grupė neprivalo atlyginti skolų muitinei, atsiradusių iki
         1994 m. pabaigos. IRU pateikė apeliaciją.

      59      Dėl Belgijos muitinės įstaigų priimtų neįformintų TIR knygelių konstatuotina, kad buvo neįmanoma išreikalauti savanoriško
         mokėjimo iš skolininko ar garantuojančiosios asociacijos, nes pastaroji atsisakė mokėti bet kokias skolas, susijusias su TIR
         knygelėmis. Kadangi tokia situacija galėjo lemti skolų vertės pasikeitimą, ginčijamų sumų įskaitymas į B sąskaitą atitiko
         Bendrijos teisės aktus.

      60      Išskyrus dvi TIR knygeles, dėl kurių Belgijos Karalystė pripažino reikalavimo sumokėti pavėluotą pateikimą, Komisija netvirtino,
         kad skolos nustatymas buvo atliktas nesilaikant Reglamento Nr. 1500/2000 2 straipsnio. Šiam nustatymui reikalingos sąlygos
         buvo įvykdytos tik nuo to momento, kai garantuojančiajai asociacijai buvo pateiktas reikalavimas mokėti. Priešingai nei Komisija,
         Belgijos Karalystė tvirtina, kad TIR konvencijos 11 straipsnio 1 dalis, skaitoma kartu su 2 dalimi, aiškiai nustato, jog valstybė
         narė reikalavimą sumokėti garantuojančiajai asociacijai turi pateikti ne vėliau kaip per trejus metus (1+2) nuo TIR knygelės
         priėmimo, jei, kaip šioje byloje, tai nesusiję su neteisėtu ar apgaulės būdu atliktu įforminimu, kurio atveju taikomas ilgiausias
         4 (2+2) metų terminas. Visų nagrinėjamų TIR knygelių, kurios buvo įformintos apgaulingai ar neteisėtai, atžvilgiu skolos nustatymas,
         atliktas per nustatytą terminą ir pasibaigus ilgam tyrimui, skirtam išsiaiškinti sumą ir skolininką, būtinus minėtam nustatymui,
         buvo vykdomas jau po to, kai draudikų grupė atsisakė vykdyti savo įsipareigojimus.

      61      Belgijos vyriausybė taip pat mano, kad, pirma, siekiant įskaityti į A sąskaitą nepakanka pateikti garantiją, nepriklausomai
         nuo jos pobūdžio, ir, antra, kad įskaitymas į B sąskaitą yra galimas, net jei TIR knygelės turėtojas oficialiai neginčija
         skolos muitinei.

      62      Kadangi Reglamento Nr. 1552/89 6 straipsnio 2 dalies b punkto tikslas yra apsaugoti valstybes nares nuo neišieškotų sumų mokėjimo,
         garantija šios nuostatos prasme turėtų būti pateikiama per minėtoje nuostatoje numatytą terminą. Bet kuriuo atveju pranešimas
         dėl išieškojimo dėl visų TIR knygelių garantuojančiajai asociacijai buvo išsiųstas iki 1996 m. liepos mėn., o šis skolos muitinei
         įtraukimo į nuosavų išteklių sąskaitą terminas baigėsi jau po to, kai draudikų grupė nutraukė perdraudimo sutartis. Todėl
         šių sumų įtraukimas į B sąskaitą buvo iš esmės pateisinamas iki realaus garantijos, jei ji buvo, išieškojimo.

      63      Bet kuriuo atveju dėl įtraukimo į B sąskaitą Komisijos daromas skirtumas atsižvelgiant į tai, ar reikalavimą sumokėti ginčija
         tiesiogiai atsakingas asmuo, ar garantuojančioji asociacija, yra nepagrįstas. Be to, šios institucijos pozicija, kad užginčijimas
         turi būti pateiktas raštu per įtraukimui į nuosavų išteklių sąskaitą nustatytą terminą (pirmąją darbo dieną po devynioliktos
         antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį buvo nustatyta nuosavų išteklių suma, dienos), pažeidžia Bendrijos teisę, o
         būtent – Reglamentą Nr. 1552/89 bei TIR konvenciją.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      64      Kaip savo išvados 49–51 punktuose nurodė generalinė advokatė, pirmą ieškinyje pateiktą kaltinimą sudaro keletas dalių. Pirmiausia
         juo siekiama, kad būtų pripažinta, jog Belgijos valdžios institucijos nepateikė privalomų pranešimų apie su dviem TIR knygelėmis,
         nagrinėjamomis šioje byloje (žr. šio sprendimo 41 punktą), susijusių skolų muitinei ir todėl Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų
         pagal Reglamentą Nr. 1150/2000. Antra, Teisingumo Teismo prašoma, atsižvelgiant į dviejų Komisijos atliktų nuosavų išteklių
         patikrinimų, susijusių su kitomis krovinių vežimo su 1992–1994 m. priimtomis TIR knygelėmis operacijomis, rezultatus, pripažinti,
         kad Belgijos Karalystė bent jau keletą kartų pavėluotai įtraukė į sąskaitą nuosavus išteklius, susijusius su netinkamai įformintomis
         TIR knygelėmis, ir minėtus nuosavus išteklius įtraukė ne į A, o į B sąskaitą, todėl nuosavi ištekliai nebuvo pervesti Komisijai
         ar buvo pervesti pavėluotai. Šiuo klausimu akivaizdu, kad skolų sumos, susijusios su 1992–1994 m. priimtomis TIR knygelėmis,
         nagrinėjamomis šioje byloje, buvo įtrauktos į B sąskaitą tik po minėtų 1996 m. ir 1997 m. atliktų patikrinimų.

      65      Iš karto reikia pažymėti, kad kadangi Belgijos vyriausybė pripažįsta per nustatytus terminus nepateikusi pagal muitinės teisės
         aktus reikalaujamų pranešimų, susijusių su skolomis, atsiradusiomis dėl dviejų šioje byloje nagrinėjamų TIR knygelių, ir dėl
         to suėjo skolos muitinei senaties terminas bei buvo neįvykdyti įsipareigojimai pagal Reglamentą Nr. 1150/2000, ši pirmo kaltinimo
         dalis yra pagrįsta.

      –       Dėl tariamai pavėluoto mokėtinų sumų įtraukimo į sąskaitą
      66      Pagal įgyvendinimo reglamento 454 straipsnio 2 dalį, jeigu nustatoma, kad tam tikroje valstybėje narėje buvo padarytas transporto
         operacijos, kuri buvo atliekama su TIR knygele, arba su ja susijęs pažeidimas arba nusižengimas, ta valstybė narė išieško
         mokėtinus muitus ir kitus privalomuosius mokėjimus vadovaudamasi Bendrijos arba nacionalinėmis nuostatomis, be to, tai nekliudo
         iškelti baudžiamąsias bylas. Tokiu atveju pagal to paties reglamento 455 straipsnio 1 dalį muitinė per laikotarpį, nustatytą
         TIR konvencijos 11 straipsnio 1 dalyje, t. y. neįforminimo atveju, per vienerius metus nuo šios muitinės TIR knygelės priėmimo
         informuoja apie tai TIR knygelės turėtoją ir garantuojančiąją asociaciją. Šis terminas prailginamas iki dvejų metų, jei įforminimo
         patvirtinimas buvo gautas netinkamu ar apgaulės būdu.

      67      Pagal TIR konvencijos 11 straipsnio 2 dalį, reikalavimas sumokėti garantuojančiajai asociacijai gali būti pateikiamas ne anksčiau
         kaip po trijų mėnesių nuo tos dienos, kai šiai asociacijai pranešama, kad TIR knygelė nebuvo įforminta arba kad įforminimo
         patvirtinimas buvo gautas netinkamu ar apgaulės būdu, ir ne vėliau kaip per dvejus metus nuo tos dienos, tačiau tais atvejais,
         kurie per pirmiau minėtą dvejų metų laikotarpį tampa teisminio nagrinėjimo objektais, mokėjimo reikalavimas pateikiamas per
         vienerius metus nuo tos dienos, kai teismo sprendimas tapo vykdytinas.

      68      Skaitant minėtas nuostatas kartu matyti, kad neįforminimo atveju reikalavimas sumokėti skolą muitinei iš esmės turi būti pateiktas
         per trejus metus nuo tos dienos, kai buvo priimta TIR knygelė, o kai įforminimo patvirtinimas buvo gautas apgaulės būdu, šis
         terminas pratęsiamas iki ketverių metų.

      69      Vis dėlto reikia patikslinti, jog kadangi įgyvendinimo reglamento 455 straipsnio 1 dalies tikslas yra užtikrinti vienodą ir
         kruopštų nuostatų skolos muitinei išieškojimo srityje taikymą, siekiant greitai ir veiksmingai pervesti nuosavus Bendrijų
         išteklius (pagal analogiją žr. 2005 m. balandžio 14 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, C‑460/01, Rink. p. I‑2613, 60, 63, 69 ir 70 punktus), pranešimas apie pažeidimą arba nusižengimą bet kuriuo atveju turi
         būti pateiktas kuo greičiau, t. y. iš karto muitinei sužinojus apie minėtą pažeidimą arba nusižengimą, taigi tam tikrais atvejais,
         kaip ir šioje byloje mažiausiai 31 atveju, dar iki baigiantis TIR konvencijos 11 straipsnio 1 dalyje numatytiems ilgiausiems
         terminams, atitinkamai vienerių metų ir dvejų metų sukčiavimo atveju.

      70      Dėl tokių pačių priežasčių reikalavimas sumokėti TIR konvencijos 11 straipsnio 2 dalies prasme turi būti išsiųstas iškart,
         kai tik muitinė gali tai padaryti, taigi tam tikrais atvejais, kaip, pavyzdžiui, ir šioje byloje daugeliu su 1996 m. patikrinimu
         susijusių atvejų, apie kuriuos Komisija turi tinkamos informacijos, reikalavimas sumokėti turi būti išsiųstas prieš baigiantis
         dvejų metų terminui, skaičiuojamam nuo pranešimo apie pažeidimą arba nusižengimą suinteresuotiesiems asmenims, t. y. nuo 1995 m.
         vasario mėnesio.

      71      Kadangi Komisija siekia, kad būtų pripažintas ne TIR konvencijos ir įgyvendinimo reglamento nuostatų nesilaikymas, o Reglamento
         Nr. 1150/2000 6 straipsnio, susijusio su nuosavų išteklių įskaitymu į sąskaitas, pažeidimas, reikia išsiaiškinti, ar, įskaitydama
         ginčijamas sumas į sąskaitas tik praėjus metams nuo Komisijos patikrinimų 1996 m. ir 1997 m., Belgijos Karalystė pažeidė minėtą
         nuostatą.

      72      Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 1 dalis nustato, kad kiekviena valstybė narė turi atidaryti nuosavų išteklių sąskaitas
         Ižde arba kiekvienos valstybės narės paskirtoje įstaigoje. Taikant to paties straipsnio 3 dalies a ir b punktus, valstybės
         narės privalo įskaityti pagal to paties reglamento „2 straipsnį nustatytas mokėtinas sumas“ ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną
         po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį buvo nustatyta nuosavų išteklių suma, dienos į A sąskaitą
         arba, kai yra įvykdytos tam tikros sąlygos, – į B sąskaitą.

      73      Pagal Reglamento Nr. 1150/2000 2 straipsnio 1 ir 2 dalis Bendrijai priklausanti nuosavų išteklių suma „nustatoma“ iš karto,
         kai įvykdomos muitinės teisės aktuose nustatytos minėtų sumų „įskaitymo į sąskaitas“ ir skolininko „informavimo“ sąlygos.
         1 dalyje nurodyta suma „nustatoma“ muitinės taisyklėse nurodytą „įskaitymo“ dieną.

      74      Dėl mokėtinų sumų „įskaitymo į sąskaitas“ ir skolininko „informavimo“ Reglamento Nr. 1150/2000 2 straipsnis daro nuorodą į
         muitinės teisės aktus, t. y. į įgyvendinimo reglamentą, TIR konvenciją ir į 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamentą (EEB)
         Nr. 2913/92, nustatantį Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1, toliau – muitinės kodeksas). Todėl reikalavimas sumokėti,
         pateiktas pagal TIR konvencijos 11 straipsnio 2 dalį, turi būti laikomas skolininko „informavimu“ Reglamento Nr. 1150/2000
         2 straipsnio prasme.

      75      Kaip Teisingumo Teismas nurodė 2005 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Komisija prieš Daniją (C‑392/02, Rink. p. I‑9811) 59 punkte, iš Muitinės kodekso 217, 218 ir 221 straipsnių matyti, kad minėtos sąlygos yra įvykdytos,
         jei muitinė turi būtiną informaciją ir todėl gali apskaičiuoti skolos muitinei sumą ir nustatyti skolininką (šiuo klausimu
         žr. 2005 m. balandžio 14 d. minėto sprendimo Komisija prieš Nyderlandus 71 punktą ir minėto sprendimo Komisija prieš Vokietiją 80 punktą). Valstybės narės negali nenustatyti skolų, net jei jos jas ginčija, nes priešingu atveju pripažintina, kad Bendrijos
         finansinė pusiausvyra būtų sutrikdyta dėl valstybės narės elgesio (minėto sprendimo Komisija prieš Daniją 60 punktas).

      76      Todėl valstybės narės privalo nustatyti Bendrijai priklausančią nuosavų išteklių sumą iš karto, kai muitinė gali apskaičiuoti
         skolą muitinei sudarančią sumą ir nustatyti skolininką (minėto sprendimo Komisija prieš Daniją 61 punktas) ir todėl įskaityti šią sumą į sąskaitas pagal Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnį.

      77      Šioje byloje akivaizdu, kad Belgijos valdžios institucijos įskaitė skolą muitinei tik praėjus vieneriems metams nuo Komisijos
         1996 m. ir 1997 m. patikrinimo, o su tuo susiję reikalavimai sumokėti buvo išsiųsti dar prieš minėtus patikrinimus – tai reiškia,
         jog Belgijos muitinė galėjo apskaičiuoti mokėtinas skolas muitinei ir nustatyti skolininką. Tokiomis aplinkybėmis įskaitymas
         į sąskaitas, kuris turėjo būti padarytas per Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalyje nustatytą terminą, šiuo atveju
         nuo reikalavimų sumokėti išsiuntimo, yra akivaizdžiai per vėlus.

      –       Dėl tariamai klaidingo mokėtinų sumų įskaitymo į B sąskaitą
      78      Kaip tai Teisingumo Teismas nurodė minėto sprendimo Komisija prieš Daniją 66 punkte, pagal Reglamento Nr. 1150/2000 17 straipsnio 1 ir 2 dalis valstybės narės imasi visų reikiamų priemonių, užtikrinančių
         sumos, atitinkančios 2 straipsnyje nustatytas priklausančias mokėti sumas, pervedimą Komisijai pagal šį reglamentą. Valstybės
         narės neprivalo jų perduoti Komisijos dispozicijon tik tuo atveju, jeigu dėl nenugalimos jėgos (force majeure) aplinkybių arba kai paaiškėja, kad minėtų sumų iš viso nebus galima išieškoti dėl priežasčių, kurios negali būti priskirtos
         minėtoms aplinkybėms.

      79      Dėl nuosavų išteklių įskaitymo į sąskaitas Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies a ir b punktai nustato, kad valstybės
         narės privalo įskaityti į A sąskaitą pagal to paties reglamento 2 straipsnį nustatytas mokėtinas sumas ne vėliau kaip pirmąją
         darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį buvo nustatyta nuosavų išteklių suma, dienos,
         nepažeidžiant galimybės įskaityti į B sąskaitą per tą patį terminą nustatytas sumas, kurios „dar nebuvo išieškotos“ ir dėl
         kurių „nebuvo pateikta jokia garantija“ bei nustatytas mokėtinas sumas, dėl kurių „buvo pateikta garantija, (kurios) buvo
         užginčytos ir kurios, išsprendus kilusius ginčus, gali būti pakeistos“.

      80      Reglamento Nr. 1150/2000 9 straipsnio 1 dalis nustato, kad, perduodama nuosavus išteklius, 10 straipsnyje nustatyta tvarka
         kiekviena valstybė narė nuosavus išteklius sumoka į Komisijos vardu atidarytą sąskaitą. Pagal pastarosios nuostatos 1 dalį
         išskaičius surinkimo išlaidas, nuosavi ištekliai įskaitomi į Bendrijų biudžetą ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos
         antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį pagal to paties reglamento 2 straipsnį buvo nustatyta priklausanti mokėti suma,
         dienos, išskyrus pagal minėto reglamento 6 straipsnio 3 dalies b punktą į B sąskaitą įskaitytas sumas, kurios turi būti įskaitytos
         ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį buvo išieškotos priklausančios
         mokėti sumos, dienos.

      81      Šiuo klausimu Belgijos vyriausybė pirmiausia tvirtina, kad kadangi šioje byloje nagrinėjamos mokėtinos sumos buvo „užginčytos“
         Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies b punkto prasme, jos teisėtai galėjo būti įskaitomos į B sąskaitą.

      82      Taigi, kaip teisingai tvirtina Belgijos vyriausybė, garantuojančiosios asociacijos, kurios pagal TIR konvencijos 8 straipsnio
         1 dalį solidariai kartu su TIR knygelės turėtoju įsipareigoja sumokėti muitus, gali, kaip ir minėtas TIR knygelės turėtojas,
         užginčyti mokėtinas sumas (šiuo klausimu žr. dėl pažeidimo vietos įrodymo 2003 m. rugsėjo 23 d. Sprendimo BGL, C‑78/01, Rink. p. I‑9543, 50–53 punktus). Vis dėlto Komisija tvirtina, kad Belgijos vyriausybės nurodyti ginčai yra susiję
         su garantijų vykdymu, o ne su jų buvimu ar ginčijamų skolų suma. Taigi Belgijos vyriausybė neįrodė, kad buvo įvykdytos Reglamento
         Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies b punkte numatytos sąlygos, t. y. kad šioje byloje nagrinėjamos mokėtinos sumos buvo užginčytos
         minėtų asociacijų per nustatytą terminą ir kad, išsprendus kilusius ginčus, šios sumos gali būti pakeistos.

      83      Antra, Belgijos vyriausybė tvirtina, kad neišieškotos nagrinėjamos sumos teisėtai galėjo būti įskaitytos į B sąskaitą, nes
         jų faktiškai nepadengia garantijos Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies b punkto prasme. Ji tvirtina, kad, atsižvelgiant
         į garantijų sistemos, kuria pagrįsta tranzito su TIR knygelėmis sistema, žlugimą nuo 1993 m., po kurio draudikų grupė atsisakė
         atlyginti Belgijos garantuojančiosioms asociacijoms, minėtos garantijos dėl garanto nemokumo buvo neįgyvendinamos, todėl nagrinėjamos
         mokėtinos sumos turėjo būti įskaitomos į B sąskaitą kaip neužtikrintos skolos.

      84      Reikia pažymėti, kad garantuojančiosios asociacijos teisės ir pareigos, numatytos TIR konvencijoje, yra reglamentuojamos ir
         minėtoje konvencijoje, ir Bendrijos teisėje, ir garantijos sutartyje, kuriai taikoma Belgijos teisė ir kurią ši asociacija
         sudarė su Belgijos Karalyste (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo BGL 45 punktą).

      85      Pagal muitinės kodekso 193 straipsnį, garantiją, kurios prašoma siekiant užtikrinti skolos muitinei sumokėjimą, galima pateikti
         garantuojant garantui, o pagal to paties kodekso 195 straipsnį, garantas turi raštu įsipareigoti solidariai su skolininku
         sumokėti skolą muitinei sudarančią pinigų sumą, už kurią pateikta garantija, jeigu šią skolą bus privaloma sumokėti.

      86      Kalbant konkrečiai apie krovinių vežimą su TIR knygelėmis, kuriam skirtas muitinės kodekso 91 straipsnio 2 dalies b punktas,
         iš TIR konvencijos 8 straipsnio 1 dalies matyti, kad garantijos sutartimi garantuojančioji asociacija įsipareigoja sumokėti
         skolininko mokėtinus muitus bei solidariai su minėtais skolininkais sumokėti minėtas sumas, net jei pagal to paties straipsnio
         7 dalį kompetentingos institucijos, prieš pateikdamos reikalavimą garantuojančiajai asociacijai, pirmiausia reikalauja, jei
         įmanoma, kad jas sumokėtų tiesiogiai už jų mokėjimą atsakingas asmuo ar asmenys.

      87      Tokiomis aplinkybėmis negalima ginčyti, kad, atliekant TIR operaciją, garantuojančiųjų asociacijų pateikta garantija yra susijusi
         su „garantijos“ sąvoka Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies b punkto prasme.

      88      Vis dėlto reikia patikslinti, kad, pagal TIR konvencijos 8 straipsnio 3 dalį, valstybės narės turi nustatyti didžiausią sumą,
         kurios gali būti reikalaujama iš garantuojančiosios asociacijos už kiekvieną TIR knygelę.

      89      Todėl, kaip tai pripažino ir Komisija, nustatytos mokėtinos sumos, susijusios su TIR operacijomis, iš esmės turi būti įskaitomos
         į A sąskaitą ir perduodamos Komisijai pagal Reglamento Nr. 1150/2000 10 straipsnį TIR sistemos pagrindu sutarto maksimalaus
         garantijos dydžio, net jei tam tikrais atvejais skola muitinei viršija šią sumą.

      90      Toks išaiškinimas atitinka B sąskaitos įtvirtinimu siekiamus tikslus, kuriais, be kita ko, kaip nurodo Reglamento Nr. 1150/2000
         vienuolikta konstatuojamoji dalis, siekiama padėti Komisijai griežčiau kontroliuoti veiksmus, kurių imasi valstybės narės
         nuosaviems ištekliams išieškoti, atsižvelgti į šių valstybių narių finansinę riziką.

      91      Belgijos vyriausybės argumentai, kad dėl TIR sistemos krizės, kuri sukėlė garantijų sistemos, kuria buvo pagrįsta minėta sistema,
         žlugimą, nuo 1993 m. ginčijamos skolos realiai daugiau nebuvo padengtos garantijomis ir todėl atitinkamos sumos turėjo būti
         įtrauktos į B sąskaitą, yra nepagrįsti.

      92      Nesant reikalo tikrinti, ar TIR konvencijos įtvirtinta garantijų sistema ginčijamu laikotarpiu daugiau tinkamai nebeveikė,
         reikia konstatuoti, kad, kaip tai tvirtino Komisija, vienašaliu Belgijos valdžios institucijų sprendimu įskaityti minėtas
         sumas į B sąskaitą nesilaikoma valstybių narių įsipareigojimo pagal Reglamento Nr. 1150/2000 17 straipsnio 1 dalį imtis visų
         reikiamų priemonių, užtikrinančių nuosavų išteklių perdavimą Komisijai laikantis šiame reglamente numatytų sąlygų.

      93      Iš tikrųjų minėta 17 straipsnio 1 dalis yra speciali sąžiningo bendradarbiavimo reikalavimų pagal EB 10 straipsnį išraiška,
         pagal kuriuos valstybės narės turi nurodyti Komisijai problemas, kurios joms iškilo taikant Bendrijos teisę (pagal analogiją
         žr. 2002 m. liepos 2 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑499/99, Rink. p. I‑6031, 24 punktą), tačiau negali nustatyti nacionalinių apsaugos priemonių dėl prieštaravimų, išlygų
         ar sąlygų, kuriuos gali parengti Komisija (pagal analogiją žr. 1981 m. gegužės 5 d. Sprendimo Komisija prieš Jungtinę Karalystę, 804/79, Rink. p. 1045, 32 punktą). Tačiau šioje byloje akivaizdu, kad Belgijos Karalystė veikė vienašališkai, nenurodydama
         Komisijai Bendrijos teisės taikymo problemų, su kuriomis ji susidūrė net po tai, kai pastaroji pateikė prieštaravimus.

      94      Šis pareiga yra dar svarbesnė, nes, kaip Teisingumo Teismas nurodė minėto sprendimo Komisija prieš Daniją 54 punkte, nuosavų išteklių deficitas turi būti kompensuojamas kitais nuosavais ištekliais arba pakoreguojant išlaidas.

      95      Be to, Belgijos vyriausybė negali remtis force majeure atveju Reglamento Nr. 1150/2000 17 straipsnio 2 dalies prasme. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką „force majeure“ sąvoka turi būti aiškinama kaip su asmeniu, kuris remiasi šia situacija, nesusijusios, neįprastos ir iš anksto nenumatomos
         aplinkybės, kurių pasekmių nebuvo įmanoma išvengti, nepaisant visų atsargumo priemonių, kurių buvo imtasi (žr. 1987 m. vasario
         5 d. Sprendimo Denkavit, 145/85, Rink. p. 565, 11 punktą). Taigi savo vienašališku sprendimu įskaityti ginčijamas mokėtinas sumas į B sąskaitą, nepranešant
         Komisijai apie problemą ir nepaisant pastarosios prieštaravimų, Belgijos Karalystė akivaizdžiai nesiėmė visų atsargumo priemonių,
         kad išvengtų nagrinėjamų pasekmių.

      96      Dėl pavėluoto ir klaidingo mokėtinų sumų įskaitymo į B sąskaitą buvo vėluojama atitinkamas nuosavus išteklius įskaityti į
         Komisijos sąskaitą, o tai, remiantis Reglamento Nr. 1150/2000 9 ir 10 straipsniais, turėjo būti padaryta per tą patį laiką,
         kaip ir minėtų sumų įrašymas į A sąskaitą pagal to paties reglamento 6 straipsnio 3 dalies a punktą.

      97      Atsižvelgiant į visa tai, kas pasakyta, reikia konstatuoti, kad tam tikros pirmo kaltinimo dalys yra pagrįstos.

       Dėl antro kaltinimo, pagrįsto nepranešimu Komisijai apie kitas į B sąskaitą įskaitytas sumas
      98      Reikia konstatuoti, kad nei ieškinyje, nei dublike Komisija nepaaiškina šios reikalavimų dalies ir pastaruosiuose ji prašo
         pripažinti įsipareigojimų neįvykdymą tik pagal Reglamento Nr. 1150/2000 6, 9, 10 ir 11 straipsnius.

      99      Tokiomis aplinkybėmis reikia atmesti antrą kaltinimą.

       Dėl trečio kaltinimo, pagrįsto delspinigių už Komisijai mokėtinas sumas nemokėjimu
       Šalių argumentai
      100    Komisija tvirtina, kad kadangi Belgijos valdžios institucijos iki šiol neperdavė didelės dalies mokėtinų sumų ir kadangi tos,
         kurios jau perduotos, buvo pervestos pavėluotai, remiantis Reglamento Nr. 1150/2000 11 straipsniu turi būti mokami delspinigiai.
         Komisija mano, kad minėti delspinigiai turi būti skaičiuojami nuo visos garantija padengtos sumos, kuri turėjo būti įskaityta
         į A sąskaitą.

      101    Savo ruožtu Belgijos vyriausybė tvirtina, kad kadangi dėl šioje byloje nagrinėjamų 66 knygelių atveju Belgijos valdžios institucijos
         dar neturėjo galimybės pradėti veiksmingą išieškojimą, šių sumų perdavimo Bendrijoms terminas dar negalėjo būti pradėtas skaičiuoti,
         todėl negali būti keliamas klausimas dėl delspinigių. Dėl 1999 m. išmokėjus draudikų grupei išieškotų muitų pasakytina, kad
         jie buvo pervesti Komisijai per nustatytą terminą. Subsidiariai Belgijos vyriausybė tvirtina, kad Komisija klaidingai skaičiuoja
         minėtus delspinigius, nes už šešias TIR knygeles, kurių atžvilgiu 1999 m. garantiją išmokėjo minėta draudikų grupė, Belgijos
         valstybė iš tikrųjų sumokėjo didesnę nei mokėtiną sumą, o Komisija, atrodo, apskaičiuodama delspinigius rėmėsi ne likusia
         mokėti suma, o suma, kurią Belgijos valstybė jau sumokėjo.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      102    Pagal Reglamento Nr. 1150/2000 11 straipsnį, už bet kokį pavėluotą įmokos įskaitymą į to paties reglamento 9 straipsnio 1 dalyje
         nurodytą sąskaitą valstybė moka delspinigius, taikomus už visą vėlavimo laikotarpį. Šie delspinigiai mokėtini, kad ir kokios
         būtų šių išteklių pervedimo į Komisijos sąskaitą vėlavimo priežastys (be kita ko, žr. minėto 2005 m. balandžio 14 d. Sprendimo
         Komisija prieš Daniją 91 punktą).

      103    Todėl nagrinėjant pirmą kaltinimą nustatytų nuosavų išteklių neįskaitymas ar pavėluotas įskaitymas į Komisijos sąskaitą suteikia
         teisę skaičiuoti delspinigius pagal Reglamento Nr. 1150/2000 11 straipsnį, kurių nepervedimo neginčija Belgijos Karalystė,
         todėl trečias kaltinimas yra pagrįstas.

      104    Atsižvelgiant į tai, jog šiuo ieškiniu Komisija nesiekia, kad būtų pripažintas įsipareigojimų neįvykdymas kiekvienos Teisingumo
         Teisme nurodytos TIR knygelės atžvilgiu, ir nesant skaičiais pagrįstų reikalavimų, nereikia šioje byloje nustatyti mokėtinų
         delspinigių.

      105    Atsižvelgiant į tai, kas buvo išdėstyta, galima daryti išvadą, kad:

      –        nuosavų išteklių, susijusių su tinkamai neįformintomis TIR knygelėmis neįskaitydama ar juos pavėluotai įskaitydama į B, o
         ne į A sąskaitą, kas lėmė, kad su tuo susiję nuosavi ištekliai nebuvo pervesti Komisijai per nustatytus terminus,

      –        atsisakydama mokėti delspinigius nuo Komisijai mokėtinų sumų,
      Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Reglamento Nr. 1150/2000, kuris nuo 2000 m. gegužės 31 d. panaikino ir pakeitė
         Reglamentą Nr. 1552/89, kurio tikslas buvo tas pats, 6, 9, 10 ir 11 straipsnius.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      106    Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti išlaidas ir Belgijos Karalystė pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Nuosavų išteklių, susijusių su tinkamai neįformintomis TIR knygelėmis, neįskaitydama ar juos pavėluotai įskaitydama į B, o
            ne į A sąskaitą – o tai lėmė, kad su tuo susiję nuosavi ištekliai nebuvo pervesti Europos Bendrijų Komisijai per nustatytus
            terminus, –
      atsisakydama mokėti delspinigius nuo Europos Bendrijų Komisijai mokėtinų sumų,
      Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal 2000 m. gegužės 22 d. Tarybos reglamento (EB Euratomas) Nr. 1150/2000, įgyvendinančio
            Sprendimą 94/728/EB, Euratomas dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos, kuris nuo 2000 m. gegužės 31 d. panaikino ir pakeitė
            1989 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamentą (EEB, Euratomas) Nr. 1552/89, įgyvendinantį Sprendimą 88/376/EEB, Euratomas dėl Bendrijų
            nuosavų išteklių sistemos, kurio tikslas buvo tas pats, 6, 9, 10 ir 11 straipsnius.
      2.      Atmesti likusią ieškinio dalį.
      3.      Priteisti iš Belgijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.


1992 m. spalio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Portugalijos Respublika ir Ispanijos Karalystė prieš Europos Bendrijų Tarybą. # Žuvininkystė. # Sujungtos bylos C-63/90 ir C-67/90.


title: 1979 m. gruodžio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Liselotte Hauer prieš Land Rheinland-Pfalz. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraße - Vokietija. # Byla 44/79.

text:
TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS1979 m. gruodžio 13 d.(*)„Draudimas sodinti naujus vynuogynus“Byloje 44/79dėl Neustadt an der WeinstrasseVerwaltungsgericht
 (administracinio teismo) pagal EEB sutarties 177 straipsnį
Teisingumo Teismui pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą dėl
1976 m. gegužės 17 d. Tarybos reglamento Nr. 1162/76,
numatančio priemones, skirtas pritaikyti vynuogininkystės pajėgumus
rinkos poreikiams, iš dalies pakeisto 1978 m. lapkričio 23 d.
Tarybos reglamentu Nr. 2776/78, 2 straipsnio išaiškinimo,
atsižvelgiant į Vokietijos įstatymo dėl priemonių, taikomų vynininkystės
 srityje (Gesetz uber Massnahmen auf dem Gebiete der Weinwirtschaft,
toliau – Weinwirtschaftsgesetz) 1 straipsnį, šio teismo
nagrinėjamoje byloje tarpLiselotte Hauer, gyvenančios Bad Dürkheim,irLand Rheinland-Pfalz (Reino kraštas-Pfalcas),TEISINGUMO TEISMAS,kurį
 sudaro pirmininkas H. Kutscher, kolegijos pirmininkai
A. O’Keeffe ir A. Touffait, teisėjai
J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore,
A. J. Mackenzie Stuart, G. Bosco, T. Koopmans ir
O. Due,generalinis advokatas F. Capotorti,kancleris A. Van Houtte,priima šįSprendimą1        1978 m.
 gruodžio 14 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo
1979 m. kovo 20 d., Neustadt an der Weinstraße Verwaltungsgericht,
 remdamasis EEB sutarties 177 straipsniu, kreipėsi į
Teisingumo Teismą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo, pateikdamas du
klausimus dėl 1976 m. gegužės 17 d. Tarybos reglamento
Nr. 1162/76, numatančio priemones, skirtas pritaikyti
vynuogininkystės pajėgumus rinkos poreikiams (OL L 135,
p. 32), iš dalies pakeisto 1978 m. lapkričio 23 d.
Tarybos reglamentu Nr. 2776/78 (OL L 333, p. 1),
išaiškinimo.2        Iš
 bylos medžiagos matyti, kad 1975 m. birželio 6 d. ieškovė
pagrindinėje byloje kreipėsi į kompetentingą administracinę Reino
krašto-Pfalco žemės instituciją dėl leidimo sodinti vynuogyną jai
priklausančiame žemės sklype Bad Dürkheim regione. Iš pradžių buvo
atsisakyta išduoti jai tokį leidimą dėl to, kad pagal tai sričiai
taikomas Vokietijos teisės aktų nuostatas, t. y. pagal 1977 m.
 kovo 10 d. Įstatymą dėl vynininkystės (Weinwirtschaftsgesetz),
minėtas žemės sklypas nebuvo laikomas tinkamu vynmedžiams auginti.
1976 m. sausio 22 d. ieškovė pateikė protestą dėl tokio
sprendimo. Tuo metu, kai šį protestą nagrinėjo kompetentinga
administracinė institucija, buvo priimtas 1976 m. gegužės
17 d. Reglamentas Nr. 1162/76, kurio 2 straipsnis
uždraudė 3 metus sodinti naujus vynuogynus. Tų pačių metų spalio
21 d. administracinė institucija atmetė ieškovės protestą remdamasi
 dviem motyvais: viena vertus, žemės sklypo netinkamumu ir, kita vertus,
 draudimu sodinti vynmedžius, kurį numatė minėtas Bendrijos reglamentas.3        Ieškovė apskundė minėtą sprendimą Verwaltungsgericht.
 Administracinė institucija, atsižvelgusi į atlikus ekspertizę pateiktas
 išvadas dėl toje pačioje vietovėje užaugintų vynuogių ir į susitarimą,
kuris buvo pasiektas su įvairiais kitais šalia ieškovės sklypo esančių
žemės sklypų savininkais, pripažino, kad ieškovės žemės sklypas gali
būti laikomas tinkamu vynmedžiams auginti, remiantis nacionaliniuose
įstatymuose nustatytais minimaliais reikalavimais. Todėl institucija
pareiškė esanti pasirengusi suteikti leidimą, kai tik pasibaigs
Bendrijos teisės aktų nustatytas draudimo sodinti naujus vynuogynus
laikotarpis. Taigi darytina išvada, kad nuo šiol šalių ginčas susijęs
tik su Bendrijos teisės klausimais.4        Ieškovė
 pagrindinėje byloje savo ruožtu mano, kad leidimas, dėl kurio ji
kreipėsi, jai vis dėlto turėtų būti suteiktas, kadangi Reglamento
Nr. 1162/76 nuostatos netaikomos prašymui, pateiktam gerokai prieš
minėto reglamento įsigaliojimą. Net darant prielaidą, kad reglamentas
taikytinas prašymams, pateiktiems iki jo įsigaliojimo, jo nuostatomis
vis tiek negalima remtis prieš ieškovę, nes šios nuostatos pažeidžia jos
 teisę į nuosavybę bei teisę laisvai užsiimti savo profesija, kurias
garantuoja Vokietijos Federacinės Respublikos Pagrindinio įstatymo 12 ir
 14 straipsniai.5        Kad būtų išspręstas šis ginčas, Verwaltungsgericht pateikė du klausimus, kurie suformuluoti taip:1.      Ar
 1976 m. gegužės 17 d. Tarybos reglamentas Nr. 1162/76,
iš dalies pakeistas 1978 m. lapkričio 23 d. Tarybos reglamentu
 Nr. 2776/78, turi būti aiškinamas taip, jog jo 2 straipsnio
1 dalis taip pat taikoma tiems prašymams išduoti leidimą sodinti
naujus vynuogynus, kurie buvo pateikti dar prieš įsigaliojant šiam
reglamentui?2.      Jeigu
 atsakymas į pirmąjį klausimą yra teigiamas, tai ar reglamento
Nr. 1162/76 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip,
kad joje numatytas draudimas išduoti leidimus sodinti naujus vynuogynus –
 išskyrus išimtis, kurias numato reglamento 2 straipsnio
2 dalis – yra taikomas bendrai, tai yra nepaisant Vokietijos
įstatymo dėl priemonių, taikomų vynininkystės srityje
(Weinwirtschaftsgesetz), 1 straipsnio 2 dalyje bei
2 straipsnyje aptariamo žemės netinkamumo klausimo? Dėl pirmojo klausimo (Reglamento Nr. 1162/76 taikymas laike)6        Šiuo
 klausimu ieškovė pagrindinėje byloje pabrėžia, kad jos prašymas,
1975 m. birželio 6 d. pateiktas kompetentingai institucijai,
esant normaliai įvykių eigai, turėjo būti išspręstas jos naudai dar iki
Bendrijos reglamento įsigaliojimo, jei tik administracinė procedūra būtų
 vykusi įprastai ir jeigu administracinė institucija būtų laiku
pripažinusi, kad jos žemės sklypas pagal nacionalinio įstatymo
reikalavimus yra tinkamas vynmedžiams auginti. Ji teigia, jog į šią
situaciją reikėtų atsižvelgti sprendžiant dėl Bendrijos reglamento
taikymo laike, tuo labiau kad aptariamo vynuogyno išauginimas nebūtų
pastebimai paveikęs rinkos sąlygų, atsižvelgiant į laiko tarpą, kuris
praeina nuo vynuogyno pasodinimo iki produkcijos iš jo gavimo.7        Negalima
 sutikti su ieškovės pagrindinėje byloje pateiktais argumentais. Iš
tiesų reglamento Nr. 1162/76 2 straipsnio 1 dalies
2 pastraipa aiškiai nustato, kad nuo šio reglamento įsigaliojimo
dienos valstybės narės daugiau nebeišduoda leidimų naujiems vynuogynams
sodinti. Kalbant apie leidimo išdavimo aktą, minėta reglamento nuostata
nesuteikia galimybės atsižvelgti į prašymo pateikimo datą. Ja
išreiškiamas ketinimas užtikrinti neatidėliotiną reglamento veikimą
taip, kad netgi naudojimasis teisėmis sodinti arba persodinti
vynuogynus, įgytomis iki reglamento įsigaliojimo, būtų laikinai
sustabdomas draudimo laikotarpiui, remiantis to paties reglamento
4 straipsniu.8        Kaip
 pažymima šeštoje konstatuojamojoje dalyje dėl pastarosios minėtos
nuostatos, naujų vynuogynų sodinimo draudimą lemia neabejotinas
visuomenės interesas, reikalaujantis sustabdyti vyno perprodukciją
Bendrijoje, atkurti rinkos pusiausvyrą ir neleisti susidaryti
struktūriniam pertekliui. Taigi tampa aišku, kad Reglamento
Nr. 1162/76 tikslas yra nedelsiant sustabdyti esamų vynuogynų
plėtimąsi. Tad prašymui, pateiktam iki reglamento įsigaliojimo, negali
būti taikoma jokia išimtis.9        Taigi
 į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad 1976 m. gegužės 17 d.
 Tarybos reglamentas Nr. 1162/76, iš dalies pakeistas 1978 m.
lapkričio 23 d. Tarybos reglamentu Nr. 2776/78, turi būti
aiškinamas taip, kad jo 2 straipsnio 1 dalis taip pat yra
taikoma ir tiems prašymams išduoti leidimą sodinti naujus vynuogynus,
kurie buvo pateikti iki pirmojo reglamento įsigaliojimo. Dėl antrojo klausimo (materialinė Reglamento Nr. 1162/76 taikymo sritis)10      Antruoju klausimu Verwaltungsgericht
 prašo Teismo nuspręsti, ar Reglamento Nr. 1162/76
2 straipsnio 1 dalyje numatytas draudimas išduoti leidimus
sodinti naujus vynuogynus taikomas bendrai, t. y. ar jis apima ir
žemės sklypus, kurie pagal nacionalinės teisės aktų kriterijus yra
pripažįstami tinkamais vynmedžiams auginti.11      Šiuo
 atžvilgiu reglamento tekstas yra aiškus, nes jo 2 straipsnis
draudžia „sodinti naujus vynuogynus“, neskirdamas sklypų pagal jų žemės
kokybę. Tiek iš Reglamento Nr. 1162/76 teksto, tiek iš jo tikslų
matyti, kad draudžiama sodinti naujus vynuogynus, neatsižvelgiant į
žemės pobūdį ir jos klasifikaciją nacionalinės teisės aktuose. Iš esmės
reglamento tikslas, ir tai aiškiai numato jo antra konstatuojamoji
dalis, yra užkirsti kelią Europos vyno gamybos pertekliui ir atkurti
tiek trumpalaikę, tiek ilgalaikę rinkos pusiausvyrą. Tik reglamento
2 straipsnio 2 dalyje leidžiamos to paties straipsnio
1 dalyje tam tikros numatyto draudimo bendrojo pobūdžio išimtys,
tačiau neginčijama, kad nė viena iš minėtų išimčių šiuo atveju
netaikytina.12      Taigi
 į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 1162/76
2 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad jame
numatytas draudimas išduoti leidimus sodinti naujus vynuogynus –
išskyrus tas išimtis, kurias numato reglamento 2 straipsnio
2 dalis – taikomas bendrai, t. y. neatsižvelgiant į tai, ar
žemės sklypas yra tinkamas vynmedžiams auginti pagal nacionalinio
įstatymo nuostatas, ar ne. Dėl pagrindinių teisių Bendrijos teisės sistemoje užtikrinimo 13      Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Verwaltungsgericht
 teigia, kad jeigu Reglamentas Nr. 1162/76 turi būti aiškinamas
kaip nustatantis bendrai taikomą draudimą, apimantį net vynmedžiams
auginti tinkamus žemės sklypus, tai tokia nuostata galėtų būti laikoma
netaikytina Vokietijos Federacinėje Respublikoje, nes kyla abejonių, ar
ji suderinama su pagrindinėmis teisėmis, kurias užtikrina Pagrindinio
įstatymo 12 ir 14 straipsniai, susiję atitinkamai su nuosavybės
teise ir teise laisvai užsiimti profesine veikla.14      Kaip Teismas pareiškė 1970 m. gruodžio 17 d. Sprendime Internationale Handelsgesellschaft
 (Rink. 1970, p. 1125), klausimą, ar Bendrijos institucijų priimta
nuostata gali pažeisti pagrindines teises, reikia vertinti tik pačios
Bendrijos teisės kontekste. Atskirų vertinimo kriterijų, kylančių iš
konkrečios valstybės narės teisės aktų arba konstitucinės teisės,
įvedimas, pažeisdamas materialią Bendrijos teisės vienovę bei
veiksmingumą, galiausiai neišvengiamai sugriautų bendrosios rinkos
vieningumą bei sukeltų pavojų Bendrijos sanglaudai.15      Teismas
 taip pat pabrėžė minėtame sprendime ir vėliau, 1974 m. gegužės
14 d. priimtame Sprendime Nold byloje (Rink. 1974,
p. 491), kad pagrindinės teisės yra neatskiriama bendrųjų teisės
principų, kurių laikymąsi užtikrina Teisingumo Teismas, dalis; kad
užtikrindamas šias teises Teisingumo Teismas turi vadovautis bendromis
valstybėms narėms konstitucinėmis tradicijomis taip, kad priemonės,
nesuderinamos su tų valstybių konstitucijose įtvirtintomis pagrindinėmis
 teisėmis, Bendrijoje nebūtų leidžiamos; ir kad tarptautinės sutartys,
skirtos žmogaus teisių apsaugai, dėl kurių valstybės narės
bendradarbiavo arba kurias jos yra pasirašiusios, gali taip pat pateikti
 gaires, kuriomis reikia vadovautis Bendrijos teisės sistemoje. Ši
samprata vėliau buvo pripažinta 1977 m. balandžio 5 d. priėmus
 bendrą Europos Parlamento, Tarybos ir Komisijos deklaraciją, kurioje,
minint Teisingumo Teismo jurisprudenciją, nurodomos, viena vertus,
teisės, kurias įtvirtina valstybių narių konstitucijos, ir, kita vertus,
 1950 m. lapkričio 4 d. Europos žmogaus teisių ir pagrindinių
laisvių apsaugos konvencija (OL C 103, 1977, p. 1).16      Esant šioms aplinkybėms abejonės, kurias išreiškė Verwaltungsgericht
 dėl Reglamento Nr. 1162/76 nuostatų suderinamumo su pagrindinių
teisių apsaugos normomis, turi būti suprantamos kaip iškeliančios
klausimą dėl reglamento galiojimo Bendrijos teisės kontekste. Čia būtina
 skirti, viena vertus, galimą nuosavybės teisės pažeidimą ir, kita
vertus, galimą laisvės užsiimti profesija apribojimą. Klausimas dėl nuosavybės teisės17      Nuosavybės
 teisę garantuoja Bendrijos teisės sistema, besiremianti bendromis
valstybėms narėms jų konstitucijose įtvirtintomis sąvokomis, kurios taip
 pat atsispindi Europos žmogaus teisių konvencijos Pirmajame protokole.18      Šio protokolo 1 straipsnis suformuluotas taip:„Kiekvienas
 fizinis ar juridinis asmuo turi teisę netrukdomas naudotis savo
nuosavybe. Iš nieko negali būti atimta jo nuosavybė, išskyrus tuos
atvejus, kai tai yra būtina visuomenės interesams ir tik įstatymo
nustatytomis sąlygomis bei vadovaujantis bendraisiais tarptautinės
teisės principais. Tačiau ankstesnės
nuostatos jokiu būdu neriboja valstybės teisės taikyti tokius įstatymus,
 kokie, jos manymu, reikalingi, kad ji galėtų kontroliuoti nuosavybės
naudojimą atsižvelgdama į bendrąjį interesą arba kad garantuotų
mokesčių, kitų rinkliavų ar baudų mokėjimą.“19      Įtvirtinusi
 teisę netrukdomai naudotis nuosavybe, ši nuostata numato du būdus,
kuriais galima suvaržyti savininko teises, pagal tai, ar tokio suvaržymo
 tikslas yra savininko nuosavybės teisės atėmimas, ar naudojimosi ja
apribojimas. Nagrinėjamu atveju neginčijama, kad draudimas sodinti
naujus vynuogynus negali būti laikomas nuosavybės iš savininko atėmimo
veiksmu, nes savininkas ir toliau gali disponuoti savo turtu ir
panaudoti jį bet kokia kita neuždrausta paskirtimi. Kita vertus, nėra
abejonės, kad šis draudimas riboja naudojimąsi nuosavybe. Šiuo atžvilgiu
 reikia pažymėti, kad protokolo 1 straipsnio antroje dalyje yra
nurodymas, svarbus tuo, kad juo pripažįstama valstybės teisė „taikyti
tokius įstatymus, kokie, jos manymu, jai reikalingi, kad ji galėtų
kontroliuoti nuosavybės naudojimą atsižvelgdama į bendrąjį interesą“.
Taigi protokolas iš esmės pripažįsta naudojimosi nuosavybe apribojimų
teisėtumą, kartu nustatydamas, kad tuos apribojimus valstybė turi
laikyti „reikalingais“ „bendrojo intereso“ apsaugojimo vardan. Vis dėlto
 ši nuostata neleidžia pateikti pakankamai tikslaus atsakymo į Verwaltungsgericht iškeltą klausimą.20      Taigi,
 kad būtų galima atsakyti į šį klausimą, reikia taip pat atsižvelgti į
nuorodas, išplaukiančias iš devynių valstybių narių konstitucinių normų
ir jų taikymo praktikos. Pirma, ką galima čia teigti, yra tai, kad šios
normos ir praktika leidžia įstatymų leidėjui kontroliuoti naudojimąsi
privačia nuosavybe siekiant apsaugoti visuomenės interesą. Tam kai kurių
 valstybių konstitucijos nurodo pareigas, neatskiriamas nuo nuosavybės
(Vokietijos Pagrindinio įstatymo 14 straipsnio 2 dalies pirmas
 sakinys), nuosavybės socialinę funkciją (Italijos Konstitucijos
42 straipsnio 2 dalis), naudojimosi ja priklausomybę nuo
visuomenės gerovės (Vokietijos Pagrindinio įstatymo 14 straipsnio
2 dalies antras sakinys, ir Airijos Konstitucijos
43.2.2 straipsnis) arba nuo socialinio teisingumo (Airijos
Konstitucijos 43.2.1 straipsnis) reikalavimų. Daugelis visų minėtų
valstybių narių teisės aktų konkrečiai išreiškia šią nuosavybės teisės
socialinę funkciją. Taigi visose valstybėse narėse yra teisės aktų dėl
žemės ir miškų ūkio, aprūpinimo vandeniu, aplinkosaugos, teritorijų
planavimo ir urbanizacijos, numatančių naudojimosi žemės nuosavybės
teise apribojimus, kartais netgi žymius.21      Kalbant
 dar konkrečiau, visose Bendrijos valstybėse, kuriose užsiimama
vynuogininkyste, egzistuoja ribojantys teisės aktai, nors ir nevienodo
griežtumo, dėl vynmedžių sodinimo, rūšių atrankos ir auginimo būdų. Nė
vienoje iš šių šalių nelaikoma, kad tokios nuostatos iš esmės yra
nesuderinamos su nuosavybės teisės tinkamu užtikrinimu.22      Taigi,
 atsižvelgiant į bendras valstybėms narėms jų konstitucines sąvokas ir į
 nusistovėjusią teisės aktų leidybos praktiką pačiose įvairiausiose
srityse, galima teigti, kad tas faktas, jog Reglamentas Nr. 1162/76
 nustatė apribojimus naujų vynuogynų sodinimui, negali būti ginčijamas
iš esmės. Tokią apribojimo rūšį tokia pačia arba panašia forma žino ir
pripažįsta teisėta visų valstybių narių konstitucinės struktūros.23      Vis dėlto ši išvada nepateikia išsamaus atsakymo į Verwaltungsgericht
 iškeltą problemą. Net jeigu negalima iš esmės ginčyti Bendrijos
galimybės apriboti naudojimosi nuosavybės teise bendro rinkos
organizavimo sąlygomis ir siekiant struktūrinės politikos tikslų, vis
dar būtina ištirti, ar apribojimai, kuriuos numatė ginčijamos nuostatos,
 iš tikrųjų atitinka Bendrijos siekiamo visuomenės intereso tikslus ir
ar jie siekiamo tikslo požiūriu nėra neproporcingas ir netoleruotinas
kišimasis į savininko naudojimąsi nuosavybės teise, besikėsinantis į
pačią nuosavybės teisės esmę. Iš esmės tokį priekaištą pateikė ieškovė
pagrindinėje byloje, kuri mano, kad tik į kokybę orientuotos politikos
siekimas leistų įstatymų leidėjui apriboti naudojimąsi vynmedžių
nuosavybės teise, ir daro išvadą, kad ji įgyja neginčijamą teisę nuo
tada, kai pripažįstama, kad jos žemės sklypas tinkamas vynmedžiams
auginti. Taigi reikia nustatyti ginčijamo reglamento tikslą bei
nuspręsti, ar egzistuoja pagrįstas ryšys tarp reglamento numatytų
priemonių ir tikslo, kurio šiuo atveju siekia Bendrija.24      Reglamento
 Nr. 1162/76 nuostatos turi būti nagrinėjamos atsižvelgiant į
bendrąjį vynininkystės rinkos organizavimo, glaudžiai susijusio su
Bendrijos numatyta struktūrine politika aptariamoje srityje, kontekstą.
Tokios politikos tikslai išdėstyti 1970 m. balandžio 28 d.
Reglamente Nr. 816/70, kuriame įtvirtinamos papildomos nuostatos
dėl bendro vynininkystės rinkos organizavimo (OL L 99,
p. 1) ir kuris sudaro ginčijamo reglamento pagrindą, ir taip pat
1979 m. vasario 5 d. Reglamente Nr. 337/79 dėl bendro
vynininkystės rinkos organizavimo (OL L 54, p. 1),
kuriame kodifikuotos visos bendrą rinkos organizavimą reguliuojančios
nuostatos. Šio reglamento III antraštinė dalis „dėl gamybos ir
vynuogynų sodinimo kontrolės taisyklių“ šiuo metu sudaro šios srities
teisinį pagrindą. Kitas dokumentas, kuris padeda suvokti politiką,
kurios šioje srityje laikosi Bendrija, yra 1975 m. balandžio
21 d. Tarybos rezoliucija dėl naujų gairių siekiant subalansuoti
stalo vynų rinką (OL C 90, p. 1).25      Iš
 šių dokumentų visumos matyti, kad Bendrijos pradėtą ir iš dalies
įgyvendintą politiką sudaro bendras rinkos organizavimas kartu su
struktūriniu vyno gamybos sektoriaus gerinimu. Šiais veiksmais,
remiantis EEB sutarties 39 straipsnyje pateiktomis gairėmis,
norima pasiekti dvigubą tikslą, kuris yra, viena vertus, sukurti tvarią
pusiausvyrą vyno rinkoje su pelningų gamintojams ir teisingų vartotojams
 kainų lygiu, ir, kita vertus, pagerinti vyno, kuriuo prekiaujama,
kokybę. Kad būtų pasiektas šis dvigubas kiekybinės pusiausvyros ir
kokybinės pažangos tikslas, Bendrijos taisyklės, reglamentuojančios
vynininkystės rinką, numato daug įvairių priemonių, kurios taikytinos
tiek vyno gamybos, tiek ir vyno išleidimo į prekybą stadijose.26      Šiuo
 atžvilgiu būtina atkreipti dėmesį į Reglamento Nr. 816/70
17 straipsnio nuostatas, pakartotas, jas išplėtojus, Reglamento
Nr. 337/79 31 straipsnyje, kurios numato, kad valstybės narės
sudarytų parengiamuosius sodinimo ir gamybos planus, suderintus su
privalomuoju Bendrijos planu. Šiam planui įgyvendinti gali būti priimtos
 nuostatos dėl vynmedžių sodinimo, persodinimo, rovimo ir jų auginimo
nutraukimo.27      Būtent
 tokiame kontekste ir buvo priimtas Reglamentas Nr. 1162/76. Iš šio
 reglamento preambulės ir iš jo priėmimo metu egzistavusių ekonominių
aplinkybių, kurioms buvo būdingas nuolatinis gamybos pertekliaus
susidarymas, pradedant 1974 metų derliumi, matyti, kad šis
reglamentas atlieka dvigubą funkciją: viena vertus, jis turi leisti
nedelsiant sustabdyti nuolatinį pertekliaus didėjimą; kita vertus, jis
turi suteikti Bendrijų institucijoms laiko, reikalingo įgyvendinti
struktūrinę politiką, skirtą skatinti aukštos kokybės produkciją, tuo
pačiu metu atsižvelgiančią į skirtingų Bendrijos vynininkystės regionų
ypatumus ir poreikius, atrenkant vynuogių auginimui skirtus žemės
sklypus ir vynuogių rūšis bei reguliuojant gamybos metodus.28      Norėdama
 pasiekti būtent šį dvigubą tikslą, Taryba Reglamentu Nr. 1162/76
nustatė bendrą naujų vynuogynų sodinimo draudimą, neatsižvelgiant į
žemės kokybę (išskyrus kai kurias ribotas išimtis). Reikia pažymėti,
kad, būdama visuotinė, Tarybos įvesta priemonė yra laikinojo pobūdžio.
Ji skirta nedelsiant pakeisti susiklosčiusią perteklinę padėtį, tuo
pačiu metu rengiant ilgalaikes struktūrines priemones.29      Žvelgiant
 į kritikuojamą priemonę taip, kaip apibūdinta pirmiau, reikia pasakyti,
 kad ji nenumato jokių netinkamų apribojimų naudotis nuosavybės teise.
Iš tiesų naujų vynuogynų auginimas tokiu metu, kai rinkoje egzistuoja
tolydi perprodukcija, ekonominiu požiūriu nelemtų nieko, išskyrus
pertekliaus apimčių padidėjimą; be to, toks plėtimasis šio raidos
tarpsnio metu galėtų apsunkinti struktūrinės politikos įgyvendinimą
Bendrijos mastu tada, jei šia politika būtų siekiama taikyti
griežtesnius kriterijus, nei numato dabartinių nacionalinės teisės aktų
nuostatos dėl vynmedžių auginimui tinkamos žemės atrankos.30      Taigi
 reikia daryti išvadą, kad nustatytas apribojimas naudotis nuosavybe
uždraudžiant sodinti naujus vynuogynus, kurį apibrėžtam laikui paskelbė
Reglamentas Nr. 1162/76, yra pateisinamas visuomenės intereso
tikslų, kurių siekia Bendrija, vardan, ir nepažeidžia nuosavybės teisės
esmės – tokios, kokia ją pripažįsta ir saugo Bendrijos teisės sistema. Dėl laisvės verstis profesine veikla klausimo31      Ieškovė
 pagrindinėje byloje taip pat tvirtina, kad draudimas sodinti naujus
vynuogynus, kuris buvo paskelbtas Reglamentu Nr. 1162/76, pažeidžia
 jos pagrindines teises, nes šio draudimo išdava yra jos, kaip vynmedžių
 augintojos, laisvės užsiimti profesine veikla apribojimas.32      Kaip Teismas jau nurodė 1974 m. gegužės 14 d. Sprendime Nold,
 kuris minėtas pirmiau, nors ir tiesa yra tai, kad keleto valstybių
narių konstitucinė teisė suteikia garantijas laisvai užsiimti profesine
veikla, taip garantuota teisė, anaiptol nelaikytina absoliučia
prerogatyva, taip pat turi būti vertinama saugomos veiklos socialinės
funkcijos kontekste. Šiuo atveju reikia pastebėti, kad ginčijama
Bendrijos priemonė jokiu būdu nepaveikia nei galimybės įsitraukti į
vynininkystės verslą, nei laisvės užsiimti šia profesija tuose žemės
plotuose, kurie šiuo metu skirti vynmedžiams auginti. Jeigu draudimas
sodinti naujus vynuogynus paveikia laisvę užsiimti vynuogynų augintojo
profesija, tai toks apribojimas tėra naudojimosi nuosavybės teise
apribojimo pasekmė, ir taip šie du apribojimai susijungia į vieną. Taigi
 laisvės užsiimti vynuogynų augintojo profesija apribojimą, darant
prielaidą, kad jis egzistuoja, pateisina tie patys motyvai, kurie
pateisina naudojimosi nuosavybe apribojimą.33      Taigi iš viso to, kas išdėstyta, yra aišku kad, išnagrinėjus Reglamentą Nr. 1162/76 Verwaltungsgericht
 suformuluotų abejonių kontekste, nebuvo atskleistas joks veiksnys,
galintis paveikti šio reglamento galiojimą dėl jo menamo prieštaravimo
reikalavimams, kylantiems iš pagrindinių teisių apsaugos Bendrijoje. Dėl bylinėjimosi išlaidų34      Vokietijos
 Federacinės Respublikos Vyriausybės, Europos Bendrijos Tarybos ir
Komisijos, kurios pateikė Teismui pastabas, bylinėjimosi išlaidos nėra
atlygintinos. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas
etapų Neustadt an der Weinstraße Verwaltungsgericht nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas.Remdamasis šiais motyvais,TEISINGUMO TEISMAS,atsakydamas į 1978 m. gruodžio. 14 d. nutartimi Neustadt an der Weinstraße Verwaltungsgericht pateiktus klausimus, nusprendžia :1.      1976 m.
 gegužės 17 d. Tarybos reglamentas Nr. 1162/76, numatantis
priemones, skirtas pritaikyti vynuogininkystės pajėgumus rinkos
poreikiams, iš dalies pakeistas 1978 m. lapkričio 23 d.
Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2776/78, antrą kartą iš dalies
pakeičiančiu Reglamentą Nr. 1162/76, turi būti aiškinamas taip, kad jo
2 straipsnio 1 dalis taip pat taikoma ir prašymams dėl leidimo
 sodinti naujus vynuogynus, pateiktiems iki reglamento įsigaliojimo.2.      Reglamento
 Nr. 1162/76 2 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama
taip, kad jos skelbiamas draudimas išduoti leidimus naujiems vynuogynams
 sodinti, išskyrus išimtis, kurias numato reglamento 2 straipsnio
2 dalis, taikomas bendrai, t. y. neatsižvelgiant į tai, ar
žemės sklypas yra tinkamas vynmedžiams auginti pagal nacionalinio
įstatymo nuostatas, ar ne.KutscherO’KeeffeTouffaitMertens de WilmarsPescatoreMackenzie StuartBoscoKoopmansDuePaskelbta 1979 m. gruodžio 13 d. viešame teismo posėdyje Liuksemburge.Kancleris       PirmininkasA. Van Houtte       H. Kutscher* Proceso kalba: vokiečių.


Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas 2004 m. balanžio 29 d. # Gemeente Leusden (C-487/01) ir Holin Groep BV cs (C-7/02) prieš Staatssecretaris van Financiën. # Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Hoge Raad der Nederlanden - Nyderlandai. # Sujungtos bylos C-487/01 ir C-7/02.


1977 m. vasario 3 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Luigi Benedetti prieš Munari F.lli s.a.s. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Pretura di Cittadella - Italija. # Byla 52-76.


1999 m. vasario 9 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Regina prieš Secretary of State for Employment, ex parte Nicole Seymour-Smith ir Laura Perez. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: House of Lords - Jungtinė Karalystė. # Vienodas požiūris. # Byla C-167/97.


1998 m. birželio 17 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Kathleen Hill ir Ann Stapleton prieš The Revenue Commissioners ir Department of Finance. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Labour Court, Dublin - Airija. # Vienodas požiūris į vyrus ir moteris - Pareigūnai. # Byla C-243/95.