title: 2010 m. balanžio 15 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH prieš Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen eV.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesgerichtshof - Vokietija.#Direktyva 97/7/EB - Vartotojų apsauga - Nuotolinės prekybos sutartys - Teisė atsisakyti sutarties - Prekės pristatymo išlaidų priskyrimas vartotojui.#Byla C-511/08.

text:
      Byla C‑511/08
      Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH
      prieš
      Verbraucherzentrale Nordrhein‑Westfalen eV
      (Bundesgerichtshof prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Direktyva 97/7/EB – Vartotojų apsauga – Nuotolinės prekybos sutartys – Teisė atsisakyti sutarties – Prekės pristatymo išlaidų priskyrimas vartotojui“
      Sprendimo santrauka
      Teisės aktų derinimas – Vartotojų apsauga nuotolinės prekybos sutarčių srityje – Direktyva 97/7 – Teisė atsisakyti sutarties
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/7/EB 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos antras sakinys ir 2 dalis)
      Direktyvos 97/7 dėl vartotojų apsaugos, susijusios su nuotolinės prekybos sutartimis, 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos
         antras sakinys ir 2 dalis turi būti aiškinami kaip draudžiantys nacionalinės teisės nuostatas, pagal kurias tiekėjui leidžiama
         nuotolinės prekybos sutartimi prekių pristatymo išlaidas priskirti vartotojui, jei pastarasis pasinaudoja teise atsisakyti
         sutarties.

      Iš tiesų šiomis nuostatomis tiekėjui suteikiama teisė priskirti vartotojui, šiam atsisakius sutarties, tik tiesiogines prekių
         grąžinimo išlaidas. Jeigu pristatymo išlaidas taip pat turėtų padengti vartotojas, tai neišvengiamai atgrasytų jį pasinaudoti
         teise atsisakyti sutarties ir prieštarautų pačiam šio 6 straipsnio tikslui.

      Be to, dėl tokio priskyrimo kiltų abejonių dėl subalansuoto rizikos paskirstymo tarp nuotolinės prekybos sutarčių šalių, nes
         vartotojas turėtų padengti visas su prekių transportu susijusias išlaidas.

      (žr. 55–57, 59 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2010 m. balandžio 15 d.(*)

      „Direktyva 97/7/EB – Vartotojų apsauga – Nuotolinės prekybos sutartys – Teisė atsisakyti sutarties – Prekės pristatymo išlaidų priskyrimas vartotojui“
      Byloje C‑511/08
      dėl Bundesgerichtshof (Vokietija) 2008 m. spalio 1 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2008 m. lapkričio 25 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH
      prieš
      Verbraucherzentrale Nordrhein‑Westfalen eV,

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J.‑C. Bonichot, teisėjai C. Toader (pranešėja), C. W. A. Timmermans, P. Kūris ir L. Bay
         Larsen,

      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      posėdžio sekretorė R. Şereş, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. spalio 29 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Verbraucherzentrale Nordrhein‑Westfalen eV, atstovaujamos Rechtsanwalt K. Haase,

      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma ir S. Unzeitig,
      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos J. Rodríguez Cárcamo,
      –        Austrijos vyriausybės, atstovaujamos C. Pesendorfer,
      –        Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Inez Fernandes ir H. Almeida,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos W. Wils ir H. Krämer,
      susipažinęs su 2010 m. sausio 28 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1997 m. gegužės 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/7/EB
         dėl vartotojų apsaugos, susijusios su nuotolinės prekybos sutartimis (OL L 144, p. 19; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
         15 sk., 3 t., p. 319), 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos antro sakinio ir 2 dalies išaiškinimo.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH (toliau – Heinrich Heine GmbH) ir Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen eV (toliau – Verbraucherzentrale Nordrhein‑Westfalen) dėl prekės pristatymo išlaidų priskyrimo vartotojams, šiems atsisakius sutarties nuotolinės prekybos sutarčių atveju.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisės aktai
      3        Direktyvos 97/7 4 konstatuojamojoje dalyje numatyta:

      „kadangi diegiamos naujos technologijos praplečia vartotojų galimybes sužinoti apie pasiūlymus pirkti ir pateikti užsakymus
         visoje Bendrijoje; kadangi kai kurios valstybės narės jau ėmėsi įvairių nesuderintų priemonių vartotojams, kurie naudojasi
         nuotolinės prekybos paslaugomis, apsaugoti, o tai turi neigiamos įtakos <...> bendrovių konkurencijai [vidaus rinkoje]; kadangi
         Bendrijai būtina nustatyti minimalias taisykles, bendras visoms jos valstybėms.“

      4        Direktyvos 97/7 14 konstatuojamojoje dalyje įtvirtinta:

      „kadangi prieš sudarydami sutartį vartotojai iš esmės neturi galimybių pamatyti prekių ir įvertinti teikiamų paslaugų pobūdžio;
         kadangi, jeigu direktyvoje nenurodyta priešingai, turi būti numatyta teisė atsisakyti sutarties; kadangi, [kad ši teisė būtų
         ne paprastas formalumas], jeigu teise pasinaudojama, [galimas] sutarties atsisakymo išlaidas padengia sutarties atsisakantys
         vartotojai, tačiau jos negali viršyti tiesioginių prekių grąžinimo [išlaidų]; kadangi ši sutarties atsisakymo teisė nepažeidžia
         vartotojų teisių, kurias suteikia nacionaliniai įstatymai, ypač gavus sugadintas prekes ar nekokybiškas paslaugas arba prekes
         ar paslaugas, neatitinkančias jų aprašymo pasiūlyme; kadangi valstybės narės pačios nustato kitas sutarties atsisakymo teisės
         įgyvendinimo sąlygas ir tvarką.“

      5        Šios direktyvos 4 straipsnio „Išankstinė informacija“ 1 dalyje nustatyta:

      „Prieš sudarant bet kokią nuotolinės prekybos sutartį, vartotojui suteikiama tokia informacija:
      <...>
      c)      prekių ar paslaugų kaina, įskaitant visus mokesčius;
      d)      jei reikia, pristatymo kaina;
      <...>“
      6        Pagal tos pačios direktyvos 6 straipsnio „Sutarties atsisakymo teisė“ 1 ir 2 dalis:

      „1.      Kiekviena nuotolinės prekybos sutartis numato mažiausiai septynių darbo dienų terminą, per kurį vartotojas gali atsisakyti
         sutarties, nenurodydamas priežasties, ir jam [nėra] taikoma nuobauda. Vienintelis vartotojo mokestis, jam atsisakius sutarties,
         gali būti tiesioginės prekių grąžinimo išlaidos.

      <...>
      2.      Jeigu vartotojas, remdamasis šiuo straipsniu, pasinaudoja sutarties atsisakymo teise, tiekėjas privalo grąžinti vartotojo
         įmokėtas sumas be jokio papildomo mokesčio. Vienintelis galimas vartotojo mokestis [jam atsisakius sutarties,] yra tiesioginės
         prekių grąžinimo išlaidos. Sumos turi būti grąžintos kuo greičiau, bet ne vėliau kaip per 30 dienų.“

      7        Vadovaujantis šios direktyvos 14 straipsniu „Minimalios sąlygos“:

      „Valstybės narės, siekdamos geriau apsaugoti vartotojus, šios direktyvos taikymo srityje gali įvesti ar toliau taikyti griežtesnes
         nuostatas, neprieštaraujančias (EB) Sutarčiai. Tokiomis nuostatomis, atsižvelgiant į Sutartį, dėl bendrų interesų gali būti
         draudžiama pagal nuotolinės prekybos sutartis parduoti tam tikras prekes arba paslaugas, ypač medicinos produktus, tų valstybių
         teritorijoje.“

       Nacionalinės teisės aktai
      8        Ieškinių dėl veiksmų nutraukimo vartotojų teisių ir kitų pažeidimų atvejais įstatymo (Gesetz über Unterlassungsklagen bei Verbraucherrechts- und anderen Verstößen) 2 straipsnyje numatyta:

      „1.      Asmeniui, kuris pažeidžia nuostatas, skirtas apsaugoti vartotojus (įstatymus dėl vartotojų apsaugos), kitaip nei taikant Bendrąsias
         prekybos sąlygas arba remiantis jose nustatytomis rekomendacijomis, gali būti nurodyta nutraukti tam tikrus veiksmus siekiant
         apginti vartotojų interesus. Jei pažeidimus komercinėje įmonėje padaro darbuotojas ar kitas įgaliotasis asmuo, reikalavimas
         nutraukti veiksmus taip pat taikomas ir įmonės savininkui.

      2.      Pagal šią nuostatą „įstatymai dėl vartotojų apsaugos“ yra:
      1.      Civilinio kodekso [Bürgerliches Gesetzbuch, toliau – BGB] nuostatos, taikomos <...> nuotolinės prekybos sutartims tarp prekybininko ir vartotojo <...>

      <...>“
      9        BGB 312d straipsnio „Atsisakymo ir grąžinimo teisė nuotolinės prekybos sutarčių atvejais“ 1 dalyje nustatyta:

      „1.      Nuotolinės prekybos sutarties atveju vartotojas turi atsisakymo teisę pagal 355 straipsnį. Vietoj atsisakymo teisės prekių
         tiekimo sutarčių atveju vartotojui gali būti suteikta grąžinimo teisė pagal 356 straipsnį.“

      10      Pagal BGB 346 straipsnį „Sutarties atsisakymo pasekmės“:

      „1. Jei viena sutarties šalis remiasi sutarties ar įstatymo nuostata dėl sutarties atsisakymo, atsisakius sutarties turi būti
         grąžinta tai, kas suteikta, ir faktiškai gauta nauda.

      2.      Vietoj grąžinimo skolininkas privalo sumokėti kompensaciją, jeigu:
      1)      grąžinimas neįmanomas dėl to, kas įsigyta, pobūdžio;
      2)      jis gautą daiktą sudėvėjo, perleido, suvaržė, perdirbo ar pertvarkė;
      3)      gauto daikto būklė pablogėjo arba daiktas dingo; netaikoma, jei daiktas susidėvi dėl įprasto naudojimo.
      Jei sutartyje numatyta priešpriešinė paslauga, į ją turi būti atsižvelgta apskaičiuojant kompensaciją; jei kompensacija mokėtina
         už naudą, gautą iš paskolos, gali būti pateikti įrodymai, jog naudos vertė buvo mažesnė.

      3.      Pareigos kompensuoti nėra:
      1)      jei trūkumas, kuriuo grindžiamas sutarties atsisakymas, atsirado tik daiktą perdirbant ar pertvarkant;
      2)      jei kreditorius atsakingas už daikto būklės pablogėjimą ar dingimą, arba jeigu žala būtų atsiradusi ir daiktui esant jo žinioje;
      3)      įstatyme numatytos teisės atsisakyti sutarties atveju, jei daikto būklė pablogėjo ar daiktas dingo, kai jį turėjo teisių turėtojas,
         nors šis elgėsi taip pat rūpestingai, kaip ir tvarkydamas savo reikalus.

      Papildomas praturtėjimas turi būti grąžintas.“
      11      BGB 347 straipsnio „Naudojimas atsisakius sutarties“ 2 dalyje įtvirtinta:

      „Jei skolininkas gražina daiktą, sumoka kompensaciją arba jei pareiga sumokėti tokią kompensaciją neatsiranda pagal 346 straipsnio
         3 dalies 1 ar 2 punktus, turi būti atlygintos jo patirtos būtinos išlaidos. Visos kitos išlaidos turi būti atlygintos, jei
         dėl jų kreditorius praturtėjo.“

      12      Pagal BGB 355 straipsnio „Atsisakymo teisė vartojimo sutarčių atveju“ 1 dalį:

      „1. Jeigu vartotojui įstatymu suteikiama teisė atsisakyti sutarties pagal šią nuostatą, su sutarties sudarymu susijęs valios
         išreiškimas jo nebesaisto, jeigu jis atsisakė sutarties per nustatytą terminą. Sutarties atsisakymo nereikia pagrįsti, jis
         išreiškiamas pardavėjui žodžiu arba raštu, arba grąžinant daiktą per dvi savaites; terminas laikomas nepraleistu laiku išsiuntus
         daiktą.“

      13      BGB 356 straipsnio „Grąžinimo teisė vartojimo sutarčių atveju“ 1 dalyje įtvirtinta:

      „Jeigu įstatyme aiškiai nustatyta, 355 straipsnyje numatyta grąžinimo teisė sutartyje gali būti pakeista neribota teise atsisakyti
         sutarties, jeigu sutartis sudaryta remiantis prekių katalogu. Šiuo tikslu būtina, kad:

      1)      prekių kataloge būtų nurodyta aiški informacija apie teisę atsisakyti sutarties;
      2)      nesant prekybininko, vartotojas būtų galėjęs išsamiai susipažinti su prekių katalogu ir
      3)      vartotojo teisė atsisakyti sutarties būtų numatyta raštu.“
      14      Pagal BGB 357 straipsnį „Atsisakymo ir grąžinimo teisinės pasekmės“:

      „1. Jeigu nenustatyta kitaip, nuostatos dėl įstatyme numatytos teisės atsisakyti sandorio analogiškai taikomos atsisakymo
         ir grąžinimo teisėms. 286 straipsnio 3 dalis atitinkamai taikoma pareigai grąžinti mokėjimus pagal šią nuostatą; ten numatytas
         terminas prasideda vartotojui pareiškus apie sutarties atsisakymą arba daikto grąžinimą. Šiuo atveju terminas vartotojo grąžinimo
         pareigos atžvilgiu prasideda padarius pareiškimą, o pardavėjo grąžinimo pareigos atveju – gavus pareiškimą.

      <...>
      3.      Nukrypstant nuo 346 straipsnio 2 dalies pirmo sakinio 3 punkto, vartotojas turi sumokėti kompensaciją už daikto pablogėjimą
         dėl jo naudojimo pagal paskirtį, jei ne vėliau kaip sudarant sutartį jam žodžiu arba raštu buvo pranešta apie šią teisinę
         pasekmę ir galimybę jos išvengti. Tai netaikoma, jeigu pablogėjimas susijęs vien su daikto patikrinimu. 346 straipsnio 3 dalies
         pirmo sakinio 3 punktas netaikomas, jeigu vartotojui buvo tinkamai pranešta apie jo teisę atsisakyti sutarties arba jis apie
         tai sužinojo kitaip.

      4.      Kitos reikalavimo teisės neatsiranda.“
      15      BGB 448 straipsnio „Perdavimo ir panašios išlaidos“ 1 dalyje įtvirtinta:

      „Pardavėjas padengia perdavimo išlaidas, o pirkėjas – priėmimo ir daikto siuntimo į kitą vietą nei sutarties įvykdymo vieta
         išlaidas.“

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      16      Bendrovė Handelsgesellschaft Heinrich Heine verčiasi prekyba paštu. Šios bendrovės Bendrosiose prekybos sąlygose numatyta, kad vartotojas už prekių pristatymą moka fiksuotą
         4,95 euro siuntimo išlaidų mokestį. Atsisakius sutarties tiekėjas šios sumos negrąžina.

      17      Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen, pagal Vokietijos teisę įsteigta vartotojų teisių gynimo asociacija, pareiškė ieškinį Handelsgesellschaft Heinrich Heine, kuriuo siekiama, kad jai būtų uždrausta priskirti vartotojui prekių pristatymo išlaidas šiam atsisakius sutarties.

      18      Pirmosios instancijos teismas patenkino Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen reikalavimą.

      19      Oberlandesgericht Karlsruhe atmetė Handelsgesellschaft Heinrich Heine dėl šio sprendimo pateiktą apeliacinį skundą.

      20      Gavęs Handelsgesellschaft Heinrich Heine kasacinį skundą, Bundesgerichtshof konstatavo, kad pagal Vokietijos teisę pirkėjui nėra aiškiai suteikiama teisė į užsakytos prekės pristatymo išlaidų grąžinimą.

      21      Tačiau, šio teismo teigimu, jeigu Direktyvą 97/7 reikėtų suprasti kaip draudžiančią prekių pristatymo išlaidas priskirti vartotojui
         šiam atsisakius sutarties, reikšmingos BGB nuostatos turėtų būti aiškinamos taip, kad atitiktų šią direktyvą, t. y. kad tiekėjas
         tokiu atveju privalo atlyginti tokias vartotojo išlaidas.

      22      Vis dėlto, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, jis negali užtikrintai nurodyti, kaip reikia aiškinti
         šią direktyvą ir ypač jos 6 straipsnio 1 ir 2 dalis.

      23      Bundesgerichtshof šiuo atžvilgiu pateikia keletą argumentų, kurie galėtų patvirtinti nuomonę, jog ši direktyva nedraudžia tokių teisės aktų,
         kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje.

      24      Visų pirma Direktyvos 97/7 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos antrame sakinyje ir 2 dalies antrame sakinyje versijoje
         vokiečių kalba esanti formuluotė „jam atsisakius sutarties“ („infolge der Ausübung seines Widerrufsrechts“) gali reikšti,
         kad šios nuostatos susijusios tik su sutarties atsisakymo išlaidomis ir neapima sutarties atsisakymo momentu jau patirtų prekės
         pristatymo išlaidų. Šios direktyvos versijos kitomis kalbomis, ypač anglų ir prancūzų, gali patvirtinti tokį aiškinimą.

      25      Antra, remiantis šios direktyvos 6 straipsnio 2 dalies pirmu sakiniu neatmetama galimybė, kad sutarties atsisakymo atveju
         tiekėjas gaus kompensaciją, atitinkančią paslaugų, kuriomis pasinaudojo vartotojas ir kurios negali būti gražintos natūra,
         vertę. Taigi šį straipsnį atitiktų aiškinimas, kad prekės tiekimas yra paslauga, už kurią vartotojas tiekėjui turi sumokėti
         pristatymo išlaidas atitinkančią vertę, ir dėl to tiekėjo grąžintina suma atitinkamai sumažėja.

      26      Trečia, negalima užtikrintai teigti, kad būtent Direktyvos 97/7 14 konstatuojamojoje dalyje nurodytas vartotojo apsaugos tikslas
         įpareigoja grąžinti prekės pristatymo išlaidas. Iš tiesų įprastai apsipirkdamas vartotojas patiria atvykimo į parduotuvę išlaidų,
         be to, jis tam sugaišta laiko.

      27      Šiomis aplinkybėmis Bundesgerichtshof nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:

      „Ar Direktyvos [97/7] 6 straipsnio 1 dalies [pirmos pastraipos] antras sakinys ir 2 dalis turi būti aiškinami taip, kad jie
         draudžia nacionalinės teisės nuostatas, pagal kurias prekių pristatymo išlaidos gali tekti vartotojui ir tuomet, kai jis atsisakė
         sutarties?“

       Dėl prejudicinio klausimo
       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      28      Verbraucherzentrale Nordrhein‑Westfalen, Ispanijos, Austrijos ir Portugalijos vyriausybės bei Europos Bendrijų Komisija mano, kad Direktyvos 97/7 6 straipsnio nuostatos
         draudžia nacionalinės teisės nuostatas, pagal kurias tiekėjas prekių pristatymo išlaidas gali priskirti vartotojui tuomet,
         kai jis atsisakė sutarties.

      29      Visų pirma Direktyvos 97/7 6 straipsnio 2 dalies pirmame sakinyje esanti formuluotė „vartotojo įmokėtas sumas“ turi būti aiškinama
         plačiai ir apimti visas vartotojo tiekėjui sumokėtas sumas, susijusias su sutarties vykdymu, įskaitant ir prekių pristatymo
         išlaidas.

      30      Be to, šios direktyvos 6 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta, kad vartotojui atsisakius sutarties jam gali tekti tik tiesioginės
         prekių grąžinimo išlaidos. Todėl kitos išlaidos, ypač susijusios su prekių pristatymu, negali būti jam priskirtos.

      31      Galiausiai reikėtų grąžinti vartotojo patirtas papildomos tiekėjo paslaugos, t. y. prekių pristatymo, išlaidas, nes, vartotojui
         atsisakius sutarties, ši paslauga, skirta apsaugoti vartotoją nuo rizikos, susijusios su tuo, kad praktiškai neįmanoma apžiūrėti
         prekių prieš sudarant nuotolinės prekybos sutartį, tampa nebereikalinga.

      32      Vokietijos vyriausybė, priešingai, tvirtina, kad Direktyvos 97/7 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos antro sakinio ir
         2 dalies nuostatos turi būti aiškinamos kaip nesudarančios kliūčių nacionalinės teisės nuostatoms, pagal kurias prekių pristatymo
         išlaidos gali tekti vartotojui, šiam atsisakius sutarties.

      33      Ši vyriausybė iš esmės teigia, kad Direktyva 97/7 nereglamentuoja, kam tenka pristatymo išlaidos, vartotojui atsisakius sutarties.
         Todėl šį klausimą apima „kitos sutarties atsisakymo teisės įgyvendinimo sąlygos ir tvarka“, kurias nustato pačios valstybės
         narės, kaip tai numatyta šios direktyvos 14 konstatuojamojoje dalyje.

      34      Ta pati vyriausybė mano, kad vartotojo „įmokėtų sumų“ grąžinimas šios direktyvos 6 straipsnio 2 dalies pirmo sakinio prasme
         apima tik pagrindinę paslaugą, konkrečiai tariant, vartotojo sumokėtą kainą.

      35      Direktyva 97/7 atskiria išlaidas, atsiradusias pasinaudojant teise atsisakyti sutarties, kurios patiriamos įgyvendinant šią
         teisę, nuo kitų sutarties sudarymo ar vykdymo išlaidų. Šiuo atžvilgiu šios direktyvos 6 straipsnio 2 dalies antras sakinys
         apima tik su teisės atsisakyti sutarties įgyvendinimu susijusias išlaidas, o kitoms su sutartimi susijusioms išlaidoms taikoma
         tvarka minėtoje direktyvoje nėra suderinta. Be to, pristatymo išlaidos atsiranda anksčiau nei įgyvendinama teisė atsisakyti
         sutarties ir nepriklausomai nuo jos. Todėl kiekviena valstybė narė savo vidaus teisėje turi nustatyti, kam priskirti šias
         išlaidas.

      36      Kalbant apie Direktyvos 97/7 6 straipsniu siekiamus tikslus, pažymėtina, kad Vokietijos vyriausybė tvirtina, jog šis straipsnis,
         žinoma, skirtas kompensuoti trūkumą, susijusį su tuo, jog vartotojas negali patikrinti prekės prieš sudarydamas sutartį. Vis
         dėlto iš šių tikslų nematyti nieko, kas leistų visiškai pakeisti sutartinius santykius.

      37      Be to, aplinkybė, jog vartotojas turi padengti pristatymo išlaidas, negali jam sutrukdyti atsisakyti sutarties. Iš tikrųjų,
         pirma, prieš sudarant sutartį jis informuojamas apie tokių išlaidų dydį. Antra, sprendimas nutraukti sutartį nepriklauso nuo
         šių išlaidų buvimo, nes jos jau patirtos.

       Teisingumo Teismo atsakymas
       Pirminės pastabos
      38      Visų pirma reikia priminti, jog iš Direktyvos 97/7 4 konstatuojamosios dalies išplaukia, kad ja siekiama nustatyti tik minimalias
         Europos Sąjungoje bendras taisykles nuotolinės prekybos sutarčių srityje.

      39      Konkrečiai kalbant, šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos pirmame sakinyje vartotojui pripažįstama teisė
         atsisakyti sutarties, kurią jis gali įgyvendinti per nustatytą terminą, nenurodydamas priežasties, ir už tai jam netaikoma
         nuobauda.

      40      Dėl teisinių sutarties atsisakymo pasekmių reikia nurodyti, kad remiantis Direktyvos 97/7 6 straipsnio 2 dalies pirmu ir antru
         sakiniais „tiekėjas privalo grąžinti vartotojo įmokėtas sumas be jokio papildomo mokesčio. Vienintelis galimas vartotojo mokestis
         [jam atsisakius sutarties] yra tiesioginės prekių grąžinimo išlaidos“.

      41      Vis dėlto iš šios direktyvos 14 konstatuojamosios dalies išplaukia, kad teisinės sutarties atsisakymo pasekmės nėra visiškai
         suderintos, todėl valstybės narės pačios „nustato kitas sutarties atsisakymo teisės įgyvendinimo sąlygas ir tvarką“.

       Dėl formuluotės „vartotojo įmokėtos sumos“ aiškinimo
      42      Pagrindinėje byloje kyla klausimas, ar Direktyvos 97/7 6 straipsnio 1 ir 2 dalyse reglamentuojamas prekių pristatymo išlaidų
         priskyrimas tuo atveju, kai vartotojas atsisako sutarties, ar, priešingai, tai turi nustatyti valstybės narės.

      43      Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad pagal šios direktyvos 6 straipsnio 2 dalies pirmo sakinio formuluotę tiekėjas bendrai
         įpareigojamas, vartotojui atsisakius sutarties, grąžinti visas pastarojo vykdant sutartį įmokėtas sumas, nesvarbu, kokiu pagrindu
         jos sumokėtos.

      44      Priešingai nei teigia Vokietijos vyriausybė, nei iš Direktyvos 97/7 6 straipsnio nuostatų formuluočių, nei iš jų bendros sistemos
         neišplaukia, kad žodžiai „įmokėtos sumos“ turi būti aiškinami kaip nurodantys tik vartotojo sumokėtą kainą, neįskaitant jo
         patirtų išlaidų.

      45      Iš tiesų Direktyvoje 97/7, atsižvelgiant į jos 4 straipsnį, skirtumas tarp prekės kainos ir pristatymo išlaidų daromas tik
         tada, kai kalbama apie informaciją, kurią tiekėjas suteikia vartotojui prieš sudarant sutartį. Tačiau, kalbant apie teisines
         sutarties atsisakymo pasekmes, šioje direktyvoje toks skirtumas nedaromas ir todėl ji taikoma visoms vartotojo tiekėjui sumokėtoms
         sumoms.

      46      Šį aiškinimą taip pat patvirtina pati frazės „vienintelis galimas vartotojo mokestis“ formuluotė, vartojama minėtos 2 dalies
         antrame sakinyje, siekiant apibrėžti „tiesiogines prekių grąžinimo išlaidas“. Kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados
         32 punkte, žodžiai „vienintelis <...> mokestis“ reiškia, kad šią nuostatą reikia aiškinti siaurai, ir parodo, jog ši išimtis
         yra vienintelė.

      47      Todėl atsižvelgiant į visa, kas pasakyta, matyti, kad Direktyvos 97/7 6 straipsnio 2 dalies pirmame sakinyje esantys žodžiai
         „įmokėtos sumos“ apima visas sumas, kurias vartotojas sumokėjo dėl sutarties atsiradusioms išlaidoms padengti, nebent šios
         direktyvos 6 straipsnio 2 dalies antras sakinys būtų išaiškintas kitaip.

       Dėl frazės „jam atsisakius sutarties“ aiškinimo
      48      Kaip buvo priminta šio sprendimo 35 punkte, Vokietijos vyriausybė taip pat tvirtina, kad Direktyvos 97/7 6 straipsnio 1 dalies
         pirmos pastraipos antrame sakinyje ir 2 dalies antrame sakinyje esanti frazė „jam atsisakius sutarties“ reiškia ne visas vartotojo
         patirtas išlaidas, o tik tas, kurios susijusios su jo teisės atsisakyti sutarties įgyvendinimu. Todėl šios nuostatos reglamentuoja
         tik dėl sutarties atsisakymo atsiradusių išlaidų klausimą.

      49      Pirmiausia reikia konstatuoti, kad pagal tam tikras kalbines versijas šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos
         antro sakinio ir 2 dalies antro sakinio formuluotė gali būti aiškinama arba kaip apimanti tik išlaidas, atsiradusias įgyvendinus
         teisę atsisakyti sutarties ar dėl šio įgyvendinimo, arba visas išlaidas, patirtas dėl sutarties sudarymo, vykdymo ar nutraukimo,
         kurias galima priskirti vartotojui, jei šis atsisako sutarties.

      50      Kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 41 punkte, net jeigu Direktyvos 97/7 versijose vokiečių, anglų ir prancūzų
         kalbomis atitinkamai vartojami žodžiai „infolge“, „because of“ ir „en raison de“, tos pačios direktyvos versijose kitomis
         kalbomis, ypač ispanų ir italų, panašūs terminai nevartojami, o tik nurodomas vartotojas, įgyvendinantis savo teisę atsisakyti
         sutarties.

      51      Pagal nusistovėjusią teismo praktiką būtinybė Sąjungos direktyvas aiškinti vienodai neleidžia, esant abejonių, nuostatos teksto
         nagrinėti atskirai ir reikalauja, kad jis būtų aiškinamas ir taikomas atsižvelgiant į versijas kitomis oficialiosiomis kalbomis
         (šiuo klausimu žr. 1998 m. balandžio 2 d. Sprendimo EMU Tabac ir kt., C‑296/95, Rink. p. I‑1605, 36 punktą; 1998 m. birželio 17 d. Sprendimo Mecklenburg, C‑321/96, Rink. p. I‑3809, 29 punktą; 2008 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading, C‑375/07, Rink. p. I‑8691, 46 punktą bei 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Eschig, C‑199/08, Rink. p. I‑0000, 54 punktą). Be to, esant neatitikimų tarp įvairių kalbinių Sąjungos teksto versijų, nagrinėjama
         nuostata turi būti aiškinama atsižvelgiant į bendrą reglamentavimo, kurio dalis ji yra, sistemą ir tikslą (žr. 2000 m. kovo
         9 d. Sprendimo EKW ir Wein & Co, C‑437/97, Rink. p. I‑1157, 42 punktą; 2007 m. spalio 4 d. Sprendimo Schutzverband der Spirituosen-Industrie, C‑457/05, Rink. p. I‑8075, 18 punktą bei 2008 m. spalio 9 d. Sprendimo Sabatauskas ir kt., C‑239/07, Rink. p. I‑7523, 39 punktą).

      52      Reikia konstatuoti, kad Direktyvos 97/7 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos antro sakinio ir 2 dalies antro sakinio aiškinimas,
         pagal kurį šios nuostatos apima visas išlaidas, patirtas dėl sutarties sudarymo, vykdymo ar nutraukimo, kurias galima priskirti
         vartotojui, jei šis atsisako sutarties, atitinka šios direktyvos bendrą sistemą ir tikslą.

      53      Iš tiesų, pirma, tokį aiškinimą patvirtina aplinkybė, kad net Direktyvos 97/7 kalbinėse versijose, kuriose 6 straipsnyje vartojamas
         žodis „dėl“ ar kitas panašus terminas, šios direktyvos 14 konstatuojamojoje dalyje minimos išlaidos, kurias „padengia sutarties
         atsisakantys vartotojai“. Iš to išplaukia, kad, priešingai nei teigia Vokietijos vyriausybė, direktyvos 1 dalies pirmos pastraipos
         antras sakinys ir 2 dalies antras sakinys apima visas su sutartimi susijusias išlaidas, o ne tik tas, kurios atsiranda įgyvendinus
         teisę atsisakyti sutarties ar dėl šio įgyvendinimo.

      54      Antra, kalbant apie Direktyvos 97/7 6 straipsnio tikslą, reikia pažymėti, kad jos 14 konstatuojamojoje dalyje nustatytu draudimu
         vartotojui priskirti dėl sutarties atsiradusias išlaidas, jam atsisakius sutarties, siekiama užtikrinti, jog šios direktyvos
         garantuojama teisė atsisakyti sutarties „būtų ne paprastas formalumas“ (šiuo atžvilgiu žr. 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo Messner, C‑489/07, Rink. p. I‑0000, 19 punktą). Todėl, kadangi šio 6 straipsnio tikslas yra aiškus – neatgrasyti vartotojų pasinaudoti
         teise atsisakyti sutarties, šiam tikslui prieštarautų aiškinimas, jog šis straipsnis suteikia teisę valstybėms narėms leisti,
         kad pristatymo išlaidos tektų vartotojui, jeigu jis atsisako sutarties.

      55      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, jog šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos antras sakinys ir 2 dalies antras
         sakinys suteikia tiekėjui teisę priskirti vartotojui, šiam atsisakius sutarties, tik tiesiogines prekių grąžinimo išlaidas.

      56      Jeigu pristatymo išlaidas taip pat turėtų padengti vartotojas, tai neišvengiamai atgrasytų jį pasinaudoti teise atsisakyti
         sutarties ir prieštarautų pačiam direktyvos 6 straipsnio tikslui, kuris primintas šio sprendimo 54 punkte.

      57      Be to, dėl tokio priskyrimo kiltų kiltų abejonių dėl subalansuoto rizikos paskirstymo tarp nuotolinės prekybos sutarčių šalių,
         nes vartotojas turėtų padengti visas su prekių transportu susijusias išlaidas.

      58      Taip pat aplinkybė, kad vartotojas buvo informuotas apie pristatymo išlaidų dydį prieš sudarant sutartį, nepanaikina šių išlaidų
         priskyrimo vartotojui atgrasomojo pobūdžio, susijusio su jo teisės atsisakyti sutarties įgyvendinimu.

      59      Atsižvelgiant į visa, kas išdėstyta, į užduotą klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 97/7 6 straipsnio 1 dalies pirmos
         pastraipos antras sakinys ir 2 dalis turi būti aiškinami kaip draudžiantys nacionalinės teisės nuostatas, pagal kurias tiekėjui
         leidžiama nuotolinės prekybos sutartimi prekių pristatymo išlaidas priskirti vartotojui, jei šis pasinaudoja teise atsisakyti
         sutarties.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      60      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
      1997 m. gegužės 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/7/EB dėl vartotojų apsaugos, susijusios su nuotolinės prekybos
            sutartimis, 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos antras sakinys ir 2 dalis turi būti aiškinami kaip draudžiantys nacionalinės
            teisės nuostatas, pagal kurias tiekėjui leidžiama nuotolinės prekybos sutartimi prekių pristatymo išlaidas priskirti vartotojui,
            jei šis pasinaudoja teise atsisakyti sutarties.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


1988 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Fédération de l'industrie de l'huilerie de la CEE (FEDIOL) prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 188/85.


title: 2012 m. spalio 18 d. Teisingumo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas.#Észak-dunántúli Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (Édukövízig) ir Hochtief Construction AG Magyarországi Fióktelepe, dabar – Hochtief Solutions AG Magyarországi Fióktelepe prieš Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság.#Fővárosi Ítélőtábla prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Direktyva 2004/18/EB ? Viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutartys – 44 straipsnio 2 dalis, 47 straipsnio 1 dalies b punktas ir 2 bei 5 dalys ? Ekonominis ir finansinis kandidatų ar dalyvių pajėgumas ? Minimalus pajėgumo reikalavimas, nustatytas remiantis tik vienais balanso duomenimis ? Apskaitos duomenys, kuriems gali daryti įtaką skirtingi metines bendrovių ataskaitas reglamentuojantys nacionalinės teisės aktai.#Byla C‑218/11.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (septintoji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. spalio 18 d. (
            *1
         )
      „Direktyva 2004/18/EB ? Viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutartys — 44 straipsnio 2 dalis, 47 straipsnio 1 dalies b punktas ir 2 bei 5 dalys — Ekonominis ir finansinis kandidatų ar dalyvių pajėgumas — Minimalus pajėgumo reikalavimas, nustatytas remiantis tik vienais balanso duomenimis — Apskaitos duomenys, kuriems gali daryti įtaką skirtingi metines bendrovių ataskaitas reglamentuojantys nacionalinės teisės aktai“
      Byloje C-218/11
      dėl Fővárosi Ítélőtábla (Vengrija) 2011 m. balandžio 20 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2011 m. gegužės 11 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Észak-dunántúli Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (Édukövízig),

         Hochtief Construction AG Magyarországi Fióktelepe, dabar – Hochtief Solutions AG Magyarországi Fióktelepe,
      prieš

         Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság,

      dalyvaujant:

         Vegyépszer Építő és Szerelő Zrt,

         MÁVÉPCELL Kft,

      TEISINGUMO TEISMAS (septintoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininko pareigas einantis G. Arestis, teisėjai J. Malenovský ir D. Šváby (pranešėjas),
      generalinis advokatas Y. Bot,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc-Sławiczek, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. kovo 29 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Észak-dunántúli Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (Édukövízig), atstovaujamos ügyvédek G. Buda, A. Cséza ir D. Kuti,

               —

                  Hochtief Construction AG Magyarországi Fióktelepe, dabar – Hochtief Solutions AG Magyarországi Fióktelepe, atstovaujamos ügyvéd Z. Mucsányi,

               —

               Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos Z. Fehér, K. Szíjjártó ir G. Koós,

               —

               Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek ir T. Müller,

               —

               Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze ir J. Möller,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos A. Tokár ir A. Sipos,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/18/EB dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 134, p. 114; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 7 t., p. 132) 44 straipsnio 2 dalies, 47 straipsnio 1 dalies b punkto ir 2 bei 5 dalių išaiškinimo.

               2

               Šį prašymą pateikė Fővárosi Ítélőtábla (Sostinės apeliacinis teismas), kuriam pateikta apeliacija dėl Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság (Viešųjų pirkimų tarybos arbitražo komisija, priimanti sprendimus viešųjų pirkimų srityje), arbitražinės administracinės institucijos, sprendimo. Minėtas sprendimas priimtas kilus ginčui tarp Hochtief Construction AG Magyarországi Fióktelepe, dabar – Hochtief Solutions AG Magyarországi Fióktelepe (toliau – Hochtief Vengrija), pagal Vokietijos teisę įsteigtos bendrovės Hochtief Solutions AG padalinio Vengrijoje, ir Észak-dunántúli Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (Édukövízig) (Šiaurės Dunatūlio aplinkos apsaugos ir hidraulikos reikalų direkcijos) dėl šios institucijos pradėto riboto viešųjų pirkimų konkurso. Hochtief Vengrija pateikus minėtą apeliacinį skundą, ši arbitražinė institucija yra atsakovė, o Édukövízig kartu su Hochtief Vengrija laikoma apeliante.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

      Direktyva 2004/18

               3

               Direktyvoje 2004/18, be kita ko, pateiktos šios konstatuojamosios dalys:
               „<...>

                        (2)

                        Sutartys, sudarytos valstybėse narėse valstybės, regioninės ar vietos valdžios institucijų arba kitų viešosios teisės reguliuojamų subjektų vardu, turi atitikti Sutartyje numatytus principus, ypač laisvo prekių judėjimo, įsisteigimo laisvės ir laisvo paslaugų judėjimo, bei iš jų kylančius principus, pavyzdžiui, lygiateisiškumo, nediskriminavimo, abipusio pripažinimo, proporcingumo ir skaidrumo principus. Tačiau viešosioms sutartims, kurių vertė viršija tam tikrą sumą, šių principų pagrindu patartina nustatyti nacionalinių procedūrų, sudarant tokias sutartis, derinimą Bendrijos mastu, kad būtų užtikrintas šių principų veiksmingumas ir sudarytos sąlygos konkurencijai atliekant viešuosius pirkimus. Šios derinimo nuostatos turėtų būti aiškinamos remiantis tiek minėtomis taisyklėmis ir principais, tiek ir kitomis Sutarties nuostatomis.

                  <...>

                        (39)

                        Dalyvių tinkamumo įvertinimas atvirų konkursų metu ir kandidatų įvertinimas ribotų konkursų arba derybų metu, pateikiant skelbimą apie pirkimą ir konkurencinio dialogo metu, taip pat minėtų dalyvių ar kandidatų atranka turi vykti skaidriai. Todėl turėtų būti nustatyti nediskriminavimo kriterijai, kuriais perkančiosios organizacijos galėtų remtis pasirinkdamos pretendentus ir priemonės, kurių pagalba ūkio subjektai galėtų įrodyti, kad jie atitinka šiuos kriterijus. Siekiant užtikrinti minėtąjį skaidrumą, iš perkančiosios organizacijos, paskelbus konkursą sutarčiai sudaryti, reikalaujama nustatyti atrankos kriterijus, kuriais ji remsis, ir specialią ūkio subjektų kompetenciją, kurios ji gali reikalauti arba ne, prieš jiems leisdama dalyvauti pirkimų procedūroje.

                        (40)

                        Perkančioji organizacija ribotų konkursų arba derybų metu, pateikdama skelbimą apie pirkimą, ir konkurencinio dialogo metu gali riboti kandidatų skaičių. Toks kandidatų skaičiaus ribojimas turėtų remtis objektyviais kriterijais, nurodytais skelbime apie pirkimą.

                  <...>“

               4

               Pagal Direktyvos 2004/18 2 straipsnį „Sutarčių sudarymo principai“:
               „Perkančiosios organizacijos ūkio subjektams taiko vienodas sąlygas, jų nediskriminuoja ir veikia skaidriai.“

               5

               Šios direktyvos 44 straipsnyje „Dalyvių tinkamumo įvertinimas, jų atranka ir sutarčių sudarymas“ nustatyta:
               „1.   Sutartys sudaromos remiantis kriterijais, apibrėžtais 53 ir 55 straipsniuose, <...> perkančiajai organizacijai patikrinus ūkio subjektų <...> tinkamumą remiantis ekonominiais ir finansiniais kriterijais, profesinėmis ir techninėmis žiniomis arba sugebėjimais, apibrėžtais 47–52 straipsniuose, ir, jei reikia, taikant nediskriminacines taisykles ir kriterijus, nurodytus 3 dalyje.
               2.   Perkančiosios organizacijos gali nustatyti minimalius pajėgumo reikalavimus kandidatams ir dalyviams 47 ir 48 straipsniuose nustatyta tvarka.
               Informacijos, nurodytos 47 ir 48 straipsniuose, apimtis, taip pat ir konkrečiai sutarčiai nustatyti minimalūs pajėgumo reikalavimai turi būti susiję ir proporcingi sutarties dalykui.
               Šie minimalūs reikalavimai turi būti nurodomi skelbime apie pirkimą.
               3.   Perkančiosios organizacijos ribotų, derybų, skelbiant skelbimą apie pirkimą, ir konkurencinio dialogo procedūrų atveju gali apriboti tinkamų kandidatų, kuriuos jos pakvies teikti pasiūlymus, derėtis arba dalyvauti dialoge, skaičių, jei yra pakankamas tinkamų kandidatų skaičius. Perkančiosios organizacijos skelbime apie pirkimą nurodo objektyvius ir nediskriminacinius kriterijus arba taisykles, kurias jos ketina taikyti <...>
               <...>“

               6

               Minėtos direktyvos 47 straipsnyje „Ekonominė ir finansinė padėtis“ nurodyta:
               „1.   Ūkio subjekto ekonominė ir finansinė padėtis, kaip bendra taisyklė, gali būti įrodyta vienu arba keliais dokumentais:

                        a)

                        atitinkamomis bankų pažymomis arba, jei reikia, atitinkamos profesinės rizikos civilinės atsakomybės draudimo įrodymais;

                        b)

                        pateikiant balansus arba išrašus iš balansų, jei pagal valstybės, kurioje įsisteigęs ūkio subjektas, teisę yra reikalaujama skelbti balansus;

                        c)

                        pažyma apie įmonės bendrą apyvartą ir, jei reikia, esamą apyvartą srityje, kurią apima sutartis, daugiausia už pastaruosius trejus finansinius metus, atsižvelgiant į įmonės įsteigimo datą arba datą, kurią ūkio subjektas pradėjo savo veiklą, jei tik informacija apie minėtas apyvartas yra prieinama.

                  2.   Prireikus konkrečios sutarties atveju ir kai tai yra tinkama, ūkio subjektas gali remtis kitų ūkio subjektų pajėgumais nepriklausomai nuo to, kokio teisinio pobūdžio būtų jo ryšiai su šiais subjektais. Šiuo atveju ūkio subjektas privalo įrodyti perkančiajai organizacijai, kad vykdant sutartį reikalingi ištekliai jam bus prieinami, pateikdamas, pavyzdžiui, tų ūkio subjektų įsipareigojimą jam suteikti būtinus išteklius.
               3.   Tokiomis pačiomis sąlygomis ūkio subjektų grupės, nurodytos 4 straipsnyje, gali remtis ūkio subjektų grupės narių arba kitų ūkio subjektų pajėgumais.
               4.   Perkančiosios organizacijos skelbime apie pirkimą arba kvietime dalyvauti konkurse nurodo, kurį dokumentą arba dokumentus, išvardytus 1 dalyje, jos pasirinko, ir kokie kiti dokumentai turi būti pateikti papildomai.
               5.   Jei dėl kokios nors pateisinamos priežasties ūkio subjektas negali pateikti dokumentų, kurių prašo perkančioji organizacija, jis kaip savo ekonominės ir finansinės padėties įrodymą gali pateikti bet kokius kitus dokumentus, kuriuos perkančioji organizacija pripažįsta esančius tinkamais.“

         Direktyva 78/660/EEB

               7

               Kaip matyti iš 1978 m. liepos 25 d. Tarybos ketvirtosios direktyvos, grindžiamos Sutarties (44 straipsnio 2 dalies g punktu), dėl tam tikrų tipų bendrovių metinių atskaitomybių (OL L 222, p. 11; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 21) pirmos konstatuojamosios dalies, šia direktyva derinami nacionalinės teisės aktai, kuriais reglamentuojama, be kita ko, akcinių bendrovių ir uždarųjų akcinių bendrovių metinių ataskaitų struktūra bei forma ir jų vertinimo bei paskelbimo tvarka. Šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje, kurioje išvardytos atitinkamų bendrovių rūšys, nurodyta, be kita ko, kiek tai susiję su Vokietijos Federacine Respublika, „Aktiengesellschaft“.

               8

               Vis dėlto minėta direktyva atliktas dalinis derinimas. Jos 6 straipsnyje būtent numatyta, kad valstybės narės gali leisti arba reikalauti pakeisti balanso ir pelno (nuostolio) ataskaitų formas, kad būtų parodytas pelno paskirstymas arba nuostolio padengimas.

         Vokietijos ir Vengrijos teisė

               9

               Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad ir Vokietijos, ir Vengrijos teisės aktuose, reglamentuojančiuose metines bendrovių ataskaitas, numatyta, kad pelnui skirtoje balanso eilutėje turi būti pateikta informacija apie dividendų paskirstymą. Vis dėlto pagal Vengrijos teisės aktus tokia praktika leidžiama tik tada, kai dėl to šioje balanso eilutėje nesusidaro neigiamas rezultatas, o Vokietijos teisės aktuose panašus apribojimas nenustatytas, bent jau kiek tai susiję su dukterinės bendrovės pelno perdavimu patronuojančiajai bendrovei.

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               10

               2006 m. liepos 25 d.Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje paskelbusi skelbimą, Édukövízig pradėjo vykdyti ribotą konkursą siekdama sudaryti viešojo pirkimo sutartį dėl su transporto infrastruktūra susijusių darbų atlikimo. Iš bylos medžiagos matyti, kad numanoma šių darbų vertė – nuo 7,2 iki 7,5 mlrd. HUF, t. y. maždaug nuo 23300000 iki 24870000 eurų.

               11

               Kiek tai susiję su ekonomine ir finansine kandidatų padėtimi, perkančioji organizacija reikalavo pateikti pagal finansinę atskaitomybę reglamentuojančias taisykles parengtą vienodą dokumentą ir nustatė minimalų kriterijų – balansas negali būti neigiamas daugiau kaip vieną kartą per paskutinius trejus pasibaigusius finansinius metus (toliau – ekonominis reikalavimas).

               12

                  Hochtief AG yra grupės, kuriai priklauso Hochtief Solutions AG, patronuojančioji bendrovė. Hochtief Solutions AG yra 100 % Hochtief AG dukterinė bendrovė. Šios bendrovės įsteigtos pagal Vokietijos teisę. Hochtief Vengrija yra Hochtief Solutions AG padalinys Vengrijoje. Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad, kiek tai susiję su ekonominiu reikalavimu, Hochtief Vengrija turi mažiausiai teisę remtis tik Hochtief Solutions AG padėtimi.

               13

               Pagal pelno perdavimo sutartį Hochtief Solutions AG gautas pelnas kiekvienais metais turi būti perduotas patronuojančiajai bendrovei, todėl Hochtief Solutions AG balansas paprastai yra neigiamas arba lygus nuliui.

               14

                  Hochtief Vengrija užginčijo ekonominio reikalavimo teisėtumą remdamasi tuo, kad šis reikalavimas yra diskriminacinis ir pažeidžia tam tikras Vengrijos įstatymo, kuriuo į vidaus teisę perkeliama Direktyva 2004/18, nuostatas.

               15

               Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad pagal Vokietijos teisę įsteigtoms bendrovėms arba bent jau pagal Vokietijos teisę įsteigtų bendrovių grupėms taikant metines ataskaitas reglamentuojančias taisykles bendrovė gali, sumokėjusi mokesčius, pateikti teigiamą balansą, nors dėl paskirstytų dividendų ar pelno, didesnio už pelną po sumokėtų mokesčių, perleidimo jos balansas neigiamas, tačiau pagal Vengrijos teisės aktus draudžiama paskirstyti dividendus, jeigu tai atlikus gaunamas neigiamas balansas.

               16

                  Hochtief Vengrija užginčijo ekonominio reikalavimo teisėtumą Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság. Dėl šios institucijos sprendimo ji pateikė ieškinį pirmosios instancijos teisme, o vėliau kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą.

               17

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme Hochtief Vengrija tvirtino, kad ekonominis reikalavimas nesuteikia galimybės nediskriminuojant ir objektyviai palyginti kandidatų, nes metines bendrovių ataskaitas reglamentuojančios taisyklės, kiek tai susiję su dividendų mokėjimu įmonių grupėse, valstybėse narėse gali skirtis. Bet kuriuo atveju taip yra kalbant apie Vengriją ir Vokietijos Federacinę Respubliką. Ekonominis reikalavimas sukuria netiesioginę diskriminaciją, nes jį pritaikius nepalankesnėje padėtyje atsiduria šio reikalavimo negalintys įvykdyti kandidatai arba kandidatai, kuriems šį reikalavimą gali būti sunku įvykdyti, nes jų įsisteigimo valstybėje narėje jiems taikomi teisės aktai skiriasi nuo perkančiosios organizacijos valstybėje narėje taikomų teisės aktų.

               18

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuoja, kad, pirma, iš Direktyvos 2004/18 44 straipsnio 2 dalies ir 47 straipsnio 1 dalies b punkto matyti, jog perkančioji organizacija gali nustatyti minimalų ekonominės ir finansinės padėties kriterijų remdamasi balansu, ir, antra, kad minėtu 47 straipsniu atsižvelgiama į skirtumus, galinčius egzistuoti tarp nacionalinės teisės aktų, reglamentuojančių metines bendrovių ataskaitas. Taigi jis kelia klausimą dėl to, kaip galima nustatyti minimalų ekonominės ir finansinės padėties kriterijų, kuris būtų panašus, nepaisant bendrovės įsisteigimo vietos, kai šis kriterijus turi būti patvirtintas dokumentais, kurie atitinka minėto 47 straipsnio 1 dalies b punkte pateiktas nuorodas, tačiau jų turinys ir juose pateikta informacija atskirose valstybėse narėse gali skirtis.

               19

               Šiomis aplinkybėmis Fővárosi Ítélőtábla nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar nuostatą, jog pagal Direktyvos 2004/18 <...> 44 straipsnio 2 dalį reikalaujami minimalūs pajėgumo reikalavimai nustatomi laikantis šios direktyvos 47 straipsnio 1 dalies b punkto, galima aiškinti taip, kad perkančioji organizacija turi teisę minimalius pajėgumo reikalavimus sieti tik su vienu apskaitos dokumente (balanse) pateiktu rodikliu, kurį pasirenka ekonominei ir finansinei padėčiai patikrinti?

                        2.

                        Jeigu atsakymas į pirmąjį klausimą teigiamas, taip pat kyla klausimas, ar laikomasi (minėtos) direktyvos 44 straipsnio 2 dalyje įtvirtino atitikties reikalavimo, kai minimalų pajėgumą nusprendžiama vertinti pagal duomenis (finansinių metų rezultatus), kurių turinys atskirose valstybėse narėse skiriasi dėl jose galiojančių atskaitomybę reglamentuojančių teisės aktų?

                        3.

                        Ar norint atsižvelgti į skirtumus, kurie, be jokios abejonės, egzistuoja tarp valstybių narių, užtenka, kad perkančioji organizacija, be dokumentų, ekonominei ir finansinei padėčiai patikrinti leidžia naudotis ir išorės priemonėmis ([Direktyvos 2004/18] 47 straipsnio [2] dalis), ir ar tam, kad visais dokumentais, kuriuos nurodė perkančioji organizacija, būtų laikomasi atitikties reikalavimo, tokia organizacija turi užtikrinti, kad minėtą padėtį būtų galima įrodyti kitaip ([šios direktyvos] 47 straipsnio 5 dalis)?“

         Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo

               20

                  Édukövízig pirmiausia teigia, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą nepriimtinas dėl dviejų priežasčių. Pirma, jis susijęs su teisinėmis aplinkybėmis, kurios aptartos vykstant ne procesui ankstesnėje instancijoje, o prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, todėl nagrinėjant bylą minėtam teismui šios aplinkybės nereikšmingos. Antra, dėl ekonominio reikalavimo iš tiesų nekyla jokių sunkumų, nes Hochtief Vengrija galėjo remtis savo pačios balansu ir taip įvykdyti šį reikalavimą arba veikti Hochtief Solutions AG vardu, kuri, atsižvelgiant į pelno perdavimo sutartį, siejančią ją su patronuojančiąja bendrove Hochtief AG, pagal jai taikomus teisės aktus būtų privalėjusi patvirtinti Hochtief Vengrija, kuriai gali būti taikoma atsakomybė pagal teisės aktus, ekonominę ir teisinę padėtį, o to taip pat būtų užtekę siekiant įvykdyti ekonominį reikalavimą.

               21

               Dėl pirmojo nurodyto nepriimtinumo pagrindo reikia konstatuoti, kad jis susijęs su prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamos bylos dalyko apimtimi, kurią lemia nacionalinių procesinių taisyklių taikymas, o toks klausimas nepriklauso Teisingumo Teismo jurisdikcijai.

               22

               Dėl antrojo nepriimtinumo pagrindo pasakytina, kad jis grindžiamas pasekmėmis, galinčiomis kilti iš faktinių aplinkybių, susijusių su Vengrijos teise (Hochtief Vengrija galimybė pačiai įvykdyti ekonominį reikalavimą) arba bendrovių veiklą reglamentuojančiais Vokietijos teisės aktais (Hochtief Solutions AG galimybė įvykdyti tą patį reikalavimą, nes ji turi pareigą remtis patronuojančiosios bendrovės ekonomine padėtimi), vertinimo, o tokių aplinkybių Teisingumo Teismas neturi vertinti.

               23

               Taip pat primintina, kad Teisingumo Teismui bendradarbiaujant su nacionaliniais teismais pagal SESV 267 straipsnį, tik nacionalinis teismas, atsižvelgdamas į konkrečias kiekvienos bylos aplinkybes, vertina prejudicinio sprendimo reikalingumą savo sprendimui priimti ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Teisingumo Teismas gali atmesti nacionalinio teismo prašymą tik jeigu akivaizdu, kad nacionalinio teismo prašymas išaiškinti Sąjungos teisę niekaip nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar ginčo dalyku, arba kai klausimas yra hipotetinis ar bendro pobūdžio (žr., be kita ko, 2010 m. spalio 28 d. Sprendimo Volvo Car Germany, C-203/09, Rink. p. I-10721, 23 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               24

               Šiuo atveju nėra nė vienos iš minėtų situacijų, todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prejudicinius klausimus reikia nagrinėti.

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmo ir antro klausimų

               25

               Savo pirmu ir antru klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar Direktyvos 2004/18 44 straipsnio 2 dalį ir 47 straipsnio 1 dalies b punktą reikia aiškinti taip, kad perkančioji organizacija turi teisę nustatyti minimalų ekonominio ir finansinio pajėgumo reikalavimą, vertinamą pagal konkrečią balanso eilutę, net jeigu atskirų valstybių narių teisės aktuose ši eilutė gali būti reglamentuojama skirtingai, todėl gali skirtis ir bendrovių balansai, nelygu, kokiais teisės aktais jos privalo vadovautis rengdamos savo metines ataskaitas.

               26

               Pagal Direktyvos 2004/18 44 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą perkančioji organizacija gali nustatyti minimalų ekonominio ir finansinio pajėgumo reikalavimą šios direktyvos 47 straipsnyje nustatyta tvarka. Minėto straipsnio 1 dalies b punkte numatyta, kad perkančioji organizacija gali, be kita ko, prašyti kandidatų ir dalyvių įrodyti tokį pajėgumą pateikiant savo balansą.

               27

               Vis dėlto reikia konstatuoti, kad minimalus ekonominio ir finansinio pajėgumo reikalavimas negali būti įvertintas darant bendrą nuorodą į balansą. Iš to matyti, kad Direktyvos 2004/18 44 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje nurodyta teise, kiek tai susiję su minėto 47 straipsnio 1 dalies b punktu, galima pasinaudoti tik darant nuorodą į vieną ar kelias konkrečias balanse pateikiamų duomenų grupes.

               28

               Pabrėžtina, kad pagal Direktyvos 2004/18 47 straipsnį perkančiosioms organizacijoms palikta palyginti didelė diskrecija pasirenkant tokius duomenis. Priešingai nei šios direktyvos 48 straipsnyje, pagal kurį, kiek tai susiję su techniniais ir profesiniais pajėgumais, nustatyta uždara sistema, apribojanti minėtų organizacijų turimus vertinimo ir patikros būdus, taigi ir jų galimybes nustatyti reikalavimus (dėl prieš Direktyvą 2004/18 galiojusių direktyvų analogiškų nuostatų žr. 1982 m. vasario 10 d. Sprendimo Transporoute et travaux, 76/81, Rink. p. 417, 8–10 ir 15 punktus), pagal šio 47 straipsnio 4 dalį perkančiosioms organizacijoms aiškiai suteikiama teisė pasirinkti įrodomuosius dokumentus, kuriuos kandidatai ar dalyviai privalo pateikti norėdami įrodyti savo ekonominį ir finansinį pajėgumą. Direktyvos 2004/18 44 straipsnio 2 dalyje daroma nuoroda į minėtą 47 straipsnį, todėl tokia pati pasirinkimo diskrecija egzistuoja ir nustatant minimalius ekonominio ir finansinio pajėgumo reikalavimus.

               29

               Vis dėlto ši laisvė nėra neribota. Kaip numatyta Direktyvos 2004/18 44 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje, minimalus pajėgumo reikalavimas turi būti susijęs su sutarties dalyku ir jam proporcingas. Iš to matyti, kad balanso duomenys, kuriuos perkančioji organizacija pasirenka nustatydama minimalų ekonominio ir finansinio pajėgumo reikalavimą, turi būti objektyvūs, kad būtų pateikta informacija apie tokį ūkio subjekto pajėgumą, o taip nustatyta pereinamoji riba turi atitikti atitinkamos sutarties mastą, t. y. būti objektyvus rodiklis, patvirtinantis, kad egzistuoja ekonominis ir finansinis pagrindas, kurio pakanka šiai sutarčiai tinkamai įvykdyti, tačiau neturi būti reikalavimų, viršijančių tai, kas protingai būtina šiam tikslui pasiekti.

               30

               Kadangi valstybių narių teisės aktai, reglamentuojantys metines bendrovių ataskaitas, nebuvo visiškai suderinti, negalima atmesti, kad šie teisės aktai gali skirtis, kiek tai susiję su konkrečiais balanso duomenimis, į kuriuos perkančioji organizacija darė nuorodą nustatydama minimalų pajėgumo reikalavimą. Vis dėlto pažymėtina, kad, kaip matyti iš Direktyvos 2004/18 47 straipsnio 1 dalies b ir c punktų bei 5 dalies formuluotės, šioje direktyvoje įtvirtinta idėja, kad, kiek tai susiję su kandidatų ar dalyvių ekonominio ir finansinio pajėgumo įrodymu, perkančioji organizacija gali teisėtai reikalauti konkrečios informacijos, net jeigu, vertinant objektyviai, ne kiekvienas potencialus kandidatas ar dalyvis gali ją pateikti, kaip kad gali būti minėtos 1 dalies b punkto atveju, dėl skirtingų teisės aktų. Taigi toks reikalavimas negali būti savaime laikomas sukeliančiu diskriminaciją.

               31

               Iš to matyti, kad galimybės nustatyti minimalų ekonominio ir finansinio pajėgumo reikalavimą negalima atmesti vien dėl to, kad šis reikalavimas turi būti įvykdytas remiantis balanso duomenimis, kurie gali skirtis atsižvelgiant į atskirų valstybių narių teisės aktus.

               32

               Todėl į pirmą ir antrą pateiktus klausimus reikia atsakyti taip: Direktyvos 2004/18 44 straipsnio 2 dalį ir 47 straipsnio 1 dalies b punktą reikia aiškinti taip, kad perkančioji organizacija turi teisę nustatyti minimalų ekonominio ir finansinio pajėgumo reikalavimą, vertinamą pagal konkrečią balanso duomenų grupę ar kelias jų grupes, jeigu šie duomenys objektyviai pateikia informaciją apie tokį ūkio subjekto pajėgumą, ir šis reikalavimas atitinka konkrečios sutarties mastą, t. y. yra objektyvus rodiklis, patvirtinantis, kad egzistuoja ekonominis ir finansinis pagrindas, kurio pakanka šiai sutarčiai tinkamai įvykdyti, tačiau jis neviršija to, kas protingai būtina šiam tikslui pasiekti. Galimybės nustatyti minimalų ekonominio ir finansinio pajėgumo reikalavimą iš principo negalima atmesti vien dėl to, kad šis reikalavimas susijęs su balanso duomenimis, kurie gali skirtis atsižvelgiant į atskirų valstybių narių teisės aktus.

         Dėl trečio klausimo

               33

               Trečiu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar Direktyvos 2004/18 47 straipsnį reikia aiškinti taip, kad tuo atveju, kai ūkio subjektas negali atitikti minimalaus ekonominio ir finansinio pajėgumo reikalavimo dėl valstybių narių, kuriose toks ūkio subjektas ir perkančioji organizacija atitinkamai įsteigti, teisės aktų, kurie skiriasi, kiek tai susiję su balanso eilute, į kurią darant nuorodą nustatytas toks minimalus pajėgumo reikalavimas, užtenka, kad toks ūkio subjektas turi galimybę remtis kito subjekto pajėgumu pagal šio straipsnio 2 dalį, ar vis dėlto turi būti leista savo ekonominį ir finansinį pajėgumą įrodyti bet kokiu kitu tinkamu dokumentu pagal minėto straipsnio 5 dalį.

               34

               Vis dėlto reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš sprendimo, kuriuo pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, pagrindinėje byloje aptariamas teisės aktų skirtumas nesusijęs su balanso eilutės, į kurią daroma nuoroda nustatant ekonominį reikalavimą, apimtimi, t. y. su rezultatu pagal balansą. Iš tikrųjų ir Vokietijos, ir Vengrijos teisės aktuose numatyta, kad šioje eilutėje turi atsispindėti finansinių metų ir paskirstytų dividendų rezultatai. Tačiau šie teisės aktai skiriasi tuo, kad pagal Vengrijos teisės aktus draudžiama, kad paskirsčius dividendus ar perdavus pelną šioje eilutėje susidarytų neigiamas rezultatas, o pagal Vokietijos teisės aktus tai nedraudžiama, bent jau esant situacijai, kokioje yra dukterinė bendrovė Hochtief Solutions AG, kurią su patronuojančiąja bendrove sieja pelno perdavimo sutartis.

               35

               Taigi teisės aktai skiriasi tuo, kad, priešingai nei Vengrijos teisės aktuose, Vokietijos teisės aktuose neribojama patronuojančiosios bendrovės galimybė nuspręsti, kad jai bus perduotas dukterinės bendrovės pelnas, net jeigu dėl tokio perdavimo šios dukterinės bendrovės balansas taptų neigiamas, nors pareiga numatyti tokį pelno perdavimą nenumatyta.

               36

               Todėl laikytina, kad savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori išsiaiškinti, ar Direktyvos 2004/18 47 straipsnį reikia aiškinti taip, kad tuo atveju, kai ūkio subjektas negali įvykdyti minimalaus ekonominio ir finansinio pajėgumo reikalavimo, kaip antai ekonominio reikalavimo, nes jį saisto sutartis, pagal kurią jis reguliariai perduoda savo pelną patronuojančiajai bendrovei, užtenka, kad toks subjektas pagal minėto straipsnio 2 dalį gali remtis kito subjekto pajėgumais, ar vis dėlto jam turi būti leidžiama įrodyti savo ekonominį ir finansinį pajėgumą bet kokiu tinkamu dokumentu, kaip tai numatyta minėto straipsnio 5 dalyje, atsižvelgiant į tai, kad tokiai sutarčiai pagal minėto ūkio subjekto įsisteigimo valstybės narės teisės aktus netaikomi apribojimai, o pagal perkančiosios organizacijos įsisteigimo valstybės narės teisės aktus tokia sutartis galima tik tuo atveju, jeigu perdavus pelną balansas netampa neigiamas.

               37

               Aišku, kad esant tokiai situacijai dukterinės bendrovės galimybės atitikti minimalų ekonominio ir finansinio pajėgumo reikalavimą, nustatytą pagal nuorodą į konkrečius balanso duomenis, nebuvimą, kaip tai rodo paskutinė analizė, lemia ne skirtingi teisės aktai, o patronuojančiosios bendrovės sprendimas, pagal kurį ši dukterinė bendrovė įpareigojama reguliariai perduoti visą savo pelną.

               38

               Tokiomis aplinkybėmis ši dukterinė bendrovė disponuoja tik galimybe, numatyta Direktyvos 2004/18 47 straipsnio 2 dalyje, pagal kurią ji gali remtis kito subjekto ekonominiais ir finansiniais pajėgumais pateikdama tokio subjekto įsipareigojimą suteikti šiai bendrovei būtinus išteklius. Reikia konstatuoti, kad tokia galimybė ypač pritaikyta minėtoms aplinkybėms, nes taip patronuojančioji bendrovė gali pati neutralizuoti dukterinės bendrovės galimybės atitikti minimalų pajėgumo reikalavimą nebuvimą, kuris atsirado dėl patronuojančiosios bendrovės.

               39

               Taigi į trečią pateiktą klausimą reikia atsakyti: Direktyvos 2004/18 47 straipsnį reikia aiškinti taip, kad tuo atveju, kai ūkio subjektas negali atitikti minimalaus ekonominio ir finansinio pajėgumo reikalavimo, pagal kurį kandidatų ar dalyvių balansas neturi būti neigiamas daugiau kaip vieną kartą per paskutinius trejus pasibaigusius finansinius metus, nes jį saisto sutartis, pagal kurią šis ūkio subjektas reguliariai perduoda savo pelną patronuojančiajai bendrovei, jis, norėdamas atitikti šį minimalų pajėgumo reikalavimą, turi tik vieną galimybę – remtis kito subjekto pajėgumais pagal minėto straipsnio 2 dalį. Šiuo atžvilgiu neturi reikšmės aplinkybė, kad minėto ūkio subjekto įsisteigimo valstybės narės ir perkančiosios organizacijos įsisteigimo valstybės narės teisės aktai skiriasi, nes pagal pirmosios valstybės narės teisės aktus tokiai sutarčiai netaikomi apribojimai, o pagal antrosios – tokia sutartis galima tik tuo atveju, jeigu perdavus pelną balansas netampa neigiamas.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               40

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (septintoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/18/EB dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo 44 straipsnio 2 dalį ir 47 straipsnio 1 dalies b punktą reikia aiškinti taip, kad perkančioji organizacija turi teisę nustatyti minimalų ekonominio ir finansinio pajėgumo reikalavimą, vertinamą pagal konkrečią balanso duomenų grupę ar kelias jų grupes, jeigu šie duomenys objektyviai pateikia informaciją apie tokį ūkio subjekto pajėgumą, ir šis reikalavimas atitinka konkrečios sutarties mastą, t. y. yra objektyvus rodiklis, patvirtinantis, kad egzistuoja ekonominis ir finansinis pagrindas, kurio pakanka šiai sutarčiai tinkamai įvykdyti, tačiau jis neviršija to, kas protingai būtina šiam tikslui pasiekti. Galimybės nustatyti minimalų ekonominio ir finansinio pajėgumo reikalavimą iš principo negalima atmesti vien dėl to, kad šis reikalavimas susijęs su balanso duomenimis, kurie gali skirtis atsižvelgiant į atskirų valstybių narių teisės aktus.

                           2.

                           Direktyvos 2004/18 47 straipsnį reikia aiškinti taip, kad tuo atveju, kai ūkio subjektas negali atitikti minimalaus ekonominio ir finansinio pajėgumo reikalavimo, pagal kurį kandidatų ar dalyvių balansas neturi būti neigiamas daugiau kaip vieną kartą per paskutinius trejus pasibaigusius finansinius metus, nes jį saisto sutartis, pagal kurią šis ūkio subjektas reguliariai perduoda savo pelną patronuojančiajai bendrovei, jis, norėdamas atitikti šį minimalų pajėgumo reikalavimą, turi tik vieną galimybę – remtis kito subjekto pajėgumais pagal minėto straipsnio 2 dalį. Šiuo atžvilgiu neturi reikšmės aplinkybė, kad minėto ūkio subjekto įsisteigimo valstybės narės ir perkančiosios organizacijos įsisteigimo valstybės narės teisės aktai skiriasi, nes pagal pirmosios valstybės narės teisės aktus tokiai sutarčiai netaikomi apribojimai, o pagal antrosios – tokia sutartis galima tik tuo atveju, jeigu perdavus pelną balansas netampa neigiamas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vengrų.


1998 m. birželio 18 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Portugalijos Respubliką. # Įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla C-183/97.


1987 m. liepos 9 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Maria Frascogna prieš Caisse des dépôts et consignations. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal des affaires de sécurité sociale de Nanterre - Prancūzija. # Socialinė apsauga. # Byla 256/86.


2016 m. spalio 4 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Lidl Stiftung & Co. KG prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą.#Europos Sąjungos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Europos Sąjungos prekių ženklo „Castello“ paraiška – Ankstesni vaizdiniai nacionaliniai ir Europos Sąjungos prekių ženklai „Castelló“ – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-549/14.


2000 m. lapkričio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Schutzverband gegen Unwesen in der Wirtschaft eV prieš Warsteiner Brauerei Haus Cramer GmbH & Co. KG. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesgerichtshof - Vokietija. # Byla C-312/98.


1989 m. gegužės 11 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Belgijos Karalystę. # Laisvas prekių judėjimas. # Byla 52/88.


2017 m. spalio 19 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Belén Bernaldo de Quirós prieš Europos Komisiją.#Viešoji tarnyba – Pareigūnai – Paskyrimas – Perkėlimas iš skyriaus vadovo pareigų į patarėjo pareigas – Tarnybos interesas – Piktnaudžiavimas įgaliojimais – Teisė būti išklausytam ir rūpestingumo pareiga – Pareigų lygiavertiškumo principas.#Byla T-649/16.


2016 m. birželio 28 d. Tarnautojų teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Andrea Lorenzet prieš Europos aviacijos saugos agentūrą.#Viešoji tarnyba – Laikinieji tarnautojai – KTĮS 2 straipsnio f punktas – Neterminuota sutartis – Nemokamos atostogos – Atostogos dėl asmeninių priežasčių – Atsisakymas pratęsti nemokamas atostogas dar vieniems metams – KTĮS 52 straipsnis.#Byla F-144/15.


1987 m. lapkričio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Amro Aandelen Fonds prieš Inspecteur der Registratie en Successie. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Gerechtshof Amsterdam - Nyderlandai. # Byla 112/86.


2013 m. sausio 29 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Thomas Müller prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo Sunless paraiška - Ankstesni žodiniai Bendrijos prekių ženklai SUNLESS ir LONCAR-SUNLESS - Santykinis atmetimo pagrindas - Galimybė supainioti - Žymenų panašumas - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas. # Byla T-662/11.


title: 2011 m. birželio 28 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # ATB Norte, SL prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo "BRICO CENTER Garden" paraiška - Ankstesni Bendrijos prekių ženklai "ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro" ir "CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro" - Santykinis atmetimo pagrindas - Galimybė supainioti - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas. # Byla T-479/09.

text:
      2011 m. birželio 28 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas ATB Norte prieš VRDT – Bricocenter Italia (BRICO CENTER Garden)
      (Byla T‑479/09)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo „BRICO CENTER Garden“ paraiška – Ankstesni Bendrijos prekių ženklai „ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro“ ir „CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro“ – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas
         – Galimybė supainioti su ankstesniu prekių ženklu (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 25,
         33 ir 34, 57, 66 ir 67 punktus)

      Dalykas

         Ieškinys dėl 2009 m. rugsėjo 24 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (VRDT) ketvirtosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla
                  R 1044/2008-4), susijusio su protesto procedūra tarp

               ATB Norte, SL
               ir
               Bricocenter Italia Srl
               .
            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               Bricocenter Italia Srl

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               vaizdinis prekių ženklas BRICO CENTER Garden 35 klasės paslaugoms – paraiška Nr. 4935144

               Prekių ženklo ar žymens, kuriuo grindžiamas protestas, savininkas:

               ATB Norte, SL

               Prekių ženklas ar žymuo, kuriuo grindžiamas protestas:

               ankstesni vaizdiniai Bendrijos prekių ženklai ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro (Nr. 989046) ir CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro (Nr. 3262623) 35, 37 ir 39 klasių prekėms

               Protestų skyriaus sprendimas:

               patenkinti protestą

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               panaikinti ginčijamą sprendimą ir atmesti protestą

      Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Panaikinti 2009 m. rugsėjo 24 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) ketvirtosios
                     apeliacinės tarybos sprendimą (byla R 1048/2008-4) tiek, kiek jame Apeliacinė taryba patenkina Bricocenter Italia Srl pateiktą
                     apeliaciją dėl Bendrijos prekių ženklo paraiškoje nurodytų „reklamos“, „verslo reikalų valdymo“ ir „verslo administravimo“
                     paslaugų.

                  2.

                  	Atmesti likusią ieškinio dalį.

                  3.

                  	ATB Norte, SL, Bricocenter Italia ir VRDT padengia savo bylinėjimosi išlaidas, patirtas vykstant procesui Bendrajame Teisme.