title: 2017 m. gegužės 10 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Wenceslas de Lobkowicz prieš Ministère des Finances et des Comptes publics.#Cour administrative d'appel de Douai prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Europos Sąjungos pareigūnas – Pareigūnų tarnybos nuostatai – Privalomasis draudimas pagal Europos Sąjungos institucijų socialinės apsaugos sistemą – Valstybėje narėje gaunamos pajamos iš nekilnojamojo turto – Apmokestinimas bendrąja socialine įmoka, socialiniu mokesčiu ir papildomomis įmokomis pagal valstybės narės teisę – Dalyvavimas finansuojant šios valstybės narės socialinės apsaugos sistemą.#Byla C-690/15.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2017 m. gegužės 10 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Europos Sąjungos pareigūnas — Pareigūnų tarnybos nuostatai — Privalomasis draudimas pagal Europos Sąjungos institucijų socialinės apsaugos sistemą — Valstybėje narėje gaunamos pajamos iš nekilnojamojo turto — Apmokestinimas bendrąja socialine įmoka, socialiniu mokesčiu ir papildomomis įmokomis pagal valstybės narės teisę — Dalyvavimas finansuojant šios valstybės narės socialinės apsaugos sistemą“
      Byloje C‑690/15
      dėl cour administrative d’appel de Douai (Prancūzija) 2015 m. gruodžio 14 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2015 m. gruodžio 21 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Wenceslas de Lobkowicz

      prieš

         Ministère des Finances et des Comptes publics

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas K. Lenaerts, pirmininko pavaduotojas A. Tizzano, kolegijų pirmininkai R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, M. Berger ir A. Prechal, teisėjai C. Toader, M. Safjan, D. Šváby, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund ir F. Biltgen (pranešėjas),
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      posėdžio sekretorė V. Giacobbo-Peyronnel, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2016 m. spalio 18 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               W. de Lobkowicz, atstovaujamo advokato G. Hannotin,

               —

               Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues, D. Colas, R. Coesme ir D. Segoin,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos D. Martin ir G. Gattinara,

         susipažinęs su 2016 m. gruodžio 6 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl Sąjungos teisės išaiškinimo siekiant nustatyti, ar yra vienos valstybės narės teisės aktų taikymo principas, kaip įtvirtintas 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamente (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeistame ir atnaujintame 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97 (OL L 28, 1997, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 3), ir iš dalies pakeistame 1999 m. vasario 8 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 307/1999 (OL L 38, 1999, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 335) (toliau – Reglamentas Nr. 1408/71), ir vėliau numatytas 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamente (EB) Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo (OL L 166, 2004, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 72), kaip jį išaiškino Teisingumo Teismas 2015 m. vasario 26 d. Sprendime de Ruyter (C‑623/13, EU:C:2015:123).

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant į pensiją išėjusio Europos Komisijos pareigūno Wenceslas de Lobkowicz ir ministère des Finances et des Comptes publics (Finansų ir iždo ministerija, Prancūzija) ginčą dėl šio pareigūno apmokestinimo socialinėmis įmokomis ir mokesčiais už 2008–2011 m. Prancūzijoje gautas pajamas iš nekilnojamojo turto.

         Teisinis pagrindas
      Sąjungos teisė

               3

               Protokolo (Nr. 7) dėl Europos Sąjungos privilegijų ir imunitetų (OL C 83, 2010, p. 266, toliau – Protokolas) 12 straipsnis suformuluotas taip:
               „Remiantis Europos Parlamento ir Tarybos pagal įprastą teisėkūros procedūrą priimtais reglamentais nustatytomis sąlygomis ir tvarka bei pasikonsultavus su atitinkamomis institucijomis Sąjungos pareigūnai ir kiti tarnautojai moka Sąjungai mokesčius nuo iš Sąjungos gaunamos algos, darbo užmokesčio ir kito atlyginimo.
               Iš Sąjungos gaunamai algai, darbo užmokesčiui ir kitam atlyginimui netaikomi nacionaliniai mokesčiai.“

               4

               Šio Protokolo 13 straipsnyje įtvirtinta:
               „Pajamų mokesčio, turto mokesčio ir palikimo mokesčio taikymo tikslais bei tarp Sąjungos valstybių narių pasirašytų sutarčių dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo taikymo tikslais Sąjungos pareigūnai ir kiti tarnautojai, kurie vien tik todėl, kad eina pareigas Sąjungos tarnyboje, įgyja gyvenamąją vietą kitos valstybės narės nei šalies, kur prieš pradedant eiti pareigas buvo jų nuolatinė gyvenamoji vieta mokesčių mokėjimo tikslais, teritorijoje, yra laikomi, tiek šalyje, kurioje faktiškai gyvena, tiek toje, kurioje yra jų nuolatinė gyvenamoji vieta, mokesčių mokėjimo tikslais išlaikiusiais nuolatinę gyvenamąją vietą pastarojoje <…>
               <…>“

               5

               To paties Protokolo 14 straipsnyje nustatyta:
               „Europos Parlamentas ir Taryba, priimdami reglamentus pagal įprastą teisėkūros procedūrą ir pasikonsultavę su atitinkamomis institucijomis, nustato Sąjungos pareigūnų ir kitų tarnautojų socialinio draudimo išmokų sistemą.“

               6

               Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatai (toliau – PTN) ir kitų Sąjungos tarnautojų įdarbinimo sąlygos buvo nustatyti 1968 m. vasario 29 d. Tarybos reglamentu (EEB, Euratomas, EAPB) Nr. 259/68, nustatančiu Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatus ir kitų Europos Bendrijų tarnautojų įdarbinimo sąlygas bei Komisijos pareigūnams laikinai taikomas specialias priemones (OL L 56, 1968, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 2 t., p. 5), iš dalies pakeistu 2008 m. gruodžio 18 d. Tarybos reglamentu (EB, Euratomas) Nr. 1324/2008 (OL L 345, 2008, p. 17).

               7

               PTN 72 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Pareigūnas <…> pagal [Sąjungos] institucijų bendru sutarimu, pasikonsultavus su Tarnybos nuostatų komitetu, priimtas taisykles yra apdraudžiami sveikatos draudimu iki 80 % patirtų išlaidų. <…>
               <…>
               Vieną trečdalį tokio draudimo įmokos moka pareigūnas, tačiau jo mokama įmoka neturi viršyti 2 % jo bazinės algos.
               <…>“

               8

               PTN 73 straipsnis suformuluotas taip:
               „1.   Nuo tarnybos pradžios pareigūnas yra apdraudžiamas profesinės ligos ir nelaimingų atsitikimų draudimu pagal taisykles, priimtas [Sąjungos] institucijų bendru sutarimu pasikonsultavus su Tarnybos nuostatų komitetu. Jis moka su profesija nesusijusio draudimo įmokas, ne didesnes kaip 0,1 % savo bazinės algos.
               <…>“

               9

               PTN 83 straipsnyje įtvirtinta:
               „1.   Išmokos pagal šią pensijų sistemą mokamos į [Sąjungos] biudžetą [iš [Sąjungos] biudžeto]. Valstybės narės bendrai užtikrina tokių išmokų mokėjimą pagal toms išlaidoms finansuoti nustatytą skalę.
               <…>
               2.   Pareigūnai padengia trečdalį šios pensijų sistemos finansavimo sąnaudų. Įmoka yra 10,9 % pareigūno bazinės algos, neįskaitant 64 straipsnyje nurodytų dydžių. Ji kas mėnesį išskaičiuojama iš pareigūnų algų. <…>
               <…>“

               10

               Šio 83 straipsnio 2 dalyje numatytos įmokos dydis tikslinamas kas metus. Pagrindinėje byloje nagrinėjamu 2009–2011 m. laikotarpiu šis dydis buvo nustatytas kiekvienų iš nurodytų metų liepos 1 d. atitinkamai 11,3 %, 11,6 % ir 11 %.

               11

               Pagal Reglamento Nr. 1408/71 2 straipsnio 1 dalį šis reglamentas „taikomas pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ar savarankiškai dirbantiems asmenims ar studentams, kuriems yra ar buvo taikomi vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktai ir kurie yra vienos iš valstybių narių piliečiai arba asmenys be pilietybės ar pabėgėliai, gyvenant[iems] kurios nors valstybės narės teritorijoje, bei jų šeimos nariams ir maitintojo netekusiems asmenims [jų išlaikytiniams]“.

               12

               Reglamento 13 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad „asmenims, kuriems taikomas šis reglamentas, taikomi tik vienos valstybės narės teisės aktai. Tie teisės aktai nustatomi remiantis šioje dalyje nustatytomis nuostatomis.“

               13

               Reglamentą Nr. 1408/71 nuo 2010 m. gegužės 1 d. panaikino ir pakeitė nuo tos dienos taikomas Reglamentas Nr. 883/2004. Tačiau Reglamento Nr. 1408/71 2 straipsnio 1 dalies ir 13 straipsnio 1 dalies formuluotė iš esmės liko identiška atitinkamai Reglamento Nr. 883/2004 2 straipsnio 1 dalies ir 11 straipsnio 1 dalies formuluotėms.

         Prancūzijos teisė

               14

               Pagal pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms taikytinos redakcijos Code de la sécurité sociale (Socialinės apsaugos kodeksas) L. 136‑6 straipsnį fiziniai asmenys, kurie mokesčių tikslais laikomi nuolat gyvenantys Prancūzijoje, kaip tai suprantama pagal Code général des impôts (Bendrasis mokesčių kodeksas) 4B straipsnį, yra apmokestinami pagal Bendrojo mokesčių kodekso 1600‑0 C straipsnį, kuris įtrauktas į šio kodekso nuostatas, reglamentuojančias „bendrąją socialinę įmoką, mokamą į Caisse nationale d’allocations familiales (Nacionalinė šeimos išmokų kasa), fonds de solidarité vieillesse (Senatvės solidarumo fondas) ir privalomojo sveikatos draudimo sistemą“ (toliau – BSĮ), ir todėl moka įmoką nuo pajamų iš turto, apskaičiuojama nuo sumos iki mokesčių mokėjimo, nuo kurios nustatomas pajamų mokestis; į šias pajamas patenka pajamos iš nekilnojamojo turto.

               15

               Pagal pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms taikytinos redakcijos Bendrojo mokesčių kodekso 1600‑0Fbis straipsnį minėti asmenys pagal Socialinės apsaugos kodekso L. 245‑14 straipsnį dar apmokestinami „socialiniu mokesčiu“, kurio dydis pagal nagrinėjamiems metams taikomo Socialinės apsaugos kodekso L. 245-16 straipsnį buvo 2 % nuo šių pajamų. Be to, iš Code de l’action sociale et des familles (Socialinės paramos ir šeimos kodeksas) matyti, kad nuo minėtų pajamų taip pat atskaičiuojama 0,3 % papildoma įmoka remiantis L. 14‑10‑4 straipsniu ir 1,1 % papildoma įmoka remiantis L. 262‑24 straipsniu.

         Pagrindinės bylos aplinkybės ir prejudicinis klausimas

               16

               Nuo 1979 m. iki išėjimo į pensiją, t. y. iki 2016 m. sausio 1 d., Prancūzijos pilietis W. de Lobkowicz buvo Komisijos pareigūnas. Dėl šios priežasties jis buvo apdraustas pagal Europos Sąjungos institucijų socialinės apsaugos bendrą sistemą.

               17

               Pagal Protokolo 13 straipsnį W. de Lobkowicz mokesčių tikslais nuolat gyvena Prancūzijoje. Šioje valstybėje narėje jis gauna pajamų iš nekilnojamojo turto. 2008–2011 m. šios pajamos buvo apmokestintos BSĮ, įmoka socialinės apsaugos sistemos skolai padengti (toliau – ĮSDSP), 2 % socialiniu mokesčiu ir šio mokesčio papildomomis atitinkamai 0,3 % ir 1,1 % įmokomis.

               18

               Mokesčių administratoriui atsisakius patenkini prašymą atleisti nuo minėtų įmokų ir mokesčių, W. de Lobkowicz pareiškė ieškinį, kuriuo siekė būti atleistas nuo mokėjimo, tribunal administratif de Rouen (Ruano administracinis teismas, Prancūzija).

               19

               2013 m. gruodžio 13 d. sprendimu šis teismas nusprendė, kad nėra pagrindo priimti sprendimą dėl visų ĮSDSP priskirtinų sumų, kurias W. de Lobkowicz sumokėjo nagrinėjamais metais, nes vykstant procesui jis buvo atleistas nuo jų mokėjimo, ir atmetė kitus W. de Lobkowicz reikalavimus.

               20

               W. de Lobkowicz pateikė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo cour administrative d’appel de Douai (Duė apeliacinis administracinis teismas, Prancūzija). Jis iš esmės šio teismo prašė priimti sprendimą dėl atleidimo nuo likusių ginčijamų mokesčių.

               21

               Pirmiausia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad nagrinėjamos įmokos ir mokesčiai pagal nacionalinę teisę yra laikomi privalomaisiais mokėjimais, todėl tai, kad W. de Lobkowicz arba jo šeimos nariai iš jų negaus jokios tiesioginės grąžos, neturi reikšmės.

               22

               Toliau šis teismas nurodo, kad iš 2015 m. vasario 26 d. Teisingumo Teismo sprendimo de Ruyter (C‑623/13, EU:C:2015:123) matyti, jog mokestinės įmokos nuo pajamų iš turto, kurios tiesiogiai ir reikšmingai susijusios su tam tikromis socialinės apsaugos sritimis, išvardytomis Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnyje, t. y. BSĮ, 2 % socialinis mokestis ir 0,3 % papildoma įmoka, patenka į šio reglamento taikymo sritį. Dėl tų pačių priežasčių, kuriomis tame sprendime rėmėsi Teisingumo Teismas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad papildoma 1,1 % dydžio įmoka turi būti taip pat laikoma patenkančia į šio reglamento taikymo sritį.

               23

               Vis dėlto jis primena, kad 2000 m. spalio 3 d. Sprendimo Ferlini (C‑411/98, EU:C:2000:530) 41 punkte Teisingumo Teismas yra konstatavęs, kad Sąjungos pareigūnai ir jų šeimų nariai, kurie privalomai apdraudžiami pagal Sąjungos institucijų socialinės apsaugos sistemą, negali būti laikomi darbuotojais, kaip jie suprantami pagal Reglamentą Nr. 1408/71. Todėl šio reglamento 13 straipsnyje įtvirtintas vienos valstybės narės teisės aktų taikymo principas jiems netaikomas.

               24

               Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslina, kad nors Sąjungos pareigūnai turi darbuotojo statusą, kaip tai suprantama pagal SESV 45 straipsnio nuostatas, šiame straipsnyje neįtvirtina jokio bendro valstybių narių ir Sąjungos institucijų kompetencijos, susijusios su socialinio draudimo išmokų arba specialių neįmokinių išmokų finansavimu, paskirstymo kriterijaus, dėl kurio būtų galima manyti, kad W. de Lobkowicz apmokestinimas nagrinėjamomis įmokomis ir mokesčiais turėtų būti laikomas „diskriminacine priemone“, kaip ji suprantama pagal šį straipsnį.

               25

               Vis dėlto manydamas, kad išlieka abejonių dėl W. de Lobkowicz apmokestinimo nagrinėjamomis įmokomis ir mokesčiais suderinamumo su Sąjungos teise, cour administrative d’appel de Douai nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
               „Ar pagal Sąjungos teisės principą draudžiama apmokestinti Europos Komisijos pareigūną bendrąja socialine įmoka ir atitinkamai 0,3 % ir 1,1 % dydžio socialiniu mokesčiu ir šio mokesčio papildomomis įmokomis už šioje Europos Sąjungos valstybėje narėje gaunamas pajamas iš nekilnojamojo turto?“

         Dėl prejudicinio klausimo

         Dėl priimtinumo

               26

               Prancūzijos vyriausybė kaip pagrindinį argumentą nurodo tai, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra nepriimtinas, nes jame Teisingumo Teismui nenurodyta faktinių aplinkybių, būtinų tam, kad jis naudingai atsakytų į pateiktą klausimą. Iš tiesų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateikė klausimą, susijusį su SESV 45 straipsniu, tačiau nepatikslino nei ieškovo pagrindinėje byloje pilietybės, nei to, ar jis pasinaudojo savo teise į laisvą judėjimą, kad užsiimtų profesine veikla.

               27

               Šiuo klausimu primintina, kad Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prašymo tik jeigu akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo aplinkybėmis arba dalyku, jeigu problema hipotetinė arba jeigu Teisingumo Teismas neturi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, būtinos tam, kad naudingai atsakytų į jam pateiktus klausimus (žr., be kita ko, 2010 m. birželio 22 d. Sprendimo Melki ir Abdeli, C‑188/10 ir C‑189/10, EU:C:2010:363, 27 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2013 m. balandžio 18 d. Sprendimo Mulders, C‑548/11, EU:C:2013:249, 27 punktą).

               28

               Iš tiesų siekiant pateikti Sąjungos teisės išaiškinimą, kuris būtų naudingas nacionaliniam teismui, kaip tai pažymima Teisingumo Teismo procedūros reglamento 94 straipsnyje, reikia, kad nacionalinis teismas pakankamai tiksliai nurodytų faktines aplinkybes ir taikomą teisę, susijusią su jo pateikiamais klausimais, arba bent paaiškintų šiuos klausimus pagrindžiančias faktines prielaidas (2010 m. kovo 11 d. Sprendimo Attanasio Group, C‑384/08, EU:C:2010:133, 32 punktas ir 2013 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken, C‑514/12, EU:C:2013:799, 17 punktas).

               29

               Nagrinėjamu atveju reikia nurodyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimas neginčijamai susijęs su Sąjungos teisės aiškinimu. Šiuo klausimu pažymėtina, kad, priešingai, nei teigia Prancūzijos vyriausybė, šis klausimas nėra aiškiai susijęs su SESV 45 straipsniu, bet jame bendrai nurodoma, jog egzistuoja „Sąjungos teisės principas“, kuriuo užkertamas kelias Sąjungos pareigūno apmokestinimui socialiniais mokesčiais ir įmokomis, kaip yra pagrindinėje byloje, už valstybėje narėje, kurios jis nuolat gyvena mokesčių tikslais, gautas pajamas iš nekilnojamojo turto.

               30

               Be to, sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą apibūdintas pagrindinės bylos dalykas, kaip tai matyti iš šio sprendimo 17–20 punktų, kuriuose pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teiginiai. Šis teismas taip pat primena bylai svarbių nacionalinės teisės nuostatų turinį ir nurodo priežastis, paskatinusias jį kelti klausimą dėl Sąjungos teisės aiškinimo, remdamasis Teisingumo Teismo jurisprudencija šioje srityje ir, visų pirma, 2015 m. vasario 26 d. Sprendimu de Ruyter (C‑623/13, EU:C:2015:123).

               31

               Vadinasi, reikia manyti, kad sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodytos faktinės ir teisinės aplinkybės, kuriomis remdamasis Teisingumo Teismas gali pateikti naudingą atsakymą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.

               32

               Atsižvelgiant į šias aplinkybes, prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.

         Dėl esmės

               33

               Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar tokį vienos valstybės narės teisės aktų socialinės apsaugos srityje taikymo principą, kaip nurodytas Reglamente Nr. 1408/71, vėliau Reglamente Nr. 883/2004 ir patikslintas 2015 m. vasario 26 d. Sprendime de Ruyter (C‑623/13, EU:C:2015:123), reikia aiškinti taip, kad juo draudžiami nacionalinės teisės aktai, kaip nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriuose numatyta, kad Sąjungos pareigūno gautos pajamos iš nekilnojamojo turto valstybėje narėje, kurioje šis pareigūnas turi nuolatinę gyvenamąją vietą mokesčių tikslais, yra apmokestinamos socialinėmis įmokomis ir mokesčiais, kurie skiriami tos pačios valstybės narės socialinės apsaugos sistemai finansuoti.

               34

               Pirma, primintina, kad nors valstybės narės išlaiko kompetenciją organizuoti savo socialinės apsaugos sistemas, ją vykdydamos jos turi laikytis Sąjungos teisės (2008 m. balandžio 1 d. Sprendimo Prancūzų bendruomenės vyriausybė ir Valonijos vyriausybė, C‑212/06, EU:C:2008:178, 43 punktas; 2016 m. sausio 21 d. Sprendimo Komisija / Kipras, C‑515/14, EU:C:2016:30, 38 punktas ir 2016 m. spalio 6 d. Sprendimo Adrien ir kt., C‑466/15, EU:C:2016:749, 22 punktas).

               35

               Antra, Sąjungos pareigūnas gali turėti darbuotojo migranto statusą, kaip tai suprantama pagal SESV 45 straipsnį, kaip valstybės narės pilietis, dirbantis kitos, ne savo kilmės, valstybės narės teritorijoje. Vis dėlto kadangi Sąjungos pareigūnams netaikomi nacionalinės teisės aktai socialinės apsaugos srityje, nurodyti Reglamento Nr. 1408/71 2 straipsnio 1 dalyje ir toje pačioje Reglamento Nr. 883/2004 nuostatoje, kuriose apibrėžta šių reglamentų taikymo asmenims sritis, šie pareigūnai negali būti laikomi „darbuotojais“, kaip tai suprantama pagal šiuos reglamentus. Šiomis aplinkybėmis jiems taip pat netaikomas SESV 48 straipsnis, kuriame Tarybai patikėtas uždavinys nustatyti sistemą, leidžiančią darbuotojams įveikti kliūtis, kurių gali atsirasti dėl socialinės apsaugos srityje priimtų nacionalinių taisyklių, ir ji šį uždavinį įvykdė priimdama Reglamentą Nr. 1408/71 ir vėliau Reglamentą Nr. 883/2004 (šiuo klausimu žr. 2000 m. spalio 3 d. Sprendimo Ferlini, C‑411/98, EU:C:2000:530, 41 ir 42 punktus ir 2004 m. gruodžio 16 d. Sprendimo My, C‑293/03, EU:C:2004:821, 34–37 punktus).

               36

               Iš tiesų Sąjungos pareigūnams taikoma Sąjungos institucijų bendra socialinės apsaugos sistema, kurią pagal Protokolo 14 straipsnį laikydamiesi įprastos teisėkūros procedūros ir pasikonsultavę su institucijomis reglamentais nustatė Europos Parlamentas ir Taryba.

               37

               Ši socialinio draudimo išmokų sistema buvo sukurta PTN, kurių V antraštinėje dalyje „Pareigūnų tarnybinės pajamos ir socialinio draudimo išmokos“ ir, visų pirma, šios antraštinės dalies 2 ir 3 skyriuose, susijusiuose su socialine apsauga ir pensijomis, įtvirtintos Sąjungos pareigūnams taikomos taisyklės.

               38

               Todėl Sąjungos pareigūnų teisinei padėčiai, kiek tai susiję su jų pareigomis socialinės apsaugos srityje, taikoma Sąjungos teisė dėl jų darbo santykio su Sąjunga (šiuo klausimu žr. 1983 m. liepos 13 d. Sprendimo Forcheri, 152/82, EU:C:1983:205, 9 punktą).

               39

               Taigi tokia valstybių narių pareiga laikytis Sąjungos teisės įgyvendinant savo kompetenciją organizuoti savo socialinės apsaugos sistemas, kokia priminta šio sprendimo 34 punkte, taip pat apima ir pareigą laikytis taisyklių, kuriose reguliuojamas Sąjungos pareigūno darbo santykis su Sąjunga, t. y. Protokolo ir PTN susijusių nuostatų.

               40

               Pirma, šiuo klausimu, kaip pabrėžė generalinis advokatas savo išvados 72 punkte, Protokolas turi tokią pačią teisinę galią kaip Sutartys (2014 m. gruodžio 18 d. Nuomonės 2/13 (Sąjungos prisijungimas prie EŽTK), EU:C:2014:2454, 161 punktas).

               41

               Pagal analogiją su Protokolo 12 straipsniu, kuriame įtvirtinta, kad Sąjungos pareigūnai moka Sąjungai bendrus mokesčius nuo iš jos gaunamos algos, darbo užmokesčio ir kito atlyginimo, todėl numatytas šių sumų atleidimas nuo nacionalinių mokesčių, šio Protokolo 14 straipsnis tiek, kiek jame Sąjungos institucijoms priskiriama kompetencija nustatyti jų pareigūnų socialinės apsaugos sistemą, turi būti laikomas pašalinančiu iš valstybių narių kompetencijos pareigą Sąjungos pareigūnus privalomai apdrausti pagal nacionalinę socialinės apsaugos sistemą ir šių pareigūnų pareigą prisidėti prie šios sistemos finansavimo.

               42

               Antra, kadangi PTN buvo įtvirtinti Reglamentu Nr. 259/68, jie turi visus SESV 288 straipsnyje, pagal kurį reglamentas yra taikomas visuotinai, privalomas visas ir tiesiogiai taikomas visose valstybėse narėse, išvardytus požymius. Darytina išvada, kad ir valstybės narės turi laikytis PTN (šiuo klausimu žr. 1981 m. spalio 20 d. Sprendimo Komisija / Belgija, 137/80, EU:C:1981:237, 7 ir 8 punktus; 1987 m. gegužės 7 d. Sprendimo Komisija / Belgija, 186/85, EU:C:1987:208, 21 punktą; 2003 m. gruodžio 4 d. Sprendimo Kristiansen, C‑92/02, EU:C:2003:652, 32 punktą ir 2015 m. vasario 4 d. Sprendimo Melchior, C‑647/13, EU:C:2015:54, 22 punktą).

               43

               Šiomis aplinkybėmis pažymėtina, kad iš PTN 72 straipsnio 1 dalies ketvirtos pastraipos matyti, jog dalį reikiamos sveikatos draudimo įmokos moka apdraustasis, tačiau ši įmoka neturi viršyti 2 % jo bazinės algos. PTN 73 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad nuo tarnybos pradžios pareigūnas apdraudžiamas profesinės ligos ir nelaimingų atsitikimų draudimu ir jis privalomai moka su profesija nesusijusio draudimo įmokas, ne didesnes kaip 0,1 % jo bazinės algos. Taip pat ir iš PTN 83 straipsnio 2 dalies matyti, kad pareigūnai padengia trečdalį pensijų sistemos finansavimo sąnaudų ir ši įmoka nustatoma kaip bazinės algos procentinė dalis.

               44

               Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad tik Sąjunga, o ne valstybės narės turi kompetenciją nustatyti Sąjungos pareigūnams taikomas taisykles, susijusias su jų pareigomis socialinės apsaugos srityje.

               45

               Iš tiesų, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 76 punkte, Protokolo 14 straipsnis ir PTN nuostatos Sąjungos pareigūnų socialinės apsaugos srityje atlieka jų atžvilgiu tokią pačią funkciją kaip Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnis ir Reglamento Nr. 883/2004 11 straipsnis, – draudžia nustatyti Sąjungos pareigūnams pareigą mokėti įmokas į skirtingas socialinės apsaugos sistemas.

               46

               Taigi tokiomis nacionalinės teisės nuostatomis, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, pagal kurias Sąjungos pareigūno pajamos apmokestinamos socialinėmis įmokomis ir mokesčiais, kurie specialiai skiriami atitinkamos valstybės narės socialinės apsaugos sistemai finansuoti, pažeidžiama Sąjungos išimtinė kompetencija, jai suteikta Protokolo 14 straipsniu ir PTN taikytinomis nuostatomis, ypač nuostatomis, kuriose įtvirtintos Sąjungos pareigūnų privalomos įmokos, skirtos socialinės apsaugos sistemai finansuoti.

               47

               Be to, kyla pavojus, kad dėl tokių nuostatų bus pažeistas vienodas požiūris į Sąjungos pareigūnus ir taip bus atgrasoma nuo profesinės veiklos vykdymo Sąjungos institucijoje, nes kai kurie pareigūnai privalės mokėti įmokas ne tik į Sąjungos institucijų bendrą socialinės apsaugos sistemą, bet ir į nacionalinę socialinės apsaugos sistemą.

               48

               Pateikta analize negalima abejoti remiantis Prancūzijos vyriausybės teiginiais, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas socialines įmokas ir mokesčius reikia laikyti „mokesčiais“, kurie mokami ne nuo pajamų iš darbo, bet nuo pajamų iš nekilnojamojo turto ir dėl kurių tiesiogiai neatsiranda atlygis arba grąža socialinio draudimo išmokomis. Iš tiesų, kaip matyti iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktos informacijos, bet kokiu atveju šios įmokos ir mokesčiai yra tiesiogiai ir specialiai skirti Prancūzijos socialinės apsaugos sistemos sritims finansuoti. Todėl Sąjungos pareigūnas, kaip W. de Lobkowicz, negali būti jais apmokestinamas, nes jo mokestinės pareigos socialinės apsaugos srityje yra išimtinai reguliuojamos Protokolo ir PTN ir dėl šios priežasties nepatenka į valstybių narių kompetenciją (dėl Reglamento Nr. 1408/71 pagal analogiją žr. 2015 m. vasario 26 d. Sprendimo de Ruyter, C‑623/13, EU:C:2015:123, 23, 26, 28 ir 29 punktus).

               49

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: Protokolo 14 straipsnį ir PTN nuostatas, susijusias su Sąjungos institucijų bendra socialinės apsaugos sistema, reikia aiškinti taip, kad jais draudžiami tokie nacionalinės teisės aktai, kaip nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriuose numatyta, kad Sąjungos pareigūno gautos pajamos iš nekilnojamojo turto valstybėje narėje, kurioje šis pareigūnas turi nuolatinę gyvenamąją vietą mokesčių tikslais, yra apmokestinamos socialinėmis įmokomis ir mokesčiais, kurie skirti tos pačios valstybės narės socialinės apsaugos sistemai finansuoti.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               50

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

                     Protokolo (Nr. 7) dėl Europos Sąjungos privilegijų ir imunitetų, pridėto prie ES, ESV ir EAEB sutarčių, 14 straipsnį, taip pat Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatų nuostatas, susijusias su Sąjungos institucijų bendra socialinės apsaugos sistema, reikia aiškinti taip, kad jais draudžiami tokie nacionalinės teisės aktai, kaip nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriuose numatyta, kad Europos Sąjungos pareigūno gautos pajamos iš nekilnojamojo turto valstybėje narėje, kurioje šis pareigūnas turi nuolatinę gyvenamąją vietą mokesčių tikslais, yra apmokestinamos socialinėmis įmokomis ir mokesčiais, kurie skirti tos pačios valstybės narės socialinės apsaugos sistemai finansuoti.

                     Parašai

            (
            *1
         )	Proceso kalba: prancūzų


title: 2008 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # The Coffee Store GmbH prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Žodinio Bendrijos prekių ženklo THE COFFEE STORE paraiška - Absoliutus atmetimo pagrindas - Apibūdinamasis pobūdis - Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas. # Byla T-323/05.

text:
      2008 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas Coffee Store prieš VRDT (THE COFFEE STORE)
      (Byla T‑323/05)
      „Bendrijos prekių ženklas – Žodinio Bendrijos prekių ženklo THE COFFEE STORE paraiška – Absoliutus atmetimo pagrindas – Apibūdinamasis pobūdis – Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Prekių ženklai, sudaryti tik iš žymenų arba nuorodų, kurie prekyboje gali būti naudojami prekių savybėms žymėti (Tarybos
         reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas) (žr. 42–43 punktus)

      Dalykas

               Ieškinys dėl 2005 m. birželio 15 d. VRDT antrosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 855/2004‑2), susijusio su prašymu
                  įregistruoti žodinį žymenį THE COFFEE STORE kaip Bendrijos prekių ženklą.

            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               The Coffee Store GmbH

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               Žodinis prekių ženklas THE COFFEE STORE 30, 32 ir 43 klasių prekėms ir paslaugoms

               Eksperto sprendimas:

               atmesti paraišką

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               atmesti apeliaciją

      Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš The Coffee Store GmbH bylinėjimosi išlaidas.


1997 m. spalio 16 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # The Queen prieš Ministry of Agriculture, Fisheries and Food, ex parte: Benjamin Lay, Donald Gage ir David Gage. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Jungtinė Karalystė. # Papildomas pieno mokestis. # Byla C-165/95.


title: 2015 m. rugsėjo 10 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (CC.OO.) prieš Tyco Integrated Security SL ir Tyco Integrated Fire & Security Corporation Servicios SA.#Audiencia Nacional prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Socialinė politika – Direktyva 2003/88/EB – Darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga – Darbo laiko organizavimas – 2 straipsnio 1 punktas – „Darbo laiko“ sąvoka – Darbuotojai, neturintys nuolatinės ar įprastos darbo vietos – Darbuotojų kelionės iš gyvenamosios vietos į pirmojo kliento buvimo vietą ir iš paskutiniojo kliento buvimo vietos atgal į gyvenamąją vietą laikas.#Byla C-266/14.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2015 m. rugsėjo 10 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Socialinė politika — Direktyva 2003/88/EB — Darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga — Darbo laiko organizavimas — 2 straipsnio 1 punktas — „Darbo laiko“ sąvoka — Darbuotojai, neturintys nuolatinės ar įprastos darbo vietos — Darbuotojų kelionės iš gyvenamosios vietos į pirmojo kliento buvimo vietą ir iš paskutiniojo kliento buvimo vietos atgal į gyvenamąją vietą laikas“
      Byloje C‑266/14
      dėl Nacionalinio teismo (Audiencia Nacional, Ispanija) 2014 m. gegužės 22 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2014 m. birželio 2 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (CC.OO.)

      prieš

         Tyco Integrated Security SL,

         Tyco Integrated Fire & Security Corporation Servicios SA

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Ilešič, teisėjai A. Ó Caoimh (pranešėjas), C. Toader, E. Jarašiūnas ir C. G. Fernlund,
      generalinis advokatas Y. Bot,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2015 m. balandžio 22 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (CC.OO.), atstovaujamos advokatų E. Lillo Pérez ir F. Gualda Alcalá,

               —

                  Tyco Integrated Security SL ir Tyco Integrated Fire & Security Corporation Servicios SA, atstovaujamų advokato J. Martínez Pérez de Espinosa,

               —

               Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos M. J. García-Valdecasas Dorrego,

               —

               Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek,

               —

               Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato F. Varrone,

               —

               Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos L. Christie ir L. Barfoot, padedamų QC S. Lee ir Barrister-at-Law G. Facenna,

               —

               Europos Komisija, atstovaujama M. van Beek ir N. Ruiz García,

         susipažinęs su 2015 m. birželio 11 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (OL L 299, p. 9; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 381) 2 straipsnio 1 punkto išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (CC.OO.) ir Tyco Integrated Security SL, Tyco Integrated Fire & Security Corporation Servicios SA (toliau kartu vadinamos Tyco) ginčą dėl pastarųjų atsisakymo laiką, kurį jų darbuotojai skiria kasdienėms kelionėms iš savo gyvenamosios vietos į darbdavio nurodyto pirmojo kliento buvimo vietą ir iš paskutiniojo kliento buvimo vietos į savo gyvenamąją vietą (toliau – kelionės iš gyvenamosios vietos pas klientus ir atgal laikas), laikyti „darbo laiku“, kaip jis suprantamas pagal minėtos direktyvos 2 straipsnio 1 punktą.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Pagal Direktyvos 2003/88 4 konstatuojamąją dalį:

                        „Tikslo pagerinti darbuotojų saugą, higieną ir sveikatą darbe neturėtų būti siekiama vien dėl ekonominių priežasčių.“

               4

               Šios direktyvos 1 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Ši direktyva nustato būtiniausius saugos ir sveikatos reikalavimus dėl darbo laiko organizavimo.
               2.   Ši direktyva taikoma:

                        a)

                        minimaliam dienos poilsio, savaitės poilsio ir kasmetinių atostogų laikui, pertraukoms ir maksimaliam savaitės darbo laikui ir

                        b)

                        tam tikriems naktinio darbo, pamaininio darbo ir darbo modelių aspektams.

                  3.   Ši direktyva taikoma visoms [1989 m. birželio 12 d. Tarybos] direktyvos 89/391/EEB [dėl priemonių darbuotojų saugai ir sveikatos apsaugai darbe gerinti nustatymo (OL L 183, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 349)] 2 straipsnyje apibrėžtoms veiklos sritims, viešoms ir privačioms, nepažeidžiant šios direktyvos 14, 17, 18 ir 19 straipsnių.
               <...>
               4.   Direktyvos 89/391 <...> nuostatos visapusiškai taikomos šio straipsnio 2 dalyje nurodytiems klausimams, nepažeidžiant griežtesnių ir (arba) specialių šios direktyvos nuostatų.“

               5

               Minėtos direktyvos 2 straipsnio „Apibrėžimai“ 1 ir 2 punktuose nustatyta:
               „Šioje direktyvoje vartojami šie apibrėžimai:
               1.   „darbo laikas“ – tai bet koks laikas, kai darbuotojas yra darbo vietoje, darbdavio žinioje ir vykdo savo veiklą arba atlieka pareigas pagal nacionalinės teisės aktus ir (arba) praktiką;
               2.   „poilsio laikas“ – tai visoks laikas, kuris nėra darbo laikas.“

               6

               Šios direktyvos 3 straipsnis „Dienos poilsis“ suformuluotas taip:
               „Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad kiekvienas darbuotojas turėtų teisę į minimalų 11 valandų nepertraukiamo kasdienio poilsio laiką per parą.“

         Ispanijos teisė

               7

               Darbuotojų statuto (redakcija, išdėstyta 1995 m. kovo 24 d. Karaliaus įstatyminiu dekretu Nr. 1/1995 dėl Įstatymo dėl darbuotojų statuto naujos redakcijos patvirtinimo (Real Decreto Legislativo 1/1995 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores, BOE, Nr. 75, 1995 m. kovo 29 d., p. 9654)) 34 straipsnio 1, 3 ir 5 dalyse nustatyta:
               „1.   Dėl darbo laiko trukmės susitariama kolektyvinėse sutartyse arba darbo sutartyse.
               Maksimalus įprastas darbo laikas, skaičiuojant vienų metų laikotarpiu, yra vidutiniškai 40 valandų faktinio darbo per savaitę.
               <...>
               3.   Nuo vienos darbo dienos pabaigos iki kitos darbo dienos pradžios turi praeiti ne mažiau kaip 12 valandų.
               Faktinio kasdienio darbo laiko įprasta trukmė negali viršyti 9 valandų, išskyrus atvejus, kai kolektyvinėje sutartyje, o jei tokios nėra – įmonės ir jos darbuotojų atstovų susitarime numatyta, kad kasdienis darbo laikas paskirstomas kitaip, tačiau bet kuriuo atveju laikantis poilsio tarp darbo dienų laiko.
               <...>
               5.   Darbo laikas skaičiuojamas taip, kad prasidedant ir baigiantis darbo dienai darbuotojas yra darbo vietoje.“

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               8

               Daugelyje Ispanijos provincijų Tyco vykdo apsaugos sistemų, skirtų aptikti įsilaužimus ir išvengti vagysčių, įrengimo ir techninės priežiūros veiklą.

               9

               2011 metais Tyco uždarė savo biurus provincijose (toliau – regioniniai biurai) ir priskyrė visus savo darbuotojus prie centrinio Madrido (Ispanija) biuro.

               10

                  Tyco dirbantys techniniai darbuotojai įrengia ir techniškai prižiūri apsaugos įrangą privačiuose namuose ir pramonės bei prekybos įstaigose tose teritorijos dalyse, prie kurių jie priskirti ir kurios apima visą provinciją ar jos dalį, o kartais ir kelias provincijas.

               11

               Kiekvienas toks darbuotojas naudojasi įmonės transporto priemone, ja kasdien vyksta iš savo gyvenamosios vietos į vietas, kur turi atlikti apsaugos sistemų įrengimo ir techninės priežiūros darbus. Pasibaigus darbo dienai jis šia transporto priemone grįžta namo.

               12

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, atstumas nuo minėtų darbuotojų gyvenamosios vietos iki vietų, kur jie turi atlikti darbus, gali smarkiai skirtis ir kartais viršija 100 kilometrų. Jis nurodo pavyzdį, kai kartą dėl intensyvaus eismo kelionė iš gyvenamosios vietos pas klientą užtruko tris valandas.

               13

               Taip pat minėti darbuotojai vieną ar kelis kartus per savaitę turi nuvykti į netoli jų gyvenamosios vietos esantį transporto ir logistikos įmonės biurą ir pasiimti savo darbams reikalingas medžiagas, prietaisus ir detales.

               14

               Savo funkcijoms vykdyti pagrindinėje byloje nagrinėjami darbuotojai turi po mobilųjį telefoną, kuriuo jie gali nuotoliniu būdu bendrauti su centriniu Madrido biuru. Šių darbuotojų telefonuose įdiegta taikomoji programa, kuria naudodamiesi jie kasdien gauna kitos darbo dienos kelionės lapą, kuriame nurodytos įvairios vietos, į kurias jie turi nuvykti per tą dieną jiems priskirtoje teritorijos dalyje, ir informaciją apie tai, kurią valandą jie turi atvykti pas klientą. Naudodami kitą taikomąją programą minėti darbuotojai fiksuoja informaciją apie atliktus darbus ir perduoda ją Tyco, o ši registruoja įvykusius gedimus ir atliktus darbus.

               15

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad Tyco į darbo laiką neįskaičiuoja kelionės iš gyvenamosios vietos pas klientus ir atgal laiko bei laikosi pozicijos, kad tai yra poilsio laikas.

               16

               Šio teismo teigimu, Tyco darbo dienos trukmę skaičiuoja į ją įskaitydama laiką, praėjusį nuo darbuotojo atvykimo į pirmojo dienos kliento buvimo vietą iki to momento, kai šis darbuotojas išvyksta iš paskutiniojo kliento buvimo vietos, ir atsižvelgia tik į darbų atlikimo ir kelionių iš vieno kliento pas kitą laiką. Prieš uždarydama regioninius biurus Tyco skaičiuodavo darbo dienos laiką nuo darbuotojo atvykimo į šį biurą pasiimti jam suteiktą transporto priemonę ir gauti klientų, pas kuriuos reikės nuvykti, sąrašą bei kelionės lapą momento iki grįžimo vakare į minėtą biurą palikti jame transporto priemonę momento.

               17

               Minėtas teismas teigia, kad Direktyvoje 2003/88 darbo laiko sąvoka yra priešinga poilsio laiko sąvokai, todėl pagal šią direktyvą nėra galimybės numatyti tarpinių atvejų. Jis pažymi, kad pagal Darbuotojų statuto (redakcija, išdėstyta Karaliaus įstatyminiu dekretu Nr. 1/1995) 34 straipsnio 5 dalį kelionės iš gyvenamosios vietos pas klientus ir atgal laikas neprilyginamas darbo laikui. Šio teismo teigimu, Ispanijos įstatymų leidėjas taip nusprendė, nes darbuotojas gali laisvai pasirinkti savo gyvenamąją vietą. Taigi tik pats darbuotojas pagal turimas galimybes nusprendžia dėl didesnio ar mažesnio atstumo nuo savo gyvenamosios vietos iki darbo vietos.

               18

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad sausumos transporto sektoriaus mobiliųjų darbuotojų atveju ši pozicija turi būti vertinama atsižvelgiant į tam tikrus aspektus. Iš tiesų atrodo, kad šios darbuotojų kategorijos atveju nacionalinės teisės aktų leidėjas nusprendė, kad jų darbo vieta yra transporto priemonėje, tad jų kelionės laikas laikomas darbo laiku. Taigi šiam teismui kyla klausimas, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamų darbuotojų padėtį būtų galima laikyti analogiška transporto sektoriaus mobiliųjų darbuotojų padėčiai.

               19

               Minėto teismo teigimu, kadangi pagrindinėje byloje nagrinėjamiems darbuotojams apie maršrutą, kurį jiems teks įveikti, ir konkrečias paslaugas, kurias jie turės suteikti klientams, pranešama mobiliuoju telefonu likus kelioms valandoms iki susitikimo su klientu, organizuodami savo privatų gyvenimą ir pasirinkdami gyvenamąją vietą jie nebegali atsižvelgti į atstumą iki darbo vietos, nes ji kasdien kinta. Iš to matyti, kad kelionių iš gyvenamosios vietos pas klientus ir atgal laiko negalima laikyti poilsio laiku, visų pirma atsižvelgiant į Direktyva 2003/88 siekiamą darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos tikslą. Tačiau, šio teismo nuomone, tai taip pat nėra laikas, per kurį darbuotojas iš tiesų yra darbdavio žinioje, kad jis galėtų darbuotojui paskirti kokią nors kitą užduotį, išskyrus nurodyti vykti pas klientą. Taigi nėra pakankamai aišku, ar pagal minėtą direktyvą kelionės iš gyvenamosios vietos pas klientus ir atgal laikas yra darbo ar poilsio laikas.

               20

               Šiomis aplinkybėmis nacionalinis teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
               „Ar Direktyvos 2003/88 2 straipsnis aiškintinas taip, kad, [jeigu darbuotojas], kuris neturi nuolatinės darbo vietos, bet pagrindinės bylos sąlygomis kiekvieną dieną privalo iš savo gyvenamosios vietos vykti į kasdien skirtingą įmonės kliento buvimo vietą ir grįžti į savo gyvenamąją vietą iš kito kliento buvimo vietos, kuri taip pat yra vis kita (pagal įmonės prieš dieną nurodytą maršrutą ar sąrašą) ir šios vietos išsidėsčiusios didesnėje ar mažesnėje tam tikros teritorijos dalyje, [ar laikas, kurį šis darbuotojas] sugaišta kelionėms darbo dienos pradžioje ir pabaigoje, turi būti laikomas „darbo laiku“, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 2 straipsnyje pateiktą šios sąvokos apibrėžtį, ar, priešingai, jį reikia laikyti „poilsio laiku“?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               21

               Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2003/88 2 straipsnio 1 punktas aiškintinas taip, kad tokiomis kaip pagrindinės bylos aplinkybėmis, kai darbuotojai neturi nuolatinės ar įprastos darbo vietos, darbuotojų kelionių iš gyvenamosios vietos pas klientus ir atgal laikas yra „darbo laikas“, kaip tai suprantama pagal minėtą nuostatą.

               22

               Visų pirma pažymėtina, kad, atsižvelgiant į tai, jog minėtos direktyvos 1–8 straipsniai suformuluoti iš esmės taip pat kaip ir 1993 m. lapkričio 23 d. Tarybos direktyvos 93/104/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (OL L 307, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 27), pakeistos 2000 m. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2000/34/EB (OL L 195, p. 41;2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 381), 1–8 straipsniai, Teisingumo Teismo pastarųjų straipsnių išaiškinimas visiškai taikytinas ir pirmiau nurodytiems Direktyvos 2003/88 straipsniams (šiuo klausimu žr. Sprendimo Fuß, C‑429/09, EU:C:2010:717, 32 punktą ir Nutarties Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, 39 punktą).

               23

               Be to, pirmiausia konstatuotina, kad pastarosios direktyvos tikslas – nustatyti būtiniausius reikalavimus, skirtus darbuotojų gyvenimo ir darbo sąlygoms gerinti, derinant nacionalinės teisės aktus dėl darbo laiko. Šiuo darbo laiko organizavimo taisyklių suderinimu Europos Sąjungos lygmeniu siekiama užtikrinti geresnę darbuotojų saugą ir sveikatos apsaugą suteikiant jiems minimalų poilsio laiką, ypač dienos ir savaitės poilsį, bei atitinkamas poilsio pertraukas ir numatant maksimalią 48 valandų vidutinio savaitės darbo laiko ribą, t. y. maksimalų darbo laiką, kuris, kaip yra aiškiai patikslinta, apima ir viršvalandžius (žr. Sprendimo BECTU, C‑173/99, EU:C:2001:356, 37 ir 38 punktus; Sprendimo Jaeger, C‑151/02, EU:C:2003:437, 46 punktą ir Nutarties Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, 40 punktą).

               24

               Įvairūs Direktyvos 2003/88 reikalavimai maksimalios darbo trukmės ir minimalaus poilsio laiko srityje yra ypač svarbios Sąjungos socialinės teisės normos, kurios turėtų būti užtikrintos kiekvienam darbuotojui kaip būtiniausias reikalavimas, reikalingas darbuotojo saugai ir sveikatai užtikrinti (Sprendimo Dellas ir kt., C‑14/04, EU:C:2005:728, 49 punktas ir jame nurodyta teismo praktika ir Nutarties Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, 41 punktas).

               25

               Taip pat dėl „darbo laiko“ sąvokos pagal Direktyvos 2003/88 2 straipsnio 1 punktą primintina, jog Teisingumo Teismas yra ne kartą nusprendęs, kad šioje direktyvoje minėta sąvoka apibrėžta kaip bet kuris laikotarpis, per kurį darbuotojas yra darbo vietoje, darbdavio žinioje ir vykdo savo veiklą arba atlieka pareigas pagal nacionalinės teisės aktus ir (arba) praktiką, ir kad šią sąvoką reikia suprasti kaip poilsio laiko priešingybę, nes šios dvi sąvokos viena kitai prieštarauja (Sprendimo Jaeger, C‑151/02, EU:C:2003:437, 48 punktas; Sprendimo Dellas ir kt., C‑14/04, EU:C:2005:728, 42 punktas bei Nutarties Vorel, C‑437/05, EU:C:2007:23, 24 punktas ir Nutarties Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, 42 punktas).

               26

               Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, kad minėtoje direktyvoje nenumatyta tarpinė kategorija tarp darbo ir poilsio laikotarpių (šiuo klausimu žr. Sprendimo Dellas ir kt., C‑14/04, EU:C:2005:728, 43 punktą; Nutarties Vorel, C‑437/05, EU:C:2007:23, 25 punktą ir Nutarties Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, 43 punktą).

               27

               Šiuo klausimu iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad „darbo laiko“ ir „poilsio laiko“ sąvokos, kaip jos suprantamos pagal Direktyvą 2003/88, yra Sąjungos teisės sąvokos ir jas reikia apibrėžti pagal objektyvius kriterijus, remiantis šios direktyvos, kuria siekiama nustatyti būtiniausius reikalavimus, skirtus darbuotojų gyvenimo ir darbo sąlygoms pagerinti, sistema ir tikslu. Iš tiesų tik tokiu savarankišku aiškinimu galima užtikrinti visapusišką šios direktyvos veiksmingumą ir vienodą minėtų sąvokų taikymą visose valstybėse narėse (žr. Sprendimo Dellas ir kt., C‑14/04, EU:C:2005:728, 44 ir 45 punktus; Nutarties Vorel, C‑437/05, EU:C:2007:23, 26 punktą ir Nutarties Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, 44 punktą).

               28

               Galiausiai primintina, kad šios direktyvos 2 straipsnis nėra viena iš jos nuostatų, nuo kurių leidžiama nukrypti (žr. Nutarties Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, 45 punktą).

               29

               Taigi siekiant atsakyti į pateiktą prejudicinį klausimą reikia išnagrinėti, ar, susiklosčius tokiai kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje padėčiai, kelionės iš gyvenamosios vietos pas klientus ir atgal laikas atitinka visas „darbo laiko“ sąvokos sąlygas, primintas šio sprendimo 25 punkte, ir, atitinkamai, ar šį laiką reikia laikyti darbo, ar poilsio laiku.

               30

               Dėl pirmosios „darbo laiko“ sąvokos sąlygos pagal Direktyvos 2003/88 2 dalies 1 punktą, pagal kurią darbuotojas turi vykdyti savo veiklą arba atlikti pareigas, pažymėtina, jog neginčijama, kad prieš priimdama sprendimą uždaryti regioninius biurus Tyco darbo laiku laikė savo darbuotojų kelionių iš regioninių biurų į tos dienos pirmojo kliento buvimo vietą ir iš paskutiniojo kliento buvimo vietos atgal į biurus laiką, tačiau ne kelionės iš gyvenamosios vietos į regioninį biurą ir atgal dienos pradžioje ir pabaigoje laiką. Be to, neginčijama, kad prieš priimant šį sprendimą pagrindinėje byloje nagrinėjami darbuotojai kasdien vykdavo į minėtus biurus pasiimti Tyco jiems suteiktų transporto priemonių ir pradėti darbo dieną. Šie darbuotojai baigdavo savo darbo dieną taip pat šiuose biuruose.

               31

                  Tyco nesutinka, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamų darbuotojų kelionės iš gyvenamosios vietos pas klientus ir atgal laiką galima laikyti darbo laiku, kaip tai suprantama pagal minėtą nuostatą, nes, nors šie darbuotojai turi vykti tam tikrais maršrutais, kad pasiektų jos nurodytus klientus, minėtų darbuotojų vykdomos veiklos ir atliekamų pareigų tikslas – techninių apsaugos sistemų įrengimo ir techninės priežiūros paslaugų teikimas klientams. Taigi tuo metu, kai keliauja iš gyvenamosios vietos pas klientus ir atgal, minėti darbuotojai nevykdo veiklos ir neatlieka savo pareigų.

               32

               Šiam argumentui negalima pritarti. Kaip savo išvados 38 punkte pažymėjo generalinis advokatas, darbuotojų, kurie dirba tokį darbą kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kelionės pas darbdavio nurodytus klientus yra priemonė, būtina, kad darbuotojai galėtų teikti klientams technines paslaugas. Jeigu į tokias keliones nebūtų atsižvelgiama, toks darbdavys kaip Tyco galėtų tvirtinti, kad tik laikas, per kurį vykdoma apsaugos sistemų įrengimo ir techninės priežiūros veikla, patenka į „darbo laiko“ sąvoką, kaip ji apibrėžta Direktyvos 2003/88 2 straipsnio 1 punkte, ir dėl to ši sąvoka būtų iškraipoma bei būtų nepaisoma darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos tikslo.

               33

               Tai, kad prieš uždarydama regioninius biurus Tyco laikė darbo laiku atitinkamų darbuotojų keliones dienos pradžioje ir pabaigoje pas klientus ir atgal, be kita ko, parodo, kad užduotis nuvykti transporto priemone iš regioninio biuro pas pirmąjį klientą ir iš paskutiniojo kliento atgal į šį regioninį biurą anksčiau buvo šių darbuotojų pareigų ir veiklos dalis. Nuo tada, kai buvo uždaryti regioniniai biurai, šių kelionių pobūdis nepasikeitė. Buvo pakeista tik išvykimo vieta.

               34

               Šiomis aplinkybėmis turi būti laikoma, kad darbuotojai, kurių padėtis tokia kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, kelionės iš gyvenamosios vietos pas klientus ir atgal metu vykdo savo veiklą arba atlieka savo pareigas.

               35

               Dėl antrosios „darbo laiko“ sąvokos sąlygos pagal Direktyvos 2003/88 2 straipsnio 1 punktą, pagal kurią darbuotojas tuo laikotarpiu turi būti darbdavio žinioje, pažymėtina, jog lemiamas veiksnys yra tai, kad darbuotojas privalo fiziškai būti darbdavio nurodytoje vietoje ir jo žinioje tam, jog prireikus galėtų nedelsdamas suteikti atitinkamas paslaugas (šiuo klausimu žr. Sprendimo Dellas ir kt., C‑14/04, EU:C:2005:728, 48 punktą; Nutarties Vorel, C‑437/05, EU:C:2007:23, 28 punktą ir Nutarties Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, 63 punktą).

               36

               Taigi tam, kad darbuotoją būtų galima laikyti esančiu darbdavio žinioje, jo padėtis turi būti tokia, kurioje jis teisiškai privalo paklusti savo darbdavio nurodymams ir dirbti jam.

               37

               Atvirkščiai, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad galimybė darbuotojams disponuoti savo laiku be didelių suvaržymų ir veikti savo interesais parodo, jog aptartas laikas nėra darbo laikas, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2003/88 (šiuo klausimu žr. Sprendimo Simap, C‑303/98, EU:C:2000:528, 50 punktą).

               38

               Nagrinėjamu atveju iš Tyco per posėdį pateiktų paaiškinimų matyti, kad ji nustato klientų sąrašą ir jų aptarnavimo eilės tvarką, kurių nagrinėjami darbuotojai privalo laikytis, taip pat susitikimų su klientais grafiką. Ji taip pat nurodė, kad, neatsižvelgiant į tai, jog kiekvienam pagrindinėje byloje nagrinėjamam darbuotojui buvo suteiktas mobilusis telefonas, į kurį jis darbo dienos išvakarėse gauna tos dienos maršrutą, darbuotojai neprivalo laikyti šio telefono įjungto kelionių iš gyvenamosios vietos pas klientus ir atgal metu. Kadangi Tyco nenustato vykimo į minėtus susitikimus maršruto, nagrinėjami darbuotojai gali laisvai vykti į juos savo pageidautinu maršrutu, t. y. gali organizuoti savo kelionės laiką kaip tinkami.

               39

               Šiuo klausimu konstatuotina, kad kelionių iš gyvenamosios vietos pas klientus ir atgal metu darbuotojai, kurių padėtis yra tokia kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, jeigu atvyksta pas nurodytą klientą darbdavio nustatytu laiku, turi tam tikrą laisvę, kurios neturi, kai pas klientą atlieka darbus. Tačiau iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad šią laisvę jie turėjo dar prieš uždarant regioninius biurus, kai kelionės laikas nuo atvykimo į regioninį biurą momento buvo įskaičiuojamas į darbo laiką, ir vienintelis dalykas, kuris pasikeitė, yra išvykimo pas klientą vieta. Toks pokytis neturi įtakos teisiniam darbuotojų pareigos paklusti savo darbdavio nurodymams pobūdžiui. Kelionių metu darbuotojai turi paklusti minėtiems darbdavio, kuris gali pakeisti klientų aptarnavimo eilės tvarką, anuliuoti ar pridėti susitikimą nurodymams. Bet kuriuo atveju pažymėtina, kad per kelionei reikalingą laiko tarpą, kurio dažniausiai neįmanoma sutrumpinti, minėti darbuotojai neturi galimybės laisvai disponuoti savo laiku ir veikti savo interesais, taigi jie yra darbdavio žinioje.

               40

                  Tyco, Ispanijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės išreiškė nuogąstavimą, kad dienos pradžioje ir pabaigoje darbuotojai gali užsiimti asmeniniais reikalais. Tačiau toks nuogąstavimas neturi įtakos kelionės laiko teisiniam kvalifikavimui. Susiklosčius tokiai padėčiai kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje būtent darbdavys turi imtis reikalingų kontrolės priemonių, siekdamas išvengti galimo piktnaudžiavimo.

               41

               Iš tiesų, pirma, dar prieš uždarant regioninius biurus buvo galimybė užsiimti tokiais reikalais, darbo dienos pradžioje ir pabaigoje vykstant iš klientų buvimo vietos į regioninius biurus. Antra, kaip matyti iš Direktyvos 2003/88 4 konstatuojamosios dalies, šios direktyvos tikslų neturėtų būti siekiama vien dėl ekonominių priežasčių. Be kita ko, per Teisingumo Teisme vykusį posėdį Tyco nurodė, kad jos darbuotojams išduotomis kreditinėmis kortelėmis galima naudotis tik apmokėti kurui, reikalingam, kad būtų galima darbo tikslais naudotis darbuotojams suteiktomis transporto priemonėmis. Taigi be kitų priemonių Tyco turėjo ir darbuotojų kelionių kontrolės priemonę.

               42

               Be to, nors dėl tokios kontrolės įmonei, kurios padėtis tokia kaip Tyco, gali tekti papildoma našta, reikia priminti, kad ši našta yra tiesioginis jos sprendimo uždaryti regioninius biurus padarinys. Atvirkščiai, jeigu tokiu sprendimu visa ši našta būtų užkrauta Tyco darbuotojams, tai prieštarautų minėtoje direktyvoje įtvirtintam darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos tikslui.

               43

               Dėl trečiosios „darbo laiko“ sąvokos sąlygos pagal Direktyvos 2003/88 2 straipsnio 1 punktą, pagal kurią darbuotojas nagrinėjamu laikotarpiu turi būti darbo vietoje, primintina, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 34 punkto, jeigu darbuotojas, kuris nebeturi nuolatinės darbo vietos, atlieka savo pareigas kelionių pas klientus ir iš jų metu, šį darbuotoją kelionės metu reikia laikyti esančiu darbo vietoje. Iš tiesų, kaip savo išvados 48 punkte pažymėjo generalinis advokatas, kadangi kelionės yra būdingos nuolatinės ar įprastos darbo vietos neturinčio darbuotojo statusui, tokių darbuotojų darbo vietos negalima susiaurinti iki fizinio jų buvimo pas darbdavio klientus.

               44

               Šiai išvadai neturi įtakos tai, kad darbuotojai, kurių padėtis tokia kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, pradeda ir baigia tokias keliones savo gyvenamojoje vietoje, nes ši aplinkybė tiesiogiai susijusi su jų darbdavio sprendimu uždaryti regioninius biurus ir nepriklauso nuo šių darbuotojų valios. Kadangi pastarieji neteko galimybės laisvai nustatyti savo gyvenamąją vietą ir įprastą darbo dienos pradžios ir pabaigos vietą skiriantį atstumą, negalima jų reikalauti prisiimti atsakomybę už savo darbdavio sprendimą uždaryti minėtus biurus.

               45

               Toks rezultatas irgi prieštarautų Direktyvoje 2003/88 įtvirtintam darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos tikslui, apimančiam būtinybę užtikrinti darbuotojams minimalų poilsio laiką. Iš tiesų su šia direktyva būtų nesuderinama, jeigu įprastos ar nuolatinės darbo vietos neturinčių darbuotojų poilsio laikas būtų sutrumpintas dėl to, kad „darbo laiko“, kaip tai suprantama pagal minėtos direktyvos 2 straipsnio 1 punktą, sąvoka neapimtų jų kelionės nuo gyvenamosios vietos iki klientų laiko.

               46

               Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad jeigu darbuotojai tokiomis aplinkybėmis kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje darbo dienos metu naudojasi įmonės transporto priemone nuvykti iš savo gyvenamosios vietos pas darbdavio nurodytą klientą arba grįžti į savo gyvenamąją vietą iš šio kliento buvimo vietos ir vykti iš vieno kliento buvimo vietos į kito kliento buvimo vietą, šie darbuotojai kelionių metu turi būti laikomi esančiais „darbo vietoje“, kaip tai suprantama pagal minėtos direktyvos 2 straipsnio 1 punktą.

               47

               Šios išvados nepaneigia Jungtinės Karalystės vyriausybės argumentas, kad dėl jos neišvengiamai išaugtų Tyco išlaidos. Šiuo klausimu pakanka pažymėti, kad, nors konkrečiomis pagrindinėje byloje nagrinėjamomis aplinkybėmis kelionių laiką reikia vertinti kaip darbo laiką, Tyco gali laisvai nustatyti darbo užmokestį už kelionių nuo gyvenamosios vietos iki klientų laiką.

               48

               Pakanka priminti, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką, išskyrus tokius specialius atvejus, kaip antai numatytieji Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalyje dėl mokamų metinių atostogų, šia direktyva reglamentuojami tik tam tikri darbo laiko organizavimo aspektai, todėl iš principo ji nėra taikoma darbuotojų darbo užmokesčiui (žr. Sprendimo Dellas ir kt., C‑14/04, EU:C:2005:728, 38 punktą; Nutarties Vorel, C‑437/05, EU:C:2007:23, 32 punktą ir Nutarties Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, 81 ir 83 punktus).

               49

               Taigi tai, kaip atlyginama darbuotojams, kurių padėtis tokia kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, priskirtina ne minėtos direktyvos, o atitinkamų nacionalinės teisės nuostatų taikymo sričiai.

               50

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą prejudicinį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 2003/88 2 straipsnio 1 punktas aiškintinas taip, kad tokiomis kaip pagrindinės bylos aplinkybėmis, kai darbuotojai neturi nuolatinės ar įprastos darbo vietos, laikas, kurį šie darbuotojai skiria kasdienėms kelionėms iš gyvenamosios vietos į darbdavio nurodyto pirmojo kliento buvimo vietą ir iš paskutiniojo kliento buvimo vietos atgal į gyvenamąją vietą, yra „darbo laikas“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               51

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                     2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų 2 straipsnio 1 punktas aiškintinas taip, kad tokiomis kaip pagrindinės bylos aplinkybėmis, kai darbuotojai neturi nuolatinės ar įprastos darbo vietos, laikas, kurį šie darbuotojai skiria kasdienėms kelionėms iš gyvenamosios vietos į darbdavio nurodyto pirmojo kliento buvimo vietą ir iš paskutiniojo kliento buvimo vietos atgal į gyvenamąją vietą, yra „darbo laikas“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: ispanų.


title: 2010 m. liepos 9 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Exalation Ltd prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Žodinio Bendrijos prekių ženklo Vektor-Lycopin paraiška - Absoliutūs atmetimo pagrindai - Skiriamųjų požymių nebuvimas - Apibūdinamasis pobūdis - Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktai (dabar - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktai). # Byla T-85/08.

text:
      Byla T‑85/08
      Exalation Ltd
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
      „Bendrijos prekių ženklas – Žodinio Bendrijos prekių ženklo Vektor‑Lycopin paraiška – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Skiriamųjų požymių nebuvimas – Apibūdinamasis pobūdis – Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktai (dabar – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktai)“
      Sprendimo santrauka
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Prekių ženklai, sudaryti
            tik iš žymenų arba nuorodų, kurie gali būti naudojami prekių savybėms žymėti
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas)
      Atitinkamos visuomenės, kurią sudaro visi Bendrijos prekių ženklo paraiškoje nurodytų produktų gamintojai ir vartotojai, t. y.
         kai kurie specialistai ir plačioji visuomenė, požiūriu žodinis žymuo Vektor‑Lycopin, kurį prašoma įregistruoti „Farmaciniams ir veterinariniams preparatams medicinos reikmėms; higienos preparatams medicinos
         reikmėms; dietinėms medžiagoms medicinos reikmėms; kūdikių maistui“, „Mėsai, žuviai, paukštienai ir žvėrienai; mėsos ekstraktams;
         konservuotiems, džiovintiems, virtiems ir keptiems vaisiams ir daržovėms; drebučiams, uogienėms, kompotams; kiaušiniams, pienui
         ir pieno produktams; maistiniams aliejams ir riebalams“, „Kavai, arbatai, kakavai, cukrui, ryžiams, tapijokai, sago kruopoms,
         kavos pakaitalams; miltams ir grūdų produktams, duonai, pyrago ir konditerijos gaminiams, ledams; medui, melasos sirupui;
         mielėms, kepimo milteliams; druskai, garstyčioms; actui, padažams; prieskoniams; ledams“, priklausantiems atitinkamai Nicos
         klasifikacijos 5, 29 ir 30 klasėms, yra apibūdinamasis šių prekių atžvilgiu Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo
         7 straipsnio 1 dalies c punkte vartojama prasme.

      Manytina, kad atitinkama visuomenė žino žodžio „lycopin“ reikšmę, arba bent jau pagrįsta manyti, kad sužinos ją ateityje.
         Pirma, šis techninis terminas reiškia maisto papildą, kurį tikrai žino dalis atitinkamos visuomenės, pavyzdžiui, dietinių,
         farmacinių ir veterinarinių preparatų specialistai. Antra, šio techninio termino reikšmė yra lengvai prieinama visų registracijos
         paraiškoje nurodytų prekių vartotojams. Žodžio „lycopin“ reikšmė yra nurodoma žodynuose ir internete. Todėl yra tikėtina,
         kad šiuo žodžiu žymimą medžiagą taip pat žino dalis visų šių prekių vartotojų. Trečia, žodžio „lycopin“ reikšmės nežinantys
         farmacinių, veterinarinių, dietinių ir higienos produktų medicinos reikmėms vartotojai dažnai yra linkę konsultuotis su specialių
         žinių turinčia atitinkamos visuomenės dalimi, t. y. medikais, farmacininkais, dietologais ir kitais šių produktų platintojais.
         Taigi, pasinaudojusi šiuos produktus skiriančių asmenų patarimais arba įvairiose žiniasklaidos priemonėse pateikiama informacija,
         žodžio „lycopin“ reikšmę gali sužinoti ir ne taip gerai informuota atitinkamos visuomenės dalis.

      Atitinkamos visuomenės požiūriu junginys Vektor‑Lycopin, susietas su registracijos paraiškoje nurodytais maisto, dietiniais, higienos, veterinariniais ir farmaciniais produktais,
         išreikš šių produktų savybę būti likopeno perdavėju. Iš tikrųjų, jei atitinkama visuomenė turėtų susieti prašomą įregistruoti
         žymenį su registracijos paraiškoje nurodytais produktais, ji manytų, kad šiuose produktuose yra likopeno ir jie leidžia juos
         vartojantiesiems pasisavinti šią medžiagą.

      Todėl žymenyje Vektor‑Lycopin esantis žodžių „vektor“ ir „lycopin“ derinys atitinkamos visuomenės požiūriu nurodys nagrinėjamų produktų savybes.

      (žr. 36, 40–43, 56–58 punktus)
BENDROJO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2010 m. liepos 10 d.(*)

      „Bendrijos prekių ženklas – Žodinio Bendrijos prekių ženklo Vektor‑Lycopin paraiška – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Skiriamųjų požymių nebuvimas – Apibūdinamasis pobūdis – Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktai (dabar – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktai)“
      Byloje T‑85/08
      Exalation Ltd, įsteigta Ilforde, Eseksas (Jungtinė Karalystė), atstovaujama advokato K. Zingsheim,

      ieškovė,
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą S. Schäffner,
      atsakovę,
      dėl ieškinio, pareikšto dėl 2007 m. gruodžio 17 d. VRDT ketvirtosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1037/2007‑4), susijusio
         su prašymu įregistruoti kaip Bendrijos prekių ženklą žodinį žymenį Vektor‑Lycopin,

      BENDRASIS TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas J. Azizi, teisėjai E. Cremona ir S. Frimodt Nielsen (pranešėjas),
      posėdžio sekretorė K. Andová, administratorė,
      susipažinęs su ieškiniu, pateiktu Teismo kanceliarijai 2008 m. vasario 19 d.,
      susipažinęs su atsakymu į ieškinį, pateiktu Teismo kanceliarijai 2008 m. liepos 15 d.,
      įvykus 2010 m. kovo 2 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Ginčo aplinkybės
      1        2006 m. sausio 6 d. ieškovė Exalation Ltd pagal 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (EB) Nr. 40/94 (OL L 11, 1994,
         p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 146) su pakeitimais (šį reglamentą pakeitė 2009 m. vasario
         26 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 207/2009 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 78, p. 1)) pateikė Vidaus rinkos derinimo tarnybai
         (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) paraišką dėl Bendrijos prekių ženklo įregistravimo.

      2        Prašomas įregistruoti prekių ženklas yra žodinis žymuo Vektor‑Lycopin.

      3        Prekės, kurias buvo prašoma registruoti, priklauso peržiūrėtos ir pataisytos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės
         prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 5, 29 ir 30 klasėms ir kiekvienos iš šių klasių atžvilgiu atitinka
         tokį aprašymą:

      –        5 klasė: „Farmaciniai ir veterinariniai preparatai medicinos reikmėms; higienos preparatai medicinos reikmėms; dietinės medžiagos
         medicinos reikmėms; kūdikių maistas“,

      –        29 klasė: „Mėsa, žuvis, paukštiena ir žvėriena; mėsos ekstraktai; konservuoti, džiovinti, virti ir kepti vaisiai ir daržovės;
         drebučiai, uogienės, kompotai; kiaušiniai, pienas ir pieno produktai; maistiniai aliejai ir riebalai“,

      –        30 klasė: „Kava, arbata, kakava, cukrus, ryžiai, tapijoka, sago kruopos, kavos pakaitalai; miltai ir grūdų produktai, duona,
         pyragas ir konditerijos gaminiai, ledai; medus, melasos sirupas; mielės, kepimo milteliai; druska, garstyčios; actas, padažai;
         prieskoniai; ledas“.

      4        2007 m. gegužės 4 d. sprendimu ekspertas, remdamasis Reglamento Nr. 40/94 38 straipsniu (dabar Reglamento Nr. 207/2009 37 straipsnis),
         atmetė prekių ženklo paraišką, visų šio sprendimo 3 punkte nurodytų prekių atžvilgiu nurodydamas, kad prašomas įregistruoti
         prekių ženklas yra apibūdinamasis, neturi skiriamojo požymio ir pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktus
         bei 2 dalį (dabar Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktai bei 2 dalis) negali būti registruojamas.

      5        2007 m. liepos 3 d. ieškovė, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 57–62 straipsniais (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 58–64 straipsniai),
         pateikė apeliaciją dėl eksperto sprendimo.

      6        2007 m. gruodžio 17 d. sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) VRDT ketvirtoji apeliacinė taryba atmetė apeliaciją ir patvirtino
         eksperto sprendimą.

      7        Ginčijamame sprendime Apeliacinė taryba nusprendė, kad angliškai ir vokiškai kalbančiose Bendrijos dalyse reikia taikyti Reglamento
         Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktuose nurodytus absoliučius atmetimo pagrindus. Todėl šios nuostatos kartu su Reglamento
         Nr. 40/94 7 straipsnio 2 dalimi neleidžia registruoti prekių ženklo Vektor‑Lycopin.

      8        Nagrinėdama Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkte nurodyto absoliutaus atmetimo pagrindo taikymą Apeliacinė
         taryba patvirtino eksperto vertinimus, jog, pirma, vokiškas žodis „Vektor“ (vektorius) yra vartojamas genų inžinerijoje pavadinti
         deoksiribonukleorūgšties (DNR) molekules, naudojamas perkelti svetimą DNR į ląstelę šeimininkę, antra, žodis „vektorius“ medicinoje
         ir fitosanitarijos srityje nurodo organizmus, kurie perduoda ligas (ginčijamo sprendimo 18 punktas).

      9        Be to, Apeliacinė taryba pritarė eksperto teiginiams, kad vokiškas žodis „Lycopin“ (likopenas) reiškia antioksidacinių savybių
         turintį karotinoidą (ginčijamo sprendimo 18 punktas).

      10      Taip pat Apeliacinė taryba pažymėjo, kad elementus „vektor“ ir „lycopin“ jungia brūkšnelis, kaip to reikalauja vokiečių ir
         anglų kalbų normos (ginčijamo sprendimo 18 punktas).

      11      Galiausiai Apeliacinė taryba pritarė eksperto išvadoms, kad prašomas įregistruoti žymuo, vertinamas bendrai, turi konkrečią
         registravimo paraiškoje nurodytų prekių apibūdinamąją reikšmę. Tai yra maisto papildas, kurio veiklioji medžiaga gali įeiti
         į farmacinių produktų, dietinių produktų medicinos reikmėms arba kūdikių maisto bei visų šio sprendimo 3 punkte nurodytų 29 ir
         30 klasei priklausančių maisto produktų sudėtį (ginčijamo sprendimo 19–21 punktai).

      12      Be to, Apeliacinės tarybos nuomone, nustatant atitinkamą visuomenę reikėtų į ją įtraukti ne tik vartotojus, bet ir registravimo
         paraiškoje nurodytų prekių gamintojus ir platintojus (ginčijamo sprendimo 22 punktas).

       Šalių reikalavimai
      13      Ieškinyje ieškovė Bendrojo Teismo prašo:

      –        panaikinti ginčijamą sprendimą,
      –        panaikinti eksperto sprendimą,
      –        nurodyti VRDT įregistruoti prekių ženklą Vektor‑Lycopin,

      –        priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.
      14      VRDT Bendrojo Teismo prašo:

      –        atmesti ieškinį,
      –        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
      15      Per teismo posėdį ieškovė pareiškė atsisakanti savo antrojo ir trečiojo reikalavimo, ir tai buvo pažymėta teismo posėdžio
         protokole.

       Dėl teisės
      16      Grįsdama savo prašymą panaikinti ginčijamą sprendimą, ieškovė remiasi dviem pagrindais, kurių pirmasis susijęs su Reglamento
         Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkto pažeidimu, o antrasis – su Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu.
         Pirmiausia reikia išnagrinėti pirmąjį ieškinio pagrindą.

       Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkto pažeidimu
       Šalių argumentai
      17      Pirma, ieškovė tvirtina, kad žymenį Vektor‑Lycopin sudaro du elementai, kurių derinys yra neįprastas ir nežinomas. Žymens Vektor‑Lycopin nėra nei žodynuose, nei šnekamojoje ar rašytinėje kalbose. Jis nėra žinomas ar vartojamas nei medicinoje, nei biologijoje,
         nei fizikoje ar matematikoje. Taigi žymuo Vektor‑Lycopin yra naujadaras, atitinkantis teismų praktikoje suformuluotą kriterijų, pagal kurį dviejų apibūdinamųjų žodžių junginys nėra
         apibūdinamasis, jei dėl neįprasto derinio pobūdžio žymuo sukuria įspūdį, taip besiskiriantį nuo jį sudarančių žodžių reikšmių
         sukurto įspūdžio, kad šis žymuo, vertinamas bendrai, reiškia daugiau nei jo sudėtinių dalių suma. Kadangi žymuo Vektor‑Lycopin yra visiškai naujas, jis nežinomas medicinos, biologijos, farmacijos ar fizikos specialistams bei galutiniam vartotojui.

      18      Antra, ieškovė teigia, kad elementas „vektor“ nėra vienareikšmis. Apeliacinė taryba atsižvelgė į šio žodžio reikšmę tik genų
         inžinerijos srityje, tačiau šis žodis turi daugybę kitų reikšmių įvairiose srityse, pavyzdžiui, fizikoje. Apeliacinės tarybos
         atliktas semantinis apribojimas yra kritikuotinas, nes jis yra napagrįstai nepalankus ieškovei. Be to, genų inžinerijoje vartojamo
         vokiško žodžio „Vektor“ reikšmės nežino specialių žinių turinti visuomenė, kurią sudaro biologai, fizikai, medikai, farmacininkai
         ar kiti specialistai, nei juo labiau paprastas registravimo paraiškoje nurodytų produktų galutinis vartotojas. Todėl remdamasi
         žymeniu Vektor‑Lycopin atitinkama visuomenė negali padaryti išvados, kad jis apibūdina saldymedžio ir pomidorų ekstraktų mišinį. Savo teiginiams
         pagrįsti ieškovė siūlo Bendrajam Teismui pateikti keletą visuomenės nuomonių tyrimų rezultatų.

      19      Trečia, ieškovė tvirtina, kad jei elementas „vektor“ būtų apibūdinamasis, kaip tvirtina Apeliacinė taryba, nebūtų galima registruoti
         nė vieno prekių ženklo, kuriame yra šis žodis. Tačiau egzistuoja daugybė Bendrijos, nacionalinių ar tarptautinių prekių ženklų,
         kuriuose yra žodis „vektor“. Todėl, pasak ieškovės, vadovaujantis tokiu Apeliacinės tarybos požiūriu pagal Reglamento Nr. 40/94
         51 straipsnio 1 dalies a punktą (dabar – Reglamento Nr. 207/2008 52 straipsnio 1 dalies a punktas) reikėtų paskelbti negaliojančiomis
         visų Bendrijos prekių ženklų, kuriuose yra žodis „vektor“, registracijas.

      20      Galiausiai ieškovė tvirtina, kad argumentacija, kuria ji rėmėsi tiek savo prekių ženklo paraiškai pagrįsti, tiek per procedūrą
         Apeliacinėje taryboje, lieka nepakitusi ir yra sudedamoji šio ieškinio dalis.

      21      VRDT ginčija visus ieškovės argumentus.

       Bendrojo Teismo vertinimas
      22      Pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktą neregistruojami prekių ženklai, sudaryti tiktai iš žymenų arba nuorodų,
         kurie prekyboje gali būti naudojami žymėti rūšiai, kokybei, kiekiui, paskirčiai, vertei, geografinei kilmei arba prekių pagaminimo
         ar paslaugų suteikimo laikui, ar kitoms prekių ar paslaugų savybėms. Be to, šio reglamento 7 straipsnio 2 dalyje teigiama,
         kad 1 dalies nuostatos taikomos, net jeigu prekių ženklo neregistravimo pagrindai galioja tiktai dalyje Bendrijos.

      23      Žymenys ir nuorodos, kurie gali būti naudojami prekyboje žymėti prekių ir paslaugų, kurioms prašoma registracijos, savybėms,
         pagal Reglamentą Nr. 40/94 iš esmės negali atlikti prekių ženklo kilmės nuorodos funkcijos, nepažeidžiant Reglamento Nr. 40/94
         7 straipsnio 3 dalyje numatytos galimybės įgyti skiriamąjį požymį dėl naudojimo (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio
         3 dalis) (2003 m. spalio 23 d. Teisingumo Teismo sprendimo VRDT prieš Wrigley, C‑191/01 P, Rink. p. I‑12447, 30 punktas).

      24      Pagal nusistovėjusią teismų praktiką Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktu siekiama bendrojo intereso tikslo,
         reikalaujančio, kad visi galėtų laisvai naudoti prekes ir paslaugas, kurioms prašoma registracijos, apibūdinančius žymenis
         ir nuorodas (23 punkte minėto Sprendimo VRDT prieš Wrigley 31 punktas ir 2005 m. birželio 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Münchener Rückversicherungs-Gesellschaft prieš VRDT (MunichFinancialServices), T‑316/03, Rink. p. II‑1951, 25 punktas).

      25      Atsisakant registruoti pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktą, nebūtina, kad prekių ženklą sudarantys žymenys
         ir nuorodos paraiškos įregistruoti pateikimo metu iš tikrųjų būtų naudojami tokioms prekėms ir paslaugoms, kurioms yra paduodama
         paraiška įregistruoti, arba šių prekių ar paslaugų savybėms apibūdinti. Kaip matyti iš pačio šios nuostatos teksto, pakanka,
         kad šie žymenys ir nuorodos galėtų būti naudojami tokiam tikslui. Turėtų būti atsisakoma registruoti žodinį žymenį, jei bent
         viena iš jo potencialių reikšmių apibūdina atitinkamų prekių ar paslaugų savybę (23 punkte minėto Sprendimo VRDT prieš Wrigley 32 punktas).

      26      Todėl pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktą VRDT turi nustatyti, ar prašomas įregistruoti prekių ženklas
         atitinkamos visuomenės požiūriu apibūdina atitinkamų prekių ar paslaugų savybes ir ar pagrįsta manyti, kad taip gali atsitikti
         ateityje. Jei tai išnagrinėjusi Apeliacinė taryba padaro išvadą, kad yra taip, remdamasi šia nuostata ji turi atsisakyti įregistruoti
         prekių ženklą (pagal analogiją žr. 2004 m. vasario 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo Koninklijke KPN Nederland, C‑363/99, Rink. p. I‑1619, 56 punktą).

      –       Dėl ieškovės pasiūlymo pateikti įrodymų
      27      Grįsdama savo argumentus, kuriais siekiama paneigti, kad atitinkama visuomenė žino Apeliacinės tarybos nurodytą vokiško žodžio
         „Vektor“ ir žodžių „Vektor-Lycopin“ reikšmę, ieškovė siūlo Bendrajam Teismui pateikti keletą visuomenės nuomonių tyrimų.

      28      Reikia priminti, kad Bendrijos teisės akto teisėtumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į teisines ir faktines aplinkybes,
         buvusias priimant teisės aktą. Todėl Apeliacinės tarybos sprendimo teisėtumas gali būti užginčytas pateikiant naujų faktų,
         Teismui tik įrodžius, kad Apeliacinė taryba turėjo savo iniciatyva atsižvelgti į šiuos faktus per administracinę procedūrą
         prieš priimdama bet kokį sprendimą byloje. Iš tikrųjų pagal Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalį (dabar Reglamento Nr. 207/2009
         76 straipsnio 2 dalis) VRDT gali neatsižvelgti į faktus, kurių šalys nenurodė, arba į įrodymus, kurių jos nepateikė laiku.
         Todėl nagrinėdamas ieškinį dėl panaikinimo Bendrasis Teismas negali atsižvelgti į faktines aplinkybes, kurių VRDT neturėjo
         galimybės sužinoti vykstant administracinei procedūrai (šiuo klausimu žr. 2003 m. lapkričio 26 d. Pirmosios instancijos teismo
         sprendimo HERON Robotunits prieš VRDT (ROBOTUNITS), T‑222/02, Rink. p. II‑4995, 50 ir 51 punktus ir juose nurodytą teismų praktiką).

      29      Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad visuomenės nuomonių tyrimai, kuriuos ieškovė siūlo pateikti Bendrajam Teismui, nebuvo
         pateikti per administracinę procedūrą nei ekspertui, nei Apeliacinei tarybai. Beje, ieškovė neteigia, kad šie tyrimai egzistavo
         priimat ginčijamą sprendimą. Tačiau net darant prielaidą, kad tų tyrimų rezultatai tuo metu egzistavo, jie nėra plačiai pripažinti
         faktai, t. y. faktai, kuriuos bet kuris asmuo žino arba gali sužinoti iš viešai prieinamų šaltinių, į kuriuos savo iniciatyva
         privalo atsižvelgti VRDT (2004 m. birželio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Ruiz‑Picasso ir kt. prieš VRDT – DaimlerChrysler (PICARO), T‑185/02, Rink. p. II‑1739, 29 punktas ir 2005 m. balandžio 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Atomic Austria prieš VRDT – Fabricas Agrupadas de Muñecas de Onil (ATOMIC BLITZ), T‑318/03, Rink. p. II‑1319, 35 punktas). Vadinasi, nepaisant jų įrodomosios vertės, ieškovė negali ginčyti ginčijamo sprendimo
         teisėtumo remdamasi įrodymais, kuriuos ji pirmą kartą siūlo pateikti Bendrajam Teismui.

      30      Todėl reikia atmesti ieškovės pasiūlymą pateikti įrodymus.

      –       Dėl ieškovės nuorodos į prekių ženklo paraiškoje ir per procedūrą Apeliacinėje taryboje pateiktus argumentus
      31      Ieškovė ieškinyje pažymi, kad argumentai, kuriais ji rėmėsi pateikdama registracijos paraišką ir per procedūrą Apeliacinėje
         taryboje, lieka nepakitę ir yra sudedamoji šio ieškinio dalis.

      32      Pagal Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnį ir Bendrojo Teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą, taikomą
         intelektinės nuosavybės srityje remiantis šio reglamento 130 straipsnio 1 dalimi ir 132 straipsnio 1 dalimi, ieškinyje turi
         būti pateikiama pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka.

      33      Pagrindai turi būti nurodyti pakankamai aiškiai ir tiksliai, kad atsakovas galėtų pasirengti gynybai, o Bendrasis Teismas –
         priimti sprendimą dėl ieškinio, jei reikia, be papildomos informacijos (2005 m. birželio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
         Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P – C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 94 ir 100 punktai ir 2006 m. liepos 18 d.
         Teisingumo Teismo sprendimo Rossi prieš VRDT, C‑214/05 P, Rink. p. I‑7057, 37 punktas).

      34      Be to, Bendrasis Teismas nusprendė, kad nors ieškinį galima paremti nurodant pridedamų dokumentų ištraukas, bendra nuoroda
         į kitus dokumentus, net ir pridedamus prie ieškinio, negali kompensuoti esminių elementų trūkumo (žr. 2005 m. kovo 1 d. Pirmosios
         instancijos teismo sprendimo Sergio Rossi prieš VRDT – Sissi Rossi (SISSI ROSSI), T‑169/03, Rink. p. II‑685, 30 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      35      Todėl ieškinys, duodantis nurodą į dokumentus, kuriuos ieškovė pateikė VRDT, yra nepriimtinas tiek, kiek jame esanti bendra
         nuoroda nesusijusi su išdėstytais pagrindais ir argumentais (šiuo klausimu žr. 34 punkte minėto Sprendimo SISSI ROSSI 31 punktą).

      –       Dėl atitinkamos visuomenės apibrėžimo
      36      Ginčijamame sprendime Apeliacinė taryba manė, kad atitinkamą visuomenę sudaro visi farmacinių, veterinarinių ir dietinių preparatų,
         kūdikių maisto ir kitų šio sprendimo 3 punkte nurodytų maisto produktų gamintojai ir vartotojai, t. y. kai kurie specialistai
         ir plačioji visuomenė. Tokiam apibrėžimui, kurio neginčija nei ieškovė, nei VRDT, reikėtų pritarti.

      37      Taigi reikia išnagrinėti, ar ieškovė savo argumentais gali įrodyti, kad žymuo Vektor‑Lycopin 36 punkte apibrėžtos atitinkamos visuomenės atžvilgiu neapibūdina atitinkamų prekių savybių ir ar pagrįsta manyti, kad taip
         negali atsitikti ateityje (žr. šio sprendimo 25 ir 26 punktus).

      –       Dėl ieškovės ginčijamo žodžio „lycopin“ apibūdinamojo pobūdžio
      38      Ginčijamo sprendimo 18 punkte Apeliacinė taryba pažymėjo, kad ieškovė nepateikė jokio pagrįsto įrodymo, paneigiančio eksperto
         teiginius, kad „Lycopin“ (likopenas) reiškia antioksidacinių savybių turintį karotinoidą.

      39      Šį Apeliacinės tarybos vertinimą, jog žodis „lycopin“ yra apibūdinamojo pobūdžio, ieškovė pirmą kartą ginčijo per posėdį.
         Nesant reikalo nagrinėti, ar galima pateikti tokį argumentą šioje proceso stadijoje, reikia pažymėti, kad savo tvirtinimų
         ieškovė nepatikslino. Pavyzdžiui, ji nepateikė jokio argumento, paneigiančio Apeliacinės tarybos nurodytą žodžio „lycopin“
         reikšmę. Tokiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad ieškovei nepavyko paneigti eksperto ir Apeliacinės tarybos elementui
         „lycopin“ priskirtos reikšmės.

      40      Pirma, šis techninis terminas reiškia maisto papildą, kurį tikrai žino dalis atitinkamos visuomenės, pavyzdžiui, dietinių,
         farmacinių ir veterinarinių preparatų specialistai.

      41      Antra, Apeliacinė taryba ginčijamame sprendime įrodė, kad šio techninio termino reikšmė yra lengvai prieinama visų registracijos
         paraiškoje nurodytų prekių vartotojams. Žodžio „lycopin“ reikšmė yra nurodoma žodynuose ir internete. Todėl yra tikėtina,
         kad šiuo žodžiu žymimą medžiagą taip pat žino dalis visų šio sprendimo 3 punkte nurodytų prekių vartotojų.

      42      Trečia, žodžio „lycopin“ reikšmės nežinantys farmacinių, veterinarinių, dietinių ir higienos produktų medicinos reikmėms vartotojai
         dažnai yra linkę konsultuotis su specialių žinių turinčia atitinkamos visuomenės dalimi, t. y. medikais, farmacininkais, dietologais
         ir kitais šių produktų platintojais. Taigi, pasinaudodama šiuos produktus skiriančių asmenų patarimais arba įvairiose žiniasklaidos
         priemonėse pateikiama informacija, žodžio „lycopin“ reikšmę gali sužinoti ir ne taip gerai informuota atitinkamos visuomenės
         dalis.

      43      Todėl manytina, kad atitinkama visuomenė žino žodžio „lycopin“ reikšmę, arba bent jau pagrįsta manyti, kad sužinos ją ateityje
         (žr. šio sprendimo 25 ir 26 punktus).

      44      Reikia taip pat priminti, kad visų registracijos paraiškoje nurodytų produktų atžvilgiu jokiu būdu neatmestina galimybė, kad
         likopenas gali būti įdėtas į jų preparatus. Kadangi ieškovė savo registracijos paraiškos neapribojo produktais, kuriuose nėra
         ir negali būti šios medžiagos, reikia konstatuoti, kad atitinkamos visuomenės suvokimu tarp elemento „lycopin“ ir šio sprendimo
         3 punkte nurodytų produktų yra, arba galima manyti, kad bus ateityje, tiesioginis ir konkretus ryšys (šiuo klausimu žr. 2007 m.
         lapkričio 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Tegometall International prieš VRDT – Wuppermann (TEK), T‑458/05, Rink. p. II‑4721, 94 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      45      Todėl Apeliacinė taryba nepadarė klaidos nusprendusi, kad į prašomą įregistruoti prekių ženklą įeinantis elementas „lycopin“
         yra apibūdinamojo pobūdžio šio sprendimo 3 punkte nurodytų produktų atžvilgiu.

      –       Dėl ieškovė argumento, jog elementas „vektor“ yra daugiareikšmis
      46      Ginčijamo sprendimo 18 punkte, pasiremdama žodyno, kurį VRDT pridėjo prie atsiliepimo į ieškinį, ištrauka, Apeliacinė taryba
         pažymėjo, kad genetinės inžinerijos, biologijos, medicinos ir fitosanitarijos srityse elementas „vektor“ (vektorius) turi
         molekulę, medžiagą arba ligą perduodančio agento reikšmę.

      47      Ieškovė neginčija Apeliacinės tarybos nurodytos reikšmės, tačiau tvirtina, kad matematikos ir fizikos srityse vokiškas žodis
         „Vektor“ turi kitas reikšmes.

      48      Tačiau atsisakant registruoti žymenį pakanka, jei bent viena iš jo reikšmių yra apibūdinamojo pobūdžio. Iš tikrųjų turėtų
         būti atsisakoma registruoti žodinį žymenį, jei bent viena iš jo potencialių reikšmių apibūdina atitinkamų prekių ar paslaugų
         savybę (23 punkte minėto Sprendimo VRDT prieš Wrigley 32 punktas).

      49      Reikia konstatuoti, kad prašomame įregistruoti žymenyje elementas „vektor“ yra sujungtas su elementu „lycopin“, kuris, kaip
         teisingai nusprendė Apeliacinė taryba, reiškia medžiagą, galinčią įeiti į šio sprendimo 3 punkte nurodytų produktų sudėtį
         (žr. šio sprendimo 44 punktą). Todėl elementą „vektor“ suprantant taip, kaip siūlo Apeliacinė taryba, jį atitinkama visuomenė
         sies su registracijos paraiškoje nurodytų produktų savybe – galėjimu perduoti medžiagą arba veikliąją medžiagą, kuri gali
         įeiti į jų sudėtį.

      50      Vadinasi, Apeliacinės tarybos nurodyta vokiško žodžio „Vektor“ reikšmė apibūdina šio sprendimo 3 punkte išvardytus produktus,
         todėl tokiomis aplinkybėmis ieškovė negali pagrįstai teigti, kad šis žodis gali turėti kitų reikšmių tam tikrose specializuotose
         srityse, kaip antai matematika ar fizika.

      –       Dėl ieškovės argumento, jog žymuo Vektor‑Lycopin sukuria įspūdį, kuris pakankamai skiriasi nuo jį sudarančių elementų sumos sukuriamo įspūdžio

      51      Iš to, kas pasakyta, matyti, kad abu elementai „vektor“ ir „lycopin“ apibūdina registracijos paraiškoje nurodytus produktus
         (žr. šio sprendimo 45 ir 50 punktus).

      52      Tačiau ieškovė teigia, kad žymenyje Vektor‑Lycopin žodžių „vektor“ ir „lycopin“ derinys yra neįprastas ir nežinomas, nes šio žymens nėra nei žodynuose, nei šnekamojoje ar rašytinėje
         kalbose. Pasak ieškovės, žymuo Vektor‑Lycopin sukuria įspūdį, kuris taip skiriasi nuo jį sudarančių elementų sumos sukuriamo įspūdžio, kad šis žymuo, vertinamas bendrai,
         reiškia daugiau nei jo sudėtinių dalių suma.

      53      Iš tikrųjų iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad dviejų apibūdinamųjų žodžių junginys gali būti neapibūdinamasis,
         jei dėl neįprasto derinio pobūdžio žymuo sukuria įspūdį, taip besiskiriantį nuo jį sudarančių žodžių reikšmių įspūdžio, kad
         šis žymuo, vertinamas bendrai, reiškia daugiau nei jo sudėtinių dalių suma. Šiuo atžvilgiu yra svarbi ir nagrinėjamo žodžio
         analizė, atsižvelgiant į atitinkamas leksikos ir gramatikos taisykles (šiuo klausimu žr. 2007 m. birželio 14 d. Pirmosios
         instancijos teismo sprendimo Europig prieš VRDT (EUROPIG), T‑207/06, Rink. p. II‑1961, 29 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką; pagal analogiją taip pat žr. 26 punkte minėto Sprendimo
         Koninklijke KPN Nederland, 98 ir 100 punktus).

      54      Šiuo atveju prašomame įregistruoti žymenyje du žodžius „vektor“ ir „lycopin“ jungia brūkšnelis. Kaip pažymėjo Apeliacinė taryba,
         neprieštaraujant ieškovei, toks žodžių jungimo būdas yra įprastas vokiečių ir anglų kalbose.

      55      Be to, vertinant žymens apibūdinamąjį pobūdį visiškai nesvarbu, ar jis yra žodynuose (žr. 2007 m. spalio 23 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimo Borco‑Marken‑Import Matthiesen prieš VRDT (Caipi), T‑405/04, 42 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      56      Todėl manytina, kad atitinkamos visuomenės požiūriu junginys Vektor‑Lycopin, susietas su registracijos paraiškoje nurodytais maisto, dietiniais, higienos, veterinariniais ir farmaciniais produktais,
         išreikš šių produktų savybę būti likopeno perdavėju. Iš tikrųjų, jei atitinkama visuomenė turėtų susieti prašomą įregistruoti
         žymenį su registracijos paraiškoje nurodytais produktais, ji manytų, kad šiuose produktuose yra likopeno ir jie leidžia juos
         vartojantiesiems pasisavinti šią medžiagą.

      57      Todėl nesant reikalo priimti sprendimo dėl kontroversiško klausimo, ar atitinkama visuomenė gali suprasti, kad žymuo Vektor‑Lycopin žymi ieškovės pomidorų ir saldymedžio ekstraktų pagrindu gaminamą maisto papildą, reikia konstatuoti, kad žymenyje Vektor‑Lycopin esantis žodžių „vektor“ ir „lycopin“ derinys atitinkamos visuomenės požiūriu nurodys šio sprendimo 3 punkte išvardytų produktų
         savybes.

      58      Vadinasi, Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, kad prekių ženklas Vektor‑Lycopin yra sudarytas tik iš žodžių, kurie prekyboje gali žymėti šio sprendimo 3 punkte nurodytų produktų savybes, ir todėl pagal
         Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktą jo negalima registruoti.

      –       Dėl ieškovės argumento, susijusio su prekių ženklų, kuriuose yra žodžiai „vektor“ ar „vector“, registracijų
      59      Nepateikusi jokių įrodymų savo tvirtinimams pagrįsti, ieškovė bando remtis tuo, kad yra įregistruota daug Bendrijos, nacionalinių
         ar tarptautinių prekių ženklų, kuriuose yra žodis „vektor“. Per posėdį ieškovė taip rėmėsi žymens Vector‑Lycopin įregistravimu kaip Bendrijos prekių ženklo.

      60      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad galimybė registruoti Bendrijos prekių ženklą turi būti vertinama remiantis tik atitinkama
         Bendrijos teise, kaip ją aiškina Sąjungos teismas. Todėl į aplinkybę, kad netgi teisinėse sistemose, kuriose egzistuoja analogiškos
         normos, buvo įregistruoti prašomam įregistruoti prekių ženklui tapatūs ar į jį panašūs prekių ženklai, geriausiu atveju galima
         atsižvelgti tik kaip į tam tikrą informaciją, tačiau ji neįpareigoja VRDT ar Sąjungos teismo (šiuo klausimu žr. 2001 m. sausio
         31 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Sunrider prieš VRDT (VITALITE), T‑24/00, Rink. p. II‑449, 33 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką ir 2003 m. gruodžio 3 d. Pirmosios instancijos teismo
         sprendimo Audi prieš VRDT (TDI), T‑16/02, Rink. p. II‑5167, 40 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      61      Todėl net darant prielaidą, kad ieškovės argumentas dėl Bendrijos, nacionalinių ir tarptautinių prekių ženklų, kuriuose yra
         žodis „vektor“ ir prekių ženklas Vector-Lycopin, registracijų egzistavimo yra teisingas, jis yra netinkamas ir turi būti atmestas.

      62      Be to, apeliacinių tarybų sprendimų teisėtumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į atitinkamus teisės aktus, o ne į jų sprendimų
         praktiką (2002 m. vasario 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Streamserve prieš VRDT (STREAMSERVE), T‑106/00, Rink. p. II‑723, 66 punktas).

      63      Todėl ieškovė bet kuriuo atveju negali pagrįstai tvirtinti, kad Bendrajam Teismui patvirtinus šioje byloje Apeliacinės tarybos
         priimtą sprendimą dėl prekių ženklo Vektor‑Lycopin, reikėtų paskelbti negaliojančiomis tariamai ankstesnių Bendrijos prekių ženklų registracijas.

      64      Atsižvelgiant į visa tai, kas pasakyta, manytina, kad Apeliacinė taryba nepadarė klaidos patvirtinusi eksperto atsisakymą
         pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktą registruoti aptariamą prekių ženklą.

       Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu
      65      Iš Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies teksto matyti, jog pakanka taikyti tik vieną iš absoliučių atmetimo pagrindų,
         nurodytų šioje nuostatoje, kad aptariamas žymuo nebūtų registruojamas kaip Bendrijos prekių ženklas (2002 m. rugsėjo 19 d.
         Teisingumo Teismo sprendimo DKV prieš VRDT, C‑104/00 P, Rink. p. I‑7561, 29 punktas).

      66      Todėl reikia atmesti visą ieškinį, nesant reikalo priimti sprendimo dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento
         Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      67      Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi
         šalis to prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal VRDT pateiktus reikalavimus.

      Remdamasis šiais motyvais,
      BENDRASIS TEISMAS (trečioji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš Exalation Ltd bylinėjimosi išlaidas.

               Azizi

                Cremona

               Frimodt Nielsen

         Paskelbta 2010 m. liepos 9 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


2003 m. vasario 13 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Ispanijos Karalystė prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Valstybės pagalba. # Byla C-409/00.


2013 m. rugsėjo 13 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Berliner Institut für Vergleichende Sozialforschung eV prieš Europos Komisiją. # Byla T-73/08.