title: 2006 m. spalio 3 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas. # B. F. Cadman prieš Health & Safety Executive. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Jungtinė Karalystė. # Socialinė politika - EB 141 straipsnis - Vienodo darbo užmokesčio mokėjimo darbuotojams vyrams ir moterims principas - Stažas kaip lemiamasis veiksnys nustatant darbo užmokesčius - Objektyvus pateisinimas - Įrodinėjimo pareiga. # Byla C-17/05.

text:
      Byla C‑17/05
      B. F. Cadman
      prieš
      Health & Safety Executive
      (Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Socialinė politika – EB 141 straipsnis – Vienodo darbo užmokesčio mokėjimo darbuotojams vyrams ir moterims principas – Stažas, kaip lemiamas veiksnys nustatant darbo užmokestį – Objektyvus pateisinimas – Įrodinėjimo pareiga“
      Sprendimo santrauka
      1.        Socialinė politika – Darbuotojai vyrai ir moterys – Vienodas darbo užmokestis
      (EB 141 straipsnis; Tarybos direktyva 97/80)
      2.        Socialinė politika – Darbuotojai vyrai ir moterys – Vienodas darbo užmokestis
      (EB 141 straipsnis; Tarybos direktyva 97/80)
      1.        EB 141 straipsnis turi būti aiškinamas taip, jog tuo atveju, kai dėl rėmimosi darbo stažo kriterijumi kaip lemiamu veiksniu
         nustatant darbo užmokestį palyginamiems darbuotojams vyrams ir moterims už vienodą ar vienodos vertės darbą yra atlyginama
         skirtingai, atsižvelgiant į tai, jog rėmimasis šiuo kriterijumi bendrąja prasme yra tinkamas kriterijus teisėtam tikslui −
         atlyginti už įgytą patirtį, kuri leidžia darbuotojui geriau atlikti užduotis, – pasiekti, darbdavys neturi specialiai įrodyti,
         kad rėmimasis darbo stažo kriterijumi yra tinkamas šiam tikslui pasiekti, kiek tai susiję su konkrečiu darbu, nebent darbuotojas
         pateiktų įrodymų, galinčių sukelti rimtų abejonių šiuo atžvilgiu. Darbdaviui tenka pareiga įrodyti, jog tai, kas yra teisinga
         bendrąja prasme, tai yra, kad darbo stažas įgyjamas kartu su patirtimi ir leidžia darbuotojui geriau atlikti užduotis, taikoma
         ir nagrinėjamo darbo atžvilgiu.

      (žr. 38, 40 punktus ir rezoliucinę dalį)
      2.        EB 141 straipsnis turi būti aiškinamas taip, jog tuo atveju, kai dėl rėmimosi darbo stažo kriterijumi kaip lemiamu veiksniu
         nustatant darbo užmokesčius palyginamiems darbuotojams vyrams ir moterims už vienodą ar vienodos vertės darbą yra atlyginama
         skirtingai, nereikia įrodyti, kad tam tikras darbuotojas per tam tikrą laikotarpį įgijo patirties, leidžiančios jam geriau
         atlikti savo darbą, kai darbo užmokesčiui nustatyti naudojama profesinio klasifikavimo sistema pagrįsta darbo, kurį reikia
         atlikti, vertinimu. Tačiau reikia objektyviai atsižvelgti į darbo, kuris turi būti atliktas, pobūdį.

      (žr. 39–40 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. spalio 3 d.(*)

      „Socialinė politika – EB 141 straipsnis – Vienodo darbo užmokesčio mokėjimo darbuotojams vyrams ir moterims principas – Stažas, kaip lemiamas veiksnys nustatant darbo užmokestį – Objektyvus pateisinimas – Įrodinėjimo pareiga“
      Byloje C‑17/05
      dėl Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Jungtinė Karalystė) 2005 m. sausio 11 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2005 m. sausio 19 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      B. F. Cadman
      prieš
      Health & Safety Executive,

      dalyvaujant
      Equal Opportunities Commission,

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijos pirmininkai P. Jann, C. W. A. Timmermans ir A. Rosas, teisėjai R. Schintgen,
         N. Colneric (pranešėja), S. von Bahr, J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka, U. Lõhmus, E. Levits, A. Ó Caoimh ir L. Bay Larsen,

      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinio proceso dalį ir įvykus 2006 m. kovo 8 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        B. F. Cadman, atstovaujamos barrister T. Gill ir solicitor E. Hawksworth,

      –        Equal Opportunities Commission, atstovaujamos QC R. Allen, barrister R. Crasnow bei solicitors J. Hardwick ir M. Robison,

      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos M. Bethell ir E. O’Neill, padedamų QC N. Underhill ir N. Paines bei solicitor J. Eady,

      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues,
      –        Airijos, atstovaujamos D. O’Hagan, padedamo BL N. Travers,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos M.‑J. Jonczy ir N. Yerrell,
      susipažinęs su 2006 m. gegužės 18 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 141 straipsnio išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas byloje B. F. Cadman prieš Health and Safety Executive (Sveikatos ir saugos tarnyba) (toliau – HSE) dėl B. F. Cadman darbo užmokesčio suvienodinimo su jos kolegų vyrų darbo užmokesčiu.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        EB 141 straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodyta:

      „1. Kiekviena valstybė narė užtikrina, kad būtų taikomas principas už vienodą ar vienodos vertės darbą abiejų lyčių darbuotojams
         mokėti vienodą užmokestį.

      2.      Šiame straipsnyje užmokestis – tai įprastinis bazinis arba minimalus darbo užmokestis arba alga ir bet koks kitas atlygis
         grynaisiais arba natūra, kurį darbuotojas tiesiogiai arba netiesiogiai gauna iš darbdavio už savo darbą.

      Vienodas užmokestis nediskriminuojant dėl lyties reiškia, kad:
      a)      užmokestis už tą patį vienetinį darbą apskaičiuojamas taikant tą patį mato vienetą;
      b)      valandinis užmokestis už tą patį darbą yra vienodas.“
      4        1975 m. vasario 10 d. Tarybos direktyvos 75/117/EEB dėl valstybių narių įstatymų, skirtų vienodo vyrų ir moterų darbo užmokesčio
         principo taikymui, suderinimo (OL L 45, 1975, p. 19) 1 straipsnis numato:

      „(EB 141) straipsnyje išdėstytas vienodo vyrų ir moterų darbo užmokesčio principas, toliau vadinamas „vienodo darbo užmokesčio
         principas“, reiškia bet kokios diskriminacijos dėl lyties panaikinimą visų aspektų ir sąlygų atlyginant už tą patį darbą arba
         už vienodos vertės darbą atžvilgiu.

      Tais atvejais, kai nustatant darbo užmokestį naudojama pareigybių klasifikacijos sistema, ši sistema turi būti grindžiama
         vienodais kriterijais, taikomais vyrams ir moterims, ir turi būti parengta taip, kad panaikintų bet kokią diskriminaciją dėl
         lyties.“

      5        Pagal 1997 m. gruodžio 15 d. Tarybos direktyvos 97/80/EB dėl įrodinėjimo pareigos diskriminacijos dėl lyties bylose (OL L 14,
         1998, p. 6) 3 straipsnio 1 dalį ji taikoma atvejams, kuriuos, be kita ko, apima EB 141 straipsnis bei Direktyva 75/117.

      6        Direktyvos 97/80 2 straipsnio 2 dalis numato:

      „Šio straipsnio 1 dalyje minimo vienodo požiūrio principo tikslais netiesioginė diskriminacija yra tada, kai tariamai neutrali
         nuostata, kriterijus ar praktika yra nepalanki gerokai didesnei daliai vienos lyties asmenų, išskyrus atvejus, kai tokia nuostata,
         kriterijus ar praktika yra tinkama ir būtina bei gali būti pateisinta objektyviais veiksniais, nesusijusiais su lytimi.“

      7        Pagal šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalį valstybės narės „taiko tokias priemones, kurios yra būtinos norint užtikrinti, jog
         tais atvejais, kai asmenys, manantys esą nuskriausti, kadangi jiems nebuvo taikomas vienodo požiūrio principas, nurodo teismui
         ar kitai kompetentingai institucijai aplinkybes, leidžiančias daryti prielaidą dėl tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos,
         atsakovas turėtų įrodyti, kad vienodo požiūrio principas nebuvo pažeistas.“

      8        Pagal 1998 m. liepos 13 d. Tarybos direktyvos 98/52/EB, išplečiančios Direktyvos 97/80 taikymą Jungtinei Didžiosios Britanijos
         ir Šiaurės Airijos Karalystei (OL L 205, 1998, p. 66), 2 straipsnį Direktyva 97/80 turėjo būti perkelta į Jungtinės Karalystės
         teisę vėliausiai 2001 m. liepos 22 dienos.

      9        1976 m. vasario 9 d. Tarybos direktyvos 76/207/EB dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo taikymo įsidarbinimo, profesinio
         mokymo, pareigų paaukštinimo ir darbo sąlygų atžvilgiu (OL L 39, 1976, p. 40), iš dalies pakeistos 2002 m. rugsėjo 23 d. Europos
         Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/73/EB (OL L 269, 2002, p. 15; toliau – Direktyva 76/207), 2 straipsnio 2 dalis nurodo:

      „Šioje direktyvoje vartojamos tokios sąvokos:
      <…>
      –        netiesioginė diskriminacija: kai dėl akivaizdžiai neutralios nuostatos, kriterijaus ar praktikos vienos lyties asmenys gali
         atsidurti tam tikroje prastesnėje padėtyje nei kitos lyties asmenys, nebent tą nuostatą, kriterijų ar praktiką objektyviai
         pateisina teisėtas tikslas, o šio tikslo siekiama tinkamomis ir būtinomis priemonėmis,

      <…>“
      10      Pagal Direktyvos 76/207 3 straipsnio 1 dalį:

      „Vienodo požiūrio principo taikymas reiškia, kad negali būti jokios tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos dėl lyties
         valstybiniame ar privačiame sektoriuose, įskaitant valstybės įstaigas, dėl:

      <…>
      c)      įdarbinimo ir darbo sąlygų, įskaitant atleidimo iš darbo sąlygas, taip pat darbo užmokesčio, kaip numatyta Direktyvoje 75/117/EEB;
      <…>“
      11      Pagal Direktyvos 2002/73 2 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį, valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie,
         įsigalioję ne vėliau kaip iki 2005 m. spalio 5 d., įgyvendina šią direktyvą arba užtikrina, kad ne vėliau kaip iki tos dienos
         administracija ir darbuotojai tarpusavio susitarimu būtų nustatę reikiamas nuostatas.

       Nacionalinės teisės aktai
      12      1970 m. Įstatymo dėl vienodo darbo užmokesčio (Equal Pay Act 1970, toliau – Įstatymas dėl vienodo darbo užmokesčio) 1 straipsnis
         nustato:

      „1)       Jeigu darbo sutartyje, pagal kurią moteris įdarbinta įstaigoje Didžiojoje Britanijoje, nėra (tiesioginės ar darant nuorodą
         į kolektyvinę ar kitokią sutartį) lygybės sąlygos, bus laikoma, kad tokia sąlyga yra.

      2)      Lygybės sąlyga yra nuostata, susijusi su sutartinėmis sąlygomis (dėl darbo užmokesčio ar dėl kitų sąlygų), pagal kurias moteris
         įdarbinama (toliau – moters darbo sutartis) ir dėl kurios:

      <…>
      b)      kai darbuotoja moteris yra įdarbinta darbui, laikomam lygiaverčiu tą patį darbą dirbančio vyro darbui:
      i)      jeigu (išskyrus lygybės sąlygą) moters darbo sutartyje esanti sąlyga, nustatyta vertinant darbą, yra arba tampa mažiau palankia
         darbuotojai moteriai nei panaši sąlyga darbuotojo vyro darbo sutartyje, moters darbo sutartyje esanti sąlyga turi būti laikoma
         pakeista taip, kad ji nebūtų mažiau palanki, ir

      ii)      jeigu (išskyrus lygybės sąlygą) vienu ar kitu momentu paaiškėja, kad moters darbo sutartis nenumato sąlygos, atitinkančios
         vyro darbo sutartyje nustatytą lengvatą ir nustatytos vertinant darbą, turi būti laikoma, kad moters darbo sutartyje yra tokia
         sąlyga.

               <...>
      3)      Lygybės sąlyga neturi turėti poveikio moters ir vyro darbo sutarties skirtumui, jeigu darbdavys įrodo, kad toks skirtumas
         iš tiesų susijęs su materialiu kriterijumi, kuris nėra skirtumas dėl lyties, ir kad šis kriterijus:

      a)      tuo atveju, kai lygybės sąlyga, patenkanti į pirmiau minėtos 2 dalies a ar b punkto taikymo sritį, yra realaus skirtumo tarp
         darbuotojo vyro ir darbuotojos moters situacijos pasekmė;

      <...>
      <...>“.
       Pagrindinė byla ir prejuduciniai klausimai
      13      B. F. Cadman įdarbinta HSE. Nuo to laiko, kai ji dirba šioje institucijoje, darbo užmokesčio sistema buvo kelis kartus keičiama.
         Iki 1992 m. ši sistema buvo pagrįsta indeksuotais padidinimais, tai yra kiekvienam darbuotojui kasmet buvo padidinamas darbo
         užmokestis tol, kol jis pasieks aukščiausią savo lygio pakopą. 1992 m. HSE įvedė su darbo našumu susijusį darbo užmokesčio
         veiksnį taip taikant metinį užmokesčio padidinimą, kad būtų atspindimi kiekvieno darbuotojo pasiekimai. Šioje sistemoje pažangiausi
         darbuotojai galėjo greičiau pasiekti aukščiausią pakopą. 1995 m. įsigaliojus kolektyvinei sutarčiai dėl darbo užmokesčio,
         metiniai padidinimai buvo nustatyti pagal suteiktus su darbuotojų pasiekimais susijusius taškus, vadinamuosius „equity shares“.
         Šiuo pokyčiu buvo siekiama sulėtinti to paties lygio darbuotojų, turinčių didelį stažą ir turinčių mažesnį darbo stažą, darbo
         užmokesčio skirtumo panaikinimo tempą. Galiausiai 2000 m. sistema dar kartą buvo pakeista, siekiant, kad darbuotojai, esantys
         žemiausioje pakopoje, gautų didesnius metinius padidinimus ir galėtų greičiau kilti savo pakopoje.

      14      2001 m. birželio mėn. B. F. Cadman pateikė ieškinį Employment Tribunal, pagrįstą Equal Pay Act. Ieškinio pateikimo metu ji penkerius metus dirbo vadovaujamą darbą kaip 2 lygio inspektorė. Kaip
         referencinius asmenis ji nurodė keturis kolegas, kurie taip pat buvo 2 lygio inspektoriai.

      15      Nors jų lygis buvo tas pats kaip B. F. Cadman, tačiau šie keturi asmenys gavo žymiai didesnį darbo užmokestį nei suinteresuotasis
         asmuo. Metinis B. F. Cadman darbo užmokestis už 2000–2001 finansinius metus siekė 35 129 GBP, o minėtų referencinių asmenų
         gautos sumos siekė atitinkamai 39 125 GBP, 43 345 GBP, 43 119 GBP ir 44 183 GBP.

      16      Akivaizdu, kad ieškinio pateikimo Employment Tribunal dieną keturių referencinių asmenų vyrų darbo stažas buvo didesnis nei suinteresuotojo asmens, kuris dalį stažo įgijo eidamas
         žemesnes pareigas.

      17      Employment Tribunal nusprendė, kad pagal Equal Pay Act 1 straipsnį B. F. Cadman darbo sutartyje esančios sąlygos, susijusios su darbo užmokesčiu,
         turi būti pakeistos, siekiant, kad jos nebūtų mažiau palankios nei nustatytos keturių referencinių asmenų darbo sutartyse.

      18      HSE pateikė ieškinį Employment Appeal Tribunal dėl šio sprendimo panaikinimo. Šis teismas nusprendė, pirma, kad atsižvelgiant į 1989 m. spalio 17 d. Sprendimą Danfoss (C‑109/88, Rink. p. 3199, 25 punktas) nevienodas darbo užmokestis taikant darbo stažo kriterijų neturi būti specialiai pateisintas.
         Antra, jis nurodė, jog netgi darant prielaidą, kad toks pateisinimas gali būti reikalaujamas, Employment Tribunal padarė teisės klaidą, jį vertindamas.

      19      2003 m. lapkričio 4 d. B. F. Cadman pateikė apeliacinį skundą dėl Employment Appeal Tribunal sprendimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.

      20      Court of Appeal nurodo, kad darbo užmokesčio skirtumai, B. F. Cadman nurodyti grindžiant savo ieškinį, gali būti paaiškinami darbo užmokesčio
         sistemos struktūra, HSE taikant darbo užmokesčio padidinimo sistemą, kurioje vienu ar kitu būdu atsižvelgiama į darbo stažą
         ir už jį yra atlyginama.

      21      Kadangi moterų 2 lygio pareigūnių ir bendrąja prasme tų, kurios patenka į nuolatinę HSE darbuotojų grupę, vidutinis darbo
         stažas yra mažesnis nei vyrų, rėmimasis darbo stažo kriterijumi kaip lemiamu veiksniu, nustatant darbo užmokestį, turi neigiamų
         pasekmių moterims.

      22      Prašymą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo pateikęs teismas konstatuoja, jog Lygių galimybių komisijos (Equal Opportunities Commission) pateikti įrodymai, kuriems pritarė visos ginčo šalys, parodo, kad Jungtinėje Karalystėje ir visoje Europos Sąjungoje bendrai
         darbuotojų moterų darbo stažas yra mažesnis nei darbuotojų vyrų. Rėmimasis darbo stažo kriterijumi, nustatant darbo užmokestį,
         yra svarbus veiksnys išlaikant akivaizdžiai mažėjančius darbuotojų moterų ir vyrų darbo užmokesčio skirtumus.

      23      Šiuo atžvilgiu Court of Appeal klausia, ar Teisingumo Teismo praktika nukrypo nuo vertinimo, kurį Teisingumo Teismas atliko minėtame sprendime Danfoss, pagal kurį „darbdavys neturi specialiai pateisinti rėmimosi darbo stažo kriterijumi“. Naujesniuose sprendimuose, būtent
         1991 m. vasario 7 d. Sprendime Nimz (C‑184/89, Rink. p. I‑297); 1997 m. spalio 2 d. Sprendime Gerster (C‑1/95, Rink. p. I‑5253) ir 1998 m. birželio 17 d. Sprendime Hill ir Stapleton (C‑243/95, Rink. p. I‑3739) yra tam tikrų Teisingumo Teismo praktikos pokyčių. Šiuo klausimu Court of Appeal pastebi, kad jo neįtikino HSE argumentai, pagal kuriuos minėto sprendimo Danfoss taikymo sritis buvo pakeista vėlesne Teisingumo Teismo praktika, tik kiek tai susiję su darbuotojais, dirbančiais ne visą
         darbo dieną, ir kad todėl darbo stažo kriterijus niekuomet nereikalavo objektyvaus pateisinimo, išskyrus kai kalbama apie
         tokius darbuotojus.

      24      Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pritaria Employment Appeal Tribunal pozicijai, pagal kurią, jeigu su minėto sprendimo Danfoss taikymo sritimi susijęs klausimas turi būti išspręstas palankiai B. F. Cadman atžvilgiu, byla turėtų būti perduota kitos
         nei Employment Tribunal sudėties teismui, siekiant iš naujo išnagrinėti klausimą dėl pateisinimo.

      25      Tokiomis aplinkybėmis Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šiuos klausimus:

      „1)      Jeigu darbdavys taiko darbo stažo kriterijų kaip lemiamą veiksnį nustatant darbo užmokestį ir kai dėl šio taikymo atsiranda
         esminės skirtingos pasekmės atitinkamų darbuotojų moterų ir vyrų atžvilgiu, ar EB 141 straipsnis įpareigoja šį darbdavį specialiai
         pateisinti rėmimąsi šiuo kriterijumi? Jeigu atsakymas priklauso nuo aplinkybių, kokios jos yra?

      2)      Ar atsakymas į pirmą klausimą būtų kitoks, jei darbdavys darbo stažo kriterijų taikytų darbuotojams individualiai, tai yra
         taip, kad realiai būtų įvertinta, kokiu mastu darbo stažas pateisina didesnį darbo užmokestį?

      3)      Ar galima nustatyti esminį skirtumą tarp darbo stažo kriterijaus taikymo darbuotojams, dirbantiems ne visą darbo dieną, ir
         to paties kriterijaus taikymo visą darbo dieną dirbantiems darbuotojams?“

       Dėl pirmo ir antro prejudicinių klausimų
      26      Šiais pirmu ir antru prejudiciniais klausimais, kuriuos reikia išnagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
         teismas iš esmės klausia, ar ir, jeigu reikia, kokiomis aplinkybėmis EB 141 straipsnis nustato pareigą darbdaviui pateisinti
         rėmimąsi darbo stažo kriterijumi kaip lemiamu veiksniu nustatant darbo užmokestį, kai dėl šio veiksnio taikymo atsiranda darbo
         užmokesčio skirtumų tarp palyginamų darbuotojų vyrų ir moterų.

       Dėl bendros sistemos, kuri matyti iš EB 141 straipsnio 1 dalies
      27      EB 141 straipsnio 1 dalis nustato principą už vienodą ar vienodos vertės darbą abiejų lyčių darbuotojams mokėti vienodą užmokestį
         (2002 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Lawrence ir kt., C‑320/00, Rink. p. I‑7325, 11 punktas).

      28      Kaip Teisingumo Teismas nusprendė 1976 m. balandžio 8 d. Sprendime Defrenne (43/75, Rink. p. 455, 12 punktas), šis principas, kuris yra specifinė bendrojo lygybės principo, draudžiančio skirtingai
         vertinti vienodas situacijas, jei toks vertinimas nėra objektyviai pateisinamas, išraiška, yra vienas iš Bendrijos pagrindų
         (taip pat žr. 2001 m. birželio 26 d. Sprendimo Brunnhofer, C‑381/99, Rink. p. I‑4961, 28 punktą ir minėto sprendimo Lawrenceir kt. 12 punktą).

      29      Be to, reikia priminti bendrą Direktyvos 75/117 1 straipsnio pirmojoje pastraipoje įtvirtintą taisyklę, kuri iš esmės skirta
         palengvinti konkretų EB 141 straipsnio 1 dalyje nustatyto vienodo darbo užmokesčio principo taikymą, nedarant jokio poveikio
         jos tekstui ar taikymo sričiai (žr. 1981 m. kovo 31 d. Sprendimo Jenkins, 96/80, Rink. p. 911, 22 punktą). Ši taisyklė numato, kad panaikinama bet kokia diskriminacija dėl lyties visų aspektų ir
         sąlygų atžvilgiu atlyginant už tą patį darbą arba už vienodos vertės darbą (žr. 1986 m. liepos 1 d. Sprendimo Rummler, 237/85, Rink. p. 2101, 11 punktą).

      30      Ne tik tiesioginė, bet ir netiesioginė diskriminacija patenka į EB 141 straipsnio 1 dalies taikymo sritį (žr. šiuo klausimu
         minėto sprendimo Jenkins, 14 ir 15 punktus bei 2004 m. gegužės 27 d. Sprendimo Elsner-Lakeberg, C‑285/02, Rink. p. I‑5861, 12 punktą).

      31      Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad EB 141 straipsnis, kaip ir anksčiau buvęs EEB sutarties 119 straipsnis (EB
         sutarties 117–120 straipsniai buvo pakeisti EB 136–143 straipsniais), turi būti aiškinamas taip, kad tariamos diskriminacijos
         atveju darbdaviui tenka pareiga įrodyti, jog nagrinėjama praktika yra pateisinama objektyviais veiksniais, nesusijusiais su
         diskriminacija dėl lyties (žr. šiuo klausimu konkrečiai minėto sprendimo Danfoss 22 ir 23 punktus; 1990 m. birželio 27 d. Sprendimo Kowalska, C‑33/89, Rink. p. I‑2591, 16 punktą; minėto sprendimo Hill ir Stapleton 43 punktą ir 2003 m. spalio 23 d. Sprendimo Schönheit ir Becker, C‑4/02 ir C‑5/02, Rink. p. I‑12575, 71 punktą).

      32      Pateiktas pateisinimas turi būti pagrįstas teisėtu tikslu. Šiam tikslui pasiekti pasirinktos priemonės turi būti tinkamos
         ir būtinos tam tikslui (žr. šiuo klausimu 1986 m. gegužės 13 d. Sprendimo Bilka, 170/84, Rink. p. 1607, 37 punktą).

       Dėl rėmimosi darbo stažo kriterijumi
      33      Minėto sprendimo Danfoss 24 ir 25 punktuose Teisingumo Teismas pastebėjęs, kad neatmestina tai, jog dėl rėmimosi darbo stažo kriterijumi darbuotojos
         moterys gali būti vertinamos mažiau palankiai nei darbuotojai vyrai, konstatavo, kad darbdavys neprivalo specialiai pateisinti
         rėmimosi šiuo kriterijumi.

      34      Laikydamasis tokios pozicijos, Teisingumo Teismas pripažino, kad darbo užmokesčio politikos tikslas − atlyginti už įgytą patirtį,
         kuri leidžia darbuotojui geriau atlikti užduotis, yra teisėtas.

      35      Paprastai rėmimasis darbo stažo kriterijumi yra tinkamas šiam tikslui pasiekti. Iš tiesų darbo stažas įgyjamas kartu su patirtimi
         ir bendrąja prasme leidžia darbuotojui geriau atlikti užduotis.

      36      Taigi darbdavys teisėtai gali atlyginti už darbo stažą, neturėdamas įrodyti darbuotojui patikėtų vykdyti specifinių funkcijų
         svarbos.

      37      Tame pačiame sprendime Teisingumo Teismas vis dėlto neatmetė galimybės, kad gali būti situacijų, kuriose darbdavys turi išsamiai
         pateisinti rėmimąsi darbo stažo kriterijumi.

      38      Taip yra, pavyzdžiui, tuo atveju, kai darbuotojas pateikia įrodymų, galinčių sukelti rimtų abejonių dėl tinkamo minėto tikslo
         įgyvendinimo kuris šiuo atveju yra rėmimasis darbo stažo kriterijumi. Taigi darbdaviui tenka pareiga įrodyti, kad tai, kas
         yra teisinga bendrąja prasme, tai yra, kad darbo stažas įgyjamas kartu su patirtimi ir leidžia darbuotojui geriau atlikti
         užduotis, taikoma ir nagrinėjamo darbo atžvilgiu.

      39      Reikia pridurti, kad kai darbo užmokesčiui nustatyti naudojama profesinio klasifikavimo sistema, pagrįsta darbo, kurį reikia
         atlikti, vertinimu, nereikalaujama, jog rėmimosi tam tikru kriterijumi pateisinimas konkrečiai būtų susijęs su atitinkamo
         darbuotojo situacija. Taigi jeigu tikslas, kurio siekiama remiantis darbo stažo kriterijumi, yra įgytos patirties pripažinimas,
         tokioje sistemoje nereikia įrodyti, kad tam tikras darbuotojas per tam tikrą laikotarpį įgijo geriau savo darbą atlikti leidžiančios
         patirties. Tačiau reikia objektyviai atsižvelgti į darbo, kuris turi būti atliktas, pobūdį (minėto sprendimo Rummler 13 punktas).

      40      Iš visų pirmiau pateiktų argumentų matyti, jog į pirmą ir antrą pateiktus klausimus reikia atsakyti, kad EB 141 straipsnis
         turi būti aiškinamas taip, jog tuo atveju, kai dėl rėmimosi darbo stažo kriterijumi kaip lemiamu veiksniu nustatant darbo
         užmokestį palyginamiems darbuotojams vyrams ir moterims už vienodą ar vienodos vertės darbą yra atlyginama skirtingai:

      –        darbdavys neturi specialiai įrodyti, kad rėmimasis darbo stažo kriterijumi yra tinkamas šiam tikslui pasiekti, kiek tai susiję
         su tam tikru darbu, nebent darbuotojas pateiktų įrodymų, galinčių sukelti rimtų abejonių šiuo atžvilgiu, nes rėmimasis šiuo
         kriterijumi bendrąja prasme yra tinkamas kriterijus teisėtam tikslui − atlyginti už įgytą patirtį, kuri leidžia darbuotojui
         geriau atlikti užduotis, pasiekti;

      –        nereikia įrodyti, kad tam tikras darbuotojas per tam tikrą laikotarpį įgijo patirties, leidžiančios jam geriau atlikti savo
         darbą, kai darbo užmokesčiui nustatyti naudojama profesinio klasifikavimo sistema pagrįsta darbo, kurį reikia atlikti, vertinimu.

       Dėl trečio prejudicinio klausimo
      41      Atsižvelgiant į atsakymą į pirmą ir antrą klausimus, į trečią klausimą atsakyti nereikia.

       Dėl šio sprendimo poveikio laiko atžvilgiu
      42      Jungtinės Karalystės vyriausybė ir Airija mano, kad jeigu Teisingumo Teismas turėtų nukrypti nuo minėtame sprendime Danfoss nustatytų principų, teisinio saugumo argumentai reikalautų apriboti sprendimo, kuris turi būti priimtas, poveikį laiko atžvilgiu.

      43      Kadangi šis sprendimas tik patikslina teismų praktiką šioje srityje, nereikia apriboti sprendimo poveikio laiko atžvilgiu.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      44      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      EB 141 straipsnis turi būti aiškinamas taip, jog tuo atveju, kai dėl rėmimosi darbo stažo kriterijumi kaip lemiamu veiksniu
            nustatant darbo užmokestį palyginamiems darbuotojams vyrams ir moterims už vienodą ar vienodos vertės darbą yra atlyginama
            skirtingai:
      –        atsižvelgiant į tai, kad rėmimasis šiuo kriterijumi bendrąja prasme yra tinkamas kriterijus teisėtam tikslui − atlyginti už
            įgytą patirtį, kuri leidžia darbuotojui geriau atlikti užduotis – pasiekti, darbdavys neturi specialiai įrodyti, kad rėmimasis
            darbo stažo kriterijumi yra tinkamas šiam tikslui pasiekti, kiek tai susiję su konkrečiu darbu, nebent darbuotojas pateiktų
            įrodymų, galinčių sukelti rimtų abejonių šiuo atžvilgiu;
      –        nereikia įrodyti, kad tam tikras darbuotojas per tam tikrą laikotarpį įgijo patirties, leidžiančios jam geriau atlikti savo
            darbą, kai darbo užmokesčiui nustatyti naudojama profesinio klasifikavimo sistema pagrįsta darbo, kurį reikia atlikti, vertinimu.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


1980 m. gegužės 28 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Richard Kuhner prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Sujungtos bylos 33/79 ir 75/79.


title: 2006 m. liepos 12 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Vitakraft-Werke Wührmann & Sohn GmbH & Co. KG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Žodinio Bendrijos prekių ženklo VITACOAT paraiška - Ankstesni žodiniai nacionaliniai prekių ženklai VITAKRAFT - Santykinis atmetimo pagrindas - Supainiojimo galimybė - Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas. # Byla T-277/04.

text:
      Byla T‑277/04
      Vitakraft-Werke Wührmann & Sohn GmbH & Co. KG
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo VITACOAT paraiška – Ankstesni žodiniai nacionaliniai prekių ženklai VITAKRAFT – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas“
      2006 m. liepos 12 d Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas . II‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas)
      2.     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas)
      3.     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas)
      4.     Bendrijos prekių ženklas – Apeliacinė procedūra
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 63 straipsnis ir 74 straipsnio 1 dalis)
      1.     Galimybės supainioti Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 8 straipsnio 1 dalies b punkto prasme įvertinimas priklauso
         nuo daugelio veiksnių, visų pirma nuo visuomenės žinojimo apie prekių ženklą atitinkamoje rinkoje. Ryškesnio nei įprastas
         skiriamojo požymio buvimas dėl to, kad prekių ženklas visuomenei žinomas, būtinai reikalauja, jog šis prekių ženklas būtų
         žinomas bent jau didelei suinteresuotosios visuomenės daliai, nesant reikalavimo, kad jis būtinai turėtų gerą vardą Reglamento
         Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalies prasme. Negalima bendrai nustatyti, remiantis, pavyzdžiui, nustatyta su suinteresuotųjų asmenų
         žinojimu apie prekių ženklą susijusia procentine išraiška, jog prekių ženklas turi ryškų skiriamąjį požymį dėl to, kad visuomenei
         jis žinomas. Tačiau reikia pripažinti, kad yra tam tikra tarpusavio priklausomybė tarp visuomenės žinojimo apie prekių ženklą
         ir jo skiriamojo požymio ta prasme, kad juo daugiau jis žinomas tikslinei visuomenei, juo stipresnis yra šio prekių ženklo
         skiriamasis požymis.

      Norint įvertinti, ar prekių ženklas turi ryškų skiriamąjį požymį dėl to, kad yra žinomas visuomenei, reikia atsižvelgti į
         visas svarbias bylos aplinkybes, t. y. pirmiausia į rinkos dalį, kurioje naudojamas prekių ženklas, jo naudojimo dažnumą,
         geografinį paplitimą ir trukmę, įmonės investicijų, skirtų jo reklamai, dydį, į tai, kiek yra suinteresuotųjų asmenų, kurie
         dėl prekių ženklo atskiria prekes ar paslaugas kaip pagamintas ar suteiktas konkrečios įmonės, taip pat į prekybos ir pramonės
         rūmų ar kitų profesinių asociacijų pareiškimus.

      (žr. 33–35 punktus)
      2.     Tam, kad ankstesnis prekių ženklas turėtų ryškesnį skiriamąjį požymį dėl galimo jo žinomumo visuomenėje, bet kuriuo atveju
         jis turi būti žinomas visuomenei prekių ženklo paraiškos padavimo dieną arba tam tikru atveju – grindžiant šią paraišką nurodyto
         prioriteto dieną. Tačiau a priori negalima pašalinti galimybės, jog šiek tiek prieš arba po šios datos parengtame tyrime gali būti naudingų nuorodų, vis dėlto
         žinant, kad jo įrodomoji galia gali keistis atsižvelgiant į laiko tarpą tarp nagrinėjamo laikotarpio ir nagrinėjamo prekių
         ženklo paraiškos padavimo dienos arba prioriteto datos.

      (žr. 38 punktą)
      3.     Paprasti naminius gyvūnus laikantys Vokietijos vartotojai Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto prasme negali
         supainioti žymens VITACOAT, kurį prašoma įregistruoti atitinkamai Nicos sutarties 3, 5 ir 21 klasėms priklausantiems „Šampūnams,
         kondicionieriams, preparatams plaukams ir odai, dezodorantams; visoms prekėms gyvūnams“, „Kandžių, utėlių, blusų ir kitų parazitų
         naikinimo preparatams; visoms prekėms gyvūnams“ ir „Gyvūnams skirtiems šepečiams ir šukoms“, ir prekių ženklo VITAKRAFT, anksčiau
         įregistruoto Vokietijoje iš dalies tapačioms ir iš dalies panašioms prekėms žymėti. Iš tiesų, kadangi žodis „Kraft“ turi konkrečią
         ir iš karto Vokietijos vartotojų suvokiamą reikšmę, o žodis „coat“ jiems neturės jokios reikšmės arba daugiausia bus atpažintas
         kaip kitokią reikšmę turintis angliškas žodis, reikia pripažinti, kad žymenys ryškiai konceptualiai skiriasi, o toks konceptualus
         skirtumas gali labai sumažinti silpnus nagrinėjamų žymenų vizualinius ir fonetinius panašumus. Taigi žymenys pakankamai skiriasi
         visų pirma konceptualiai, kad pašalintų galimybės supainioti buvimą net tapačių prekių atžvilgiu ir net jeigu būtų atsižvelgiama
         į mažą pastabumo laipsnį renkantis nagrinėjamas prekes.

      (žr. 61, 68 punktus)
      4.     Pirmosios instancijos teismui pateiktu ieškiniu dėl Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui)
         apeliacinių tarybų sprendimų siekiama patikrinti šių sprendimų teisėtumą Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo
         63 straipsnio prasme. Tačiau faktai, kurie buvo pateikti Pirmosios instancijos teismui, prieš tai jų nepateikus Tarybos instancijoms,
         tokio sprendimo teisėtumui galėtų daryti įtaką tik tuo atveju, jei Taryba savo nuožiūra būtų privalėjusi į juos atsižvelgti.

      Šiuo atžvilgiu iš šio reglamento 74 straipsnio 1 dalies in fine, pagal kurią per procedūrą, susijusią su santykiniais atsisakymo registruoti pagrindais, Taryba nagrinėja tiktai šalių nurodytus
         teisinius pagrindus bei prašymus, matyti, kad ji neprivalo savo nuožiūra atsižvelgti į tuos faktus, kurių šalys nepateikė.
         Todėl tokie faktai negali paneigti Apeliacinės tarybos sprendimo teisėtumo.

      Tačiau nei šalims, nei pačiam Pirmosios instancijos teismui negali būti sudaryta kliūčių, aiškinant Bendrijos teisę, vadovautis
         Bendrijos, nacionalinių ar tarptautinių teismų praktika. Taigi šalis nacionalinių teismų sprendimais gali pirmą kartą remtis
         Pirmosios instancijos teisme, nes Apeliacinei tarybai priekaištaujama ne dėl to, kad ji neatsižvelgė į konkrečiame nacionalinio
         teismo sprendime esančias faktines aplinkybes, bet dėl to, kad ji pažeidė Reglamento Nr. 40/94 nuostatą, ir teismo praktika
         nurodoma šiam pagrindui pagrįsti.

      (žr. 69–71 punktus)
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. liepos 12 d.(*)

      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo VITACOAT paraiška – Ankstesni žodiniai nacionaliniai prekių ženklai VITAKRAFT – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas“
      Byloje T‑277/04
      Vitakraft-Werke Wührmann & Sohn GmbH & Co. KG, įsteigta Brėmene (Vokietija), atstovaujama advokato U. Sander,

      ieškovė,
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą J. Novais Gonçalves,

      atsakovę,
      dalyvaujant kitai VRDT apeliacinėje taryboje vykusios procedūros šaliai, įstojusiai į bylą Pirmosios instancijos teisme –
         Johnson’s Veterinary Products Ltd, įsteigtai Saton Kaldfilde (Jungtinė Karalystė), atstovaujamai barrister  M. Edenborough,

      dėl ieškinio, pareikšto dėl 2004 m. balandžio 27 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 560/2003‑1), susijusio
         su protesto procedūra tarp Vitakraft-Werke Wührmann & Sohn GmbH & Co. KG ir Johnson’s Veterinary Products Ltd, panaikinimo,

      EUROPOS BENDRIJŲPIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija),

      kurį sudaro pirmininkas J. Pirrung, teisėjai A. W. H. Meij ir I. Pelikánová,
      posėdžio sekretorius J. Plingers, administratorius,
      atsižvelgęs į ieškinį, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2004 m. liepos 9 dieną,
      atsižvelgęs į atsakymą į ieškinį, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2005 m. sausio 14 dieną,
      atsižvelgęs į įstojusios į bylą šalies atsakymą į ieškinį, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2005 m. gegužės
         13 dieną,

      įvykus 2006 m. sausio 11 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Ginčo aplinkybės
      1       1996 m. kovo 21 d. Vitacoat Ltd,  remdamasi iš dalies pakeistu 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11,
         1994, p. 1), Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) paprašė įregistruoti žodinį
         žymenį VITACOAT kaip Bendrijos prekių ženklą.

      2       Prekės, kurioms prašoma įregistruoti prekių ženklą, priklauso peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos
         sutartį dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 3, 5 ir 21 klasėms bei atitinka šį aprašymą:

      –       3 klasė: „Šampūnai, kondicionieriai, preparatai plaukams ir odai, dezodorantai; visos prekės gyvūnams“,
      –       5 klasė: „Kandžių, utėlių, blusų ir kitų parazitų naikinimo preparatai; visos prekės gyvūnams“,
      –       21 klasė: „Gyvūnams skirti šepečiai ir šukos“.
      3       1998 m. gegužės 11 d. paraiška įregistruoti buvo paskelbta Bendrijos prekių ženklų biuletenyje Nr. 34/1998.

      4       1998 m. gegužės 25 d. ieškovė pateikė protestą dėl prašomo įregistruoti prekių ženklo, pagrįstą keturiais Vokietijoje įregistruotais
         prekių ženklais (toliau – ankstesni prekių ženklai), kurie yra žodiniame žymenyje VITAKRAFT ir apsaugo būtent šias prekes:

      –       registracija Nr. 834 153 : „Stiklas, porcelianas ir fajansas, t. y. paukščių lesalas ir šunų bei kačių ėdalas“,
      –       registracija Nr. 950 955 : „Veterinariniai vaistiniai preparatai, skirti žuvims, paukščiams ir naminiams paukščiams, išskyrus
         vien vaistinėse parduodamus preparatus“,

      –       registracija Nr. 1 065 186 : „Sanitariniai preparatai ir preparatai naminių gyvūnų kūno ir grožio priežiūrai bei šampūnai
         naminiams gyvūnams“,

      –       registracija Nr. 39 615 031 : „Skalbimo priemonės, muilai, preparatai kūno ir grožio priežiūrai, losjonai plaukams, preparatai
         kenkėjams naikinti, šukos ir šepečiai“.

      5       Protestas buvo pagrįstas būtent Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktu ir pateiktas dėl visų paraiškoje įregistruoti
         nurodytų prekių.

      6       2000 m. vasario 11 d. Protestų skyrius protestą atmetė motyvuodamas visų pirma tuo, kad nėra visų ankstesnių prekių ženklų
         registracijos pažymėjimų vertimų. Ieškovei pateikus apeliaciją 2001 m. birželio 19 d. VRDT trečioji apeliacinė taryba šį sprendimą
         panaikino tiek, kiek jis susijęs su ankstesniais prekių ženklais.

      7       2001 m. rugsėjo 4 d. Vitacoat pranešė VRDT apie prekių ženklo paraiškos perdavimą bendrovei Johnson’s Veterinary Products Ltd. Šis perdavimas 2001 m. spalio 29 d. buvo įrašytas į Bendrijos prekių ženklų registrą.
      8       2003 m. liepos 29 d. Protestų skyrius iš naujo atmetė protestą kaip nepagrįstą.
      9       2003 m. rugsėjo 24 d. ieškovė pateikė apeliaciją dėl Protestų skyriaus sprendimo.
      10     2004 m. balandžio 27 d. Sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) VRDT pirmoji apeliacinė taryba apeliaciją atmetė. Iš esmės
         ji nusprendė, kad nagrinėjamos prekės yra iš dalies tapačios ir iš dalies panašios, o  nagrinėjami žymenys fonetiškai ir vizualiai
         turi tik nedaug panašumo elementų. Iš tiesų, Apeliacinės tarybos nuomone, žodžiams „vita“ ir prekių ženklams VITAKRAFT būdingas
         tik silpnas skiriamasis požymis kitų prekių nei nurodytos Vokietijoje įregistruotose paraiškose Nr. 834 153 ir Nr. 39 615 031
         nurodytų „šukų ir šepečių“ atžvilgiu. Be to, ji teigė, kad jie skiriasi konceptualiai, nes žodis „Kraft“ vokiškai reiškia
         „jėgą, galią“ ir taip sustiprina elemento „vita“ įteigiamą sąvoką „gyvybingumas“ („Vitalität“ vokiškai), o žodis „vitacoat“
         neturi konkrečios reikšmės, neatsižvelgiant į tai, ar vartotojas vokietis žino angliško žodžio „coat“ reikšmę. Apeliacinė
         taryba nusprendė, jog dokumentų, kuriuos ieškovė pateikė siekdama įrodyti, kad ankstesni prekių ženklai turi ryškų skiriamąjį
         požymį todėl, kad jie žinomi Vokietijos rinkoje, nepakanka įrodyti, kad ankstesni prekių ženklai turi gerą vardą (žr. šio
         sprendimo 24 ir 25 punktus). Jos nuomone, kadangi ieškovei nepasisekė įrodyti, kad jos prekių ženklai žinomi Vokietijos rinkoje,
         nagrinėjamų prekių ženklų panašumo nepakanka supainiojimo galimybei sukurti Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto
         prasme.

       Procesas ir šalių reikalavimai
      11     Iš pradžių ieškinys buvo pateiktas vokiečių kalba. Įstojusiai į bylą šaliai pareiškus prieštaravimus, kuriuos Pirmosios instancijos
         teismo kanceliarija gavo 2004 m. rugpjūčio 11 d., remiantis Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 131 straipsnio
         2 dalimi, anglų kalba tapo proceso kalba.

      12     Ieškovė prie savo ieškinio pridėjo daug vokiečių kalba parengtų priedų. 2005 m. sausio 31 d. ji dalį jų pakeitė sutrumpintomis
         versijomis.

      13     Pagal Procedūros reglamento 131 straipsnio 3 dalį ieškovei buvo leista pareiškimus žodžiu pateikti vokiečių kalba.
      14     Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       panaikinti ginčijamą sprendimą,
      –       priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.
      15     VRDT Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       atmesti ieškinį,
      –       priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
      16     Įstojusi į bylą šalis Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       atmesti ieškinį,
      –       patvirtinti ginčijamą sprendimą,
      –       grąžinti Bendrijos prekių ženklo paraišką VRDT, kad ji galėtų ją įregistruoti,
      –       priteisti iš ieškovės įstojusios į bylą šalies bylinėjimosi išlaidas, patirtas per procedūras Pirmosios instancijos teisme,
         Apeliacinėje taryboje ir Protestų skyriuje.

      17     Per posėdį įstojusi į bylą šalis, atsakydama į Pirmosios instancijos teismo klausimą, paaiškino, kad antrasis jos reikalavimas
         iš tiesų sutampa su pirmuoju. Įstojusios į bylą šalies teigimu, trečiuoju reikalavimu siekiama užtikrinti, kad ieškinio atmetimo
         atveju VRDT iš tikrųjų tęstų prašomo įregistruoti prekių ženklo įregistravimo procedūrą. Dėl bylinėjimosi išlaidų ji pareiškė,
         kad apsidrausdama ketvirtąjį reikalavimą suformulavo kuo plačiau.

       Dėl teisės
       Dėl ieškovės prašymo panaikinti ginčijamą sprendimą
      18     Ieškovė nurodo vienintelį pagrindą, susijusį su Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu. Šis pagrindas
         iš esmės sudarytas iš trijų dalių. Pirmojoje ji teigia, kad prekių ženklai VITAKRAFT ir jų elementas „vita“ turi ryškų skiriamąjį
         požymį todėl, kad šis prekių ženklas yra žinomas Vokietijos rinkoje. Antroje pagrindo dalyje ieškovė priekaištauja Apeliacinei
         tarybai, kad ši klaidingai vertino žymenų panašumą, konkrečiai kalbant, ji žodžio „vita“ nelaikė žymens dominuojančiu elementu.
         Trečioje dalimi ji tvirtina, kad dėl šių dviejų klaidų ir todėl, kad nebuvo pripažintas nagrinėjamų prekių panašumo laipsnis,
         Apeliacinė taryba nepripažino, jog šiuo atveju egzistuoja galimybė supainioti, kurią, beje, Vokietijos teismai paprastai pripažindavo
         panašių į šią bylų atveju.

       Bendrosios pastabos
      19     Remiantis Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktu, ankstesnio prekių ženklo savininkui užprotestavus, prekių ženklas,
         kurį įregistruoti buvo paduota paraiška, neregistruojamas, jeigu dėl savo panašumo į ankstesnį prekių ženklą ar tapatumo jam,
         arba dėl prekių ar paslaugų, kurioms prekių ženklai yra skirti, panašumo ar tapatumo yra galimybė suklaidinti visuomenę toje
         teritorijoje, kurioje ankstesnis prekių ženklas yra apsaugotas.

      20     Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo praktiką galimybė supainioti, susijusi su prekių arba
         paslaugų kilme, turi būti visapusiškai vertinama atsižvelgiant į tai, kaip suinteresuotoji visuomenės dalis suvokia nagrinėjamus
         žymenis ar prekes ir paslaugas ir į visas konkrečiam atvejui būdingus veiksnius, ypač į žymenų ir jais žymimų prekių ir paslaugų
         panašumo tarpusavio priklausomybę (2005 m. vasario 1 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo SPAG prieš VRDT – Dann ir Backer (HOOLIGAN), T‑57/03, Rink. p. II‑287, 51 punktas).

      21     Šioje byloje šalys sutaria dėl fakto: kadangi ankstesni prekių ženklai saugomi Vokietijoje ir kadangi prekės skirtos visiems
         naminius gyvūnus laikantiems asmenims, tikslinę visuomenės dalį sudaro tokius gyvūnus laikantys paprasti Vokietijos vartotojai.

      22     Be to, kaip išplaukia iš ginčijamo sprendimo 21–23 punktų, Apeliacinė taryba nustatė, kad visos prekių ženklo paraiškoje nurodytos
         prekės yra tapačios vienoms ar kitoms ankstesniais prekių ženklais Nr. 1 065 186 ir Nr. 39 615 031 saugomoms prekėms. Ginčijamo
         sprendimo 24 punkte ji tvirtino, jog prašomu įregistruoti prekių ženklu ir prekių ženklu Nr. 834 153 žymimos prekės yra panašios.
         Ieškovė šių išvadų neginčijo.

      23     Ieškovės vienintelį pagrindą reikia nagrinėti atsižvelgiant būtent į šiuos paaiškinimus.
       Dėl pirmos pagrindo dalies, susijusios su ankstesnių prekių ženklų ryškaus skiriamojo požymio buvimu dėl to, kad jie žinomi

      –       Ginčijamas sprendimas
      24     Tam, kad pagrįstų faktą, jog šie prekių ženklai žinomi, ieškovė Apeliacinei tarybai pateikė šiuos įrodymus:
      –       prekių, žymimų prekių ženklu VITAKRAFT, 1994 m. kainų sąrašą,
      –       1997 m. parengtą su prekių ženklais VITAKRAFT susijusį rinkos tyrimą,
      –       1992 m. parengtą rinkos tyrimą, susijusį su prekių ženklu VITA ir galimu ryšiu, kuris, visuomenės požiūriu, yra tarp šio prekių
         ženklo ir žymens VITAKRAFT.

      25     Apeliacinė taryba atmetė kainų sąrašą, nes jis susijęs daugiausia su kitomis nei nagrinėjamais ankstesniais prekių ženklais
         žymimomis prekėmis (ginčijamo sprendimo 29 punktas). Dėl 1997 m. tyrimo Apeliacinė taryba nusprendė, kad jo įrodomoji galia
         nepakankama, nes apklausti asmenys savaime nesusiejo prekių ženklų VITAKRAFT ir jais saugomų prekių, mat klausimynai jiems
         nurodė žymenį ir nagrinėjamas prekes (ginčijamo sprendimo 30 punktas). Dėl 1992 m. tyrimo Apeliacinė taryba nusprendė, kad
         jo įrodomoji galia yra gerokai sumažinta, nes jis neapima atitinkamo laikotarpio. Apeliacinės tarybos nuomone, reikia daryti
         prielaidą, kad realios rinkos sąlygos per ketverius metus smarkiai pasikeitė, nebent būtų įrodyta kitaip. Ji pridūrė, kad
         tyrimas nesusijęs su prekių ženklais VITAKRAFT, kad jis susijęs tik su naminius gyvūnus laikančiais vartotojais, kad kalbant
         apie nagrinėjamas prekes šie vartotojai buvo nukreipti prekių ženklo VITA link, ir kad tiktai 20 (%) apklaustų asmenų identifikavo
         prekių ženklus VITAKRAFT (ginčijamo sprendimo 31 punktas).

      –       Šalių argumentai
      26     Pirmiausia dėl 1994 m. kainų sąrašo ieškovė pabrėžia, kad jis taip pat apima ankstesniais prekių ženklais žymimas prekes.
      27     Paskui kalbėdama apie 1997 m. tyrimą ieškovė iš esmės kritikuoja faktą, kad Apeliacinė taryba nepritarė apklaustų asmenų pateiktiems
         duomenims, susijusiems su prekių ženklu ir nagrinėjamomis prekėmis. Ieškovės nuomone, neįmanoma per pokalbius su vartotojais
         nenurodyti prekių ženklo, dėl kurio atliekamas tyrimas. Per posėdį ji pridūrė: kadangi žodis „vita“ yra dažnai naudojimas
         elementas prekių ženkluose, apsaugančiuose žmonėms skirtus maisto produktus, nuoroda į ankstesniais prekių ženklais žymimas
         prekes buvo būtina siekiant pašalinti painiavą su žmonėms skirtų maisto produktų sektoriui priklausančiais prekių ženklais.

      28     Galiausiai dėl 1992 m. tyrimo ieškovė visų pirma teigia, kad nagrinėjama rinka per sąlygiškai trumpą ketverių metų laikotarpį
         nepasikeitė, ir tai taip pat parodė 1997 m. tyrimas. Paskui ji pabrėžė, kad šį tyrimą atlikęs Allensbach nuomonės apklausos
         institutas turi labai gerą vardą. Tyrimas įrodo, kad atitinkamai rinkai atstovaujančiai grupei žodis „vita“ yra prekių ženklų
         VITAKRAFT dominuojantis elementas, ir kad ši visuomenė nedelsdama susies žodžio „vita“ buvimą nagrinėjamas prekes žyminčiame
         žymenyje ir ankstesnius ieškovės prekių ženklus.

      29     Pirmiausia VRDT atsako, kad vien kainų sąrašas negali įrodyti, jog ankstesni prekių ženklai yra žinomi, nesvarbu, koks jo
         turinys.

      30     Dėl 1997 m. tyrimo VRDT mano, jog paprastai vartotojai nepasirenka konkretaus prekių ženklo, bet spontaniškai nusprendžia,
         kokią prekę jie nori pirkti. Todėl tik spontaniškas atsakymas dėl vartotojo žinojimo, kad šis prekių ženklas žymi konkrečias
         prekes, gali pateikti pakankamą įrodymą, kad jis žinomas rinkoje. Šioje byloje, pirma, vartotojai buvo tiesiogiai nukreipti
         prekių ženklų VITAKRAFT link ir, antra, tyrimas išliko ypač neapibrėžtas kalbant apie nurodytas prekes. Per posėdį VRDT pridūrė,
         jog tyrimo įrodomąją galią dar susilpnina faktas, kad jis apima vėlesnį laikotarpį nei atitinkamas laikotarpis, todėl jam
         įtaką gali daryti pateikus prekių ženklo paraišką vykdytos reklaminės kampanijos.

      31     Galiausiai dėl 1992 m. tyrimo VRDT pastebi, kad pagal jį 70 % apklaustų asmenų nenustatė jokio ryšio tarp žodžio „vita“ ir
         ankstesnių prekių ženklų, nors klausimai buvo pateikti taip, kad apklausiamus vartotojus nukreiptų konkretaus rezultato link.

      32     Įstojusi į bylą šalis mano, kad 1997 m. tyrimas turi būti atmestas, nes jis susijęs su vėlesniu laikotarpiu nei atitinkama
         data, ir kad 1992 m. tyrimo įrodomoji galia nepakankama, nes jis susijęs ne su ankstesniais prekių ženklais, bet žymeniu VITA.
         Per posėdį ji nurodė, jog 1992 m. apklaustiems asmenims pateikti klausimai juo labiau gali iliustruoti tam tikrą žymenų VITA
         ir VITAKRAFT sąsają.

      –       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      33     Kaip išplaukia iš Reglamento Nr. 40/94 septintosios konstatuojamosios dalies, galimybės supainioti įvertinimas priklauso nuo
         daugelio veiksnių, visų pirma nuo visuomenės žinojimo apie prekių ženklą atitinkamoje rinkoje. Kadangi galimybė supainioti
         yra juo didesnė, juo ryškesnis yra ankstesnio prekių ženklo skiriamasis požymis, prekių ženklai, turintys ryškų skiriamąjį
         požymį, dėl jiems būdingų požymių arba vartotojų žinojimo apie juos yra labiau saugomi už prekių ženklus, kurių skiriamasis
         požymis silpnesnis (pagal analogiją žr. 1997 m. lapkričio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo SABEL, C‑251/95, Rink. p. I‑6191, 24 punktą; 1998 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo Canon, C‑39/97, Rink. p. I‑5507, 18 punktą ir 1999 m. birželio 22 d. Sprendimo Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Rink. p. I‑3819, 20 punktą).

      34     Ryškesnio nei įprastas skiriamojo požymio buvimas dėl to, kad prekių ženklas visuomenei žinomas, būtinai reikalauja, jog šis
         prekių ženklas būtų žinomas bent jau didelei suinteresuotosios visuomenės daliai, nesant reikalavimo, kad jis būtinai turėtų
         gerą vardą Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalies prasme. Negalima bendrai nustatyti, remiantis, pavyzdžiui, nustatyta
         su suinteresuotųjų asmenų žinojimu apie prekių ženklą susijusia procentine išraiška, jog prekių ženklas turi ryškų skiriamąjį
         požymį dėl to, kad jis visuomenei žinomas (šia prasme ir pagal analogiją žr. 1999 m. gegužės 4 d. Teisingumo Teismo sprendimo
         Windsurfing Chiemsee, C‑108/97 ir C‑109/97, Rink. p. I‑2779, 52 punktą ir minėto sprendimo Lloyd Schuhfabrik Meyer 24 punktą). Tačiau reikia pripažinti, kad yra tam tikra tarpusavio priklausomybė tarp visuomenės žinojimo apie prekių ženklą
         ir jo skiriamojo požymio ta prasme, kad juo daugiau jis žinomas tikslinei visuomenei, juo stipresnis yra šio prekių ženklo
         skiriamasis požymis.

      35     Norint įvertinti, ar prekių ženklas turi ryškų skiriamąjį požymį dėl to, kad yra žinomas visuomenei, reikia atsižvelgti į
         visas svarbias bylos aplinkybes, t. y. pirmiausia į rinkos dalį, kurioje naudojamas prekių ženklas, jo naudojimo dažnumą,
         geografinį paplitimą ir naudojimo trukmę, įmonės investicijų, skirtų jo reklamai, dydį, į tai, kiek yra suinteresuotųjų asmenų,
         kurie dėl prekių ženklo atskiria prekes ar paslaugas kaip pagamintas ar suteiktas konkrečios įmonės, taip pat į prekybos ir
         pramonės rūmų ar kitų profesinių asociacijų pareiškimus (pagal analogiją žr. minėtų sprendimų Windsurfing Chiemsee 51 punktą ir Lloyd Schuhfabrik Meyer 23 punktą ir šia prasme bei pagal analogiją 1999 m. rugsėjo 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo General Motors, C‑375/97, Rink. p. I‑5421, 26 ir 27 punktus).

      36     Šioje byloje ieškovė tam, kad pagrįstų faktą, jog ankstesnius prekių ženklus žino visuomenė, pateikė tris įrodymus, t. y.
         1994 m. kainų sąrašą, 1997 m. rinkos tyrimą ir 1992 m. rinkos tyrimą (žr. šio sprendimo 24 punktą).

      37     Pirmiausia kalbant apie kainų sąrašą reikia priminti, kad vien pateiktų katalogų, nepateikiant nuorodų ir įrodymų, susijusių
         su jų platinimu visuomenei arba galimo platinimo apimtimi, nepakanka įrodyti prekių ženklo naudojimo (šia prasme žr. 2004 m.
         spalio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Vitakraft-Werke Wührmann prieš VRDT – Krafft (VITAKRAFT), T‑356/02, Rink. p. II‑3445, 34 punktą). Juo labiau jis negali įrodyti tokio naudojimo dažnumo. Šią Bendrijos teismų praktiką
         galima taikyti kainų sąrašui, kurio funkcija gali būti prilyginama katalogo funkcijai. Iš to išplaukia, kad ieškovės argumentas,
         jog Apeliacinė taryba suklydo dėl šio kainų sąrašo turinio, turi būti atmestas.

      38     Antra, dėl 1992 m. ir 1997 m. parengtų rinkos tyrimų pirmiausia reikia nurodyti, jog tam, kad ankstesnis prekių ženklas turėtų
         ryškesnį skiriamąjį požymį dėl galimo jo žinomumo visuomenėje, bet kuriuo atveju jis turi būti žinomas visuomenei prekių ženklo
         paraiškos padavimo dieną arba tam tikru atveju – grindžiant šią paraišką nurodyto prioriteto dieną (šia prasme žr. 2004 m.
         gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo El Corte Inglés prieš VRDT – Pucci (EMILIO PUCCI), T‑8/03, Rink. p. II‑4297, 71–73 punktus, dėl šių punktų apeliacinis skundas nepateiktas). Tačiau a priori  negalima pašalinti galimybės, jog šiek tiek prieš arba po šios datos parengtame tyrime gali būti naudingų nuorodų, vis dėlto
         žinant, kad jo įrodomoji galia gali keistis atsižvelgiant į laiko tarpą tarp nagrinėjamo laikotarpio ir nagrinėjamo  prekių
         ženklo paraiškos padavimo dienos arba prioriteto datos. Be to, jo įrodomoji galia priklauso nuo naudoto tyrimo metodo.

      39     Šioje byloje įrodomoji 1997 m. tyrimo galia yra susilpninta, kaip tai teisingai nurodo Apeliacinė taryba, dėl to, kad apklausti
         asmenys spontaniškai nepateikė atsakymo, nes naudoti klausimynai jiems nurodė nagrinėjamą žymenį bei prekes. Šio teiginio
         nepaneigia ieškovės argumentas, kad, pirma, nurodyti nagrinėjamas prekes buvo būtina, siekiant visuomenei sudaryti kliūtis
         nurodyti žmonėms vartoti skirtus maisto produktus žyminčius prekių ženklus, antra, apklausa visiškai nenurodant atitinkamo
         prekių ženklo pateikia naudingus rezultatus tik labai gerą vardą turinčių prekių ženklų („berühmte Marken“) atveju (žr. šio
         sprendimo 27 punktą). Iš tiesų būtų įmanoma apklaustiems asmenims nurodyti nagrinėjamas prekes nepateikiant nuorodos į prekių
         ženklus VITAKRAFT, arba jiems parodyti įvairių prekių ženklų, tarp kurių yra ir nagrinėjamas ankstesnis žymuo, sąrašą.

      40     Šiomis aplinkybėmis Apeliacinė taryba, manydama, jog vien 1997 m. tyrimo nepakanka įrodyti, kad prekių ženklai VITAKRAFT žinomi
         visuomenei, nepadarė teisinės klaidos. Taigi Pirmosios instancijos teismas neturi priimti sprendimo dėl papildomo VRDT ir
         įstojusios į bylą šalies argumento, jog įrodomąją tyrimo galią taip pat mažina faktas, kad jis apima vėlesnį už atitinkamą
         datą laikotarpį.

      41     1992 m. tyrimas negali būti atmestas vien dėl to, kad jis susijęs daugiausia su prekių ženklu VITA, o ne prekių ženklais VITAKRAFT,
         nes ieškovė siekia įrodyti, kad žodis „vita“ yra dominuojantis ankstesnių prekių ženklų elementas, mat tikslinė visuomenės dalis
         nedelsdama susieja žodį „vita“ ir prekių ženklus VITAKRAFT, kadangi abu žymenys yra jai žinomi, ir tyrimo klausimas susijęs
         būtent su šiuo galimu ryšiu.

      42     Tačiau, kaip teisingai nustatė Apeliacinė taryba, 1992 m. tyrimo įrodomąją galią sumažina tai, kad jis buvo įvykdytas maždaug
         prieš ketverius metus iki nagrinėjamos prekių ženklo paraiškos pateikimo. Be to, kaip ir Apeliacinė taryba, reikia nurodyti,
         kad asmenų, tiesiogiai siejančių žodį „vita“ ir ankstesnius prekių ženklus, procentinė dalis nėra pakankamai didelė, kad įrodytų,
         jog jie arba jų elementas „vita“ turi ryškų skiriamąjį požymį dėl to, kad yra žinomi visuomenei. Iš tiesų tyrimą atlikusių
         asmenų vartotojams pateiktas klausimas leido nustatyti ekonominį ryšį tarp prekių ženklų VITAKRAFT ir bet kokio kito žymens,
         apimančio žodį „vita“, nes apklaustasis vartotojas negalėjo pagalvoti apie galimą kitų elementų prie žodžio „vita“ buvimą.
         Net šiomis aplinkybėmis tik 33 % naminius gyvūnus laikančių apklaustųjų asmenų mano, kad visi žymenys, apimantys elementą „vita“,
         priklauso tai pačiai įmonei. Tik 25 % naminius gyvūnus laikančių apklaustųjų asmenų susiejo žodį „vita“ ir prekių ženklą arba
         įmonę VITAKRAFT.

      43     Be to, Apeliacinė taryba teisingai nurodė, kad vartotojams apie atitinkamas prekes (gyvūnų priežiūros prekės) ir nagrinėjamus
         prekių ženklus (VITA ir VITAKRAFT) buvo pranešta. Atsižvelgusi į tai, kad vartotojams pateikti klausimai galėjo juos nukreipti
         ieškovei palankesnio atsakymo link, Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, jog 1992 m. tyrimo nepakanka įrodyti fakto, kad
         šie ankstesni prekių ženklai yra žinomi ir todėl jų arba jų elemento „vita“ skiriamasis požymis yra ryškus.

      44     Taigi, kadangi ieškovė pakankamai teisiškai neįrodė, jog ankstesni prekių ženklai turi ryškų skiriamąjį požymį dėl to, kad
         jie žinomi visuomenei, pirma pagrindo dalis turi būti atmesta kaip nepagrįsta.

       Dėl antros pagrindo dalies, susijusios su klaidingu nagrinėjamų žymenų panašumo vertinimu
      –       Šalių argumentai
      45     Dėl nagrinėjamų žymenų palyginimo ieškovė pirmiausia ginčija, kad elementui „vita“ būdingas silpnas skiriamasis požymis, ir
         taip yra net darant prielaidą, kad Apeliacinė taryba pagrįstai nusprendė, jog tikslinė visuomenės dalis šį žodį sieja su vokiškais
         žodžiais „vital“ (gyvybinis) ir „Vitalität“ (gyvybingumas). Pirma, net jeigu išsilavinusių asmenų mažuma šį lotynišką žodį,
         reiškiantį „gyvenimas“, kartais naudoja kalbėdami apie „žmogaus gyvenimą“ (vokiškai „Lebenslauf“), dauguma Vokietijos vartotojų
         šios reikšmės nežino. Antra, ieškovė teigia, kad, priešingai Apeliacinės tarybos išvadoms, vokiški žodžiai „vital“ ir „Vitalität“
         neapibūdina ankstesniais prekių ženklais žymimų prekių. Be to, ieškovė pastebi, kad VRDT, 2002 m. liepos 15 d. paskelbusi
         žodinio Bendrijos prekių ženklo VITA paraišką tokioms pačioms prekėms kaip ankstesniais prekių ženklais žymimos prekės, jau
         pripažino žodžio „vita“ skiriamąjį požymį.

      46     Dėl to, kad ankstesni prekių ženklai žinomi visuomenei, žodis „vita“, ieškovės nuomone, yra jų dominuojantis elementas.
      47     Neatsižvelgdama į tai, kas nurodyta, ieškovė prieštarauja dėl Apeliacinės tarybos atlikto žymenų panašumo vertinimo vizualiai,
         fonetiškai ir konceptualiai.

      48     Pirma, dėl vizualinio panašumo ieškovė pirmiausia pabrėžia, kad vartotojas neatliks prekių ženklo lingvistinės analizės. Priešingai,
         kadangi renkantis nagrinėjamas prekes jo dėmesingumo laipsnis yra sąlygiškai silpnas, dėl pirmos žymenų VITAKRAFT ir VITACOAT dalies
         tapatumo ir raidžių „a“ ir „t“ tapatumo antroje jų dalyje jis gali supainioti nagrinėjamus žymenis. Per posėdį ieškovė pabrėžė
         faktą, kad vartotojas teikia daugiau dėmesio žodinio žymens pradžiai nei pabaigai.

      49     Antra, dėl konceptualaus panašumo Apeliacinė taryba, ieškovės nuomone, padarė klaidą tvirtindama, kad vartotojas nenustatys
         jokio ryšio tarp angliško žodžio „coat“ ir užuominos į vokiškus žodžius „vital“ ir „Vitalität“, ir taip bus nepaisant, ar
         jis žino angliško žodžio reikšmę. Ieškovė tvirtina, kad daug Vokietijos vartotojų žino, jog žodis „coat“ vokiečių kalba reiškia
         „Fell“ (kailis), taigi jie supras, kad prašomas įregistruoti žymuo yra apibūdinantis. Be to, tai, kad tikslinė visuomenės dalis
         supranta žodį „coat“, nelemia konceptualaus skirtumo, bet, priešingai, pabrėžia konceptualų prekių ženklų, dėl kurių kilo
         ginčas, panašumą.

      50     Per posėdį ieškovė pridūrė, kad Pirmosios instancijos teismo praktikos prasme (2003 m. spalio 14 d. Sprendimo Phillips-Van Heusen prieš VRDT – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS), T‑292/01, Rink. p. II‑4335, 54 punktas; 2004 m. birželio 22 d. Sprendimo Ruiz‑Picasso ir kt. prieš VRDT – DaimlerChrysler (PICARO), T‑185/02, Rink. p. II‑1739, 56 punktas ir 2005 m. spalio 27 d. Sprendimo Éditions Albert René prieš VRDT – Orange (MOBILIX), T‑336/03, Rink. p. II‑0000, 80 punktas, dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas) konceptualus skirtumas, galintis smarkiai
         susilpninti atitinkamų žymenų vizualinius ir fonetinius panašumus, egzistuoja, tik jei visas žymuo turi aiškią ir nustatytą
         reikšmę. Jos nuomone, šiuo atveju taip nėra, nes žodžiai „vitakraft“ ir „vitacoat“ nei vokiečių, nei anglų kalbomis neturi
         konkrečios reikšmės.

      51     Trečia, kalbėdama apie fonetinį panašumą ieškovė, pirma, teigia, kad tariamas, šiuo atveju neegzistuojantis, žymenų skirtumas
         negali jo susilpninti. Antra, Apeliacinės tarybos tvirtinimas, kad raidžių „r“ ir „f“ buvimas ankstesniuose prekių ženkluose
         pašalina fonetinį panašumą, pažeidžia principą, pagal kurį galimybės supainioti egzistavimas turi būti vertinamas pagal žymenų
         panašumus, o ne skirtumus.

      52     VRDT ir įstojusi į bylą šalis prieštarauja ieškovės argumentams.
      –       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      53     Kaip išplaukia iš nusistovėjusios teismo praktikos, bendras galimybės supainioti įvertinimas, kiek jis susijęs su vizualiniu,
         fonetiniu ar konceptualiu žymenų, dėl kurių kilo ginčas, panašumu, turi būti pagrįstas bendru įspūdžiu, kurį jie sukuria,
         atsižvelgiant būtent į jų skiriamuosius ir dominuojančius elementus (žr. minėto sprendimo BASS 47 punktą ir cituotą teismo praktiką).

      54     Pirma, dėl žodžio „vita“ skiriamojo požymio laipsnio nurodyta visuomenės dalis, sudaryta iš paprastų naminius gyvūnus laikančių
         Vokietijos vartotojų, žodį „vita“, kuris neegzistuoja vokiečių kalboje, supras kaip užuominą į  žodžius „vital“ (gyvybingas)
         ir „Vitalität“ (gyvybingumas). Nors lotyniškos kilmės žodis yra mažiau įprastas vokiškai kalbančiam vartotojui nei vartotojui
         ispanui, žodis „vita“ apskritai nurodo teigiamą savybę, priskirtiną dideliam įvairių prekių ar paslaugų asortimentui. Iš tiesų
         žodis „vita“ šiuo atveju yra priešdėlis, suteikiantis po jo einančiam žodžiui, t. y. vokiškam žodžiui „Kraft“ (jėga, galia),
         „gyvybingumo“ reikšmę. Todėl šiuo atveju visuomenė jo nesuvoks kaip ankstesnio prekių ženklo skiriamojo ir dominuojančio elemento.
         Taigi reikia atmesti ieškovės teiginį, kad žodžiui „vita“ būdingas ryškus skiriamasis požymis. Be to, iš šio sprendimo 33–44 punktų
         matyti, kad žodis „vita“ taip pat nėra ypač skiriamasis dėl to, kad ankstesni prekių ženklai žinomi visuomenei, arba dar dėl
         ekonominio ryšio, kurį tikslinė visuomenės dalis nustatys tarp jų savininko ir prekių ženklų VITA.

      55     Šio vertinimo nepaneigia tai, kad VRDT paskelbė paraišką įregistruoti žodinį Bendrijos prekių ženklą VITA tokioms pačioms
         prekėms kaip ankstesniais prekių ženklais žymimos prekės. Iš tiesų nereikia manyti, kad žymuo „neturi skiriamojo požymio“
         arba yra „tiesiog apibūdinantis“, dėl ko reikėtų atsisakyti jį registruoti pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies
         b arba c punktus. Reikia tik nustatyti, ar žodis „vita“ yra dominuojantis ankstesnių prekių ženklų elementas.

      56     Paskui kalbant apie vizualinį panašumą reikia nurodyti, kad nagrinėjamus žymenis sudaro, pirma, „vita“ ir, antra, „kraft“
         arba „coat“ elementai. Taigi jų pirma dalis („vita“) bei paskutinė raidė („t“) ir antros dalies viduryje esanti raidė („a“)
         yra bendros. Be to, jų ilgis beveik vienodas. Nepaisant šių panašumo elementų, skirtumas tarp žodžių antrų dalių, t. y. elementų
         „kraft“ ir „coat“, sukuria skirtingą bendrą įspūdį. Todėl Apeliacinė taryba teisingai nustatė, kad bendrame vizualiniame įspūdyje
         skirtumai nusveria panašumo elementus.

      57     Reikia nurodyti, kad fonetiškai žodį „vitakraft“ galima išskaidyti į tris skiemenis („vi“, „ta“ ir „kraft“), kuriuose viena
         po kitos yra balsės „i – a – a“ ir tam tikras fonetinis priebalsiams „r“ ir „f“ būdingas požymis, nes priebalsiai „k“ ir „t“
         yra duslūs ir trumpi. Pagrindinis kirtis dedamas ant pirmo skiemens, o lengvesnis – ant paskutinio. Tačiau kalbant apie prašomą
         įregistruoti žymenį reikia pastebėti, kad angliški žodžiai reklamoje Vokietijoje yra pakankamai paplitę, taigi daug vartotojų
         gali žinoti bent angliško tarimo taisykles. Taip jų tariamo žodžio „coat“ skambesys bus labai artimas „co:t“. Tačiau kadangi
         žodis „vita“ panašus į vokiškus žodžius „vital“ ir „Vitalität“, vartotojai šio žodžio („vi :ta“) vokiško tarimo nepakeis anglišku
         tarimu („vaita“). Taigi prašomas įregistruoti prekių ženklas turi tris skiemenis, kuriuose viena po kitos yra balsės „i – a – o“
         ir jų antroje dalyje tik priebalsiai „c“ ir „t“, ir kirtis dedamas ant pirmo skiemens. Dėl to, kad žodžių „vitakraft“ ir „vitacoat“
         tretieji skiemenys tariami skirtingai, reikia manyti, kaip ir Apeliacinė taryba, kad fonetiniai skirtumai yra svarbūs.

      58     Galiausiai Apeliacinė taryba teisingai nustatė, kad dėl ankstesniuose prekių ženkluose žodžio „vita“, susijusio su gyvybingumo
         sąvoka, ir žodžio „kraft“, vokiečių kalba reiškiančio „jėgą, galią“, konceptualaus susiejimo žodį „vitakraft“ vartotojai susietų
         su savybe sustiprinti arba sugrąžinti sveikatą ir gyvybingumą, nors paties žodžio vokiečių kalboje nėra. Kalbant apie prašomą
         įregistruoti prekių ženklą, žodis „coat“ vokiečių kalboje reikšmės neturi. Maža tikimybė, kad vartotojai supranta anglišką
         žodį „coat“. Daugiausia jie žino, kad šis žodis anglų kalboje reiškia „paltą“. Bet kuriuo atveju, net jeigu jie žino visas
         jo reikšmes, vis dėlto jos labai skirsis nuo žodžio „Kraft“ reikšmės. Be to, vartotojai, galimai suprasdami „coat“ reikšmę,
         žodžio „vita“ nesuvoks nei kaip dominuojančio prašomo įregistruoti prekių ženklo, nei kaip ankstesnių prekių ženklų elemento.
         Bendras konceptualus įspūdis bus susijęs su visuma, kurioje priešdėlis „vita“ šiam žodžiui „coat“ suteikia tam tikrą su „gyvybingumu“
         susijusią reikšmę, nes šie du žodžiai sudaro junginį, nesant galimybės vieną iš dviejų laikyti dominuojančiu kito atžvilgiu.

      59     Todėl reikia pripažinti, kad egzistuoja silpnas vizualinis panašumas iš esmės dėl keturių pirmų abiejų žymenų raidžių sutapimo,
         bet jį gerokai sumažina skirtumas tarp antros nagrinėjamų žymenų dalies, t. y. žodžių „kraft“ ir „coat“.

      60     Be to, egzistuoja silpnas fonetinis panašumas dėl dviejų pirmų skiemenų („vi – ta“) sutapimo, bet jį smarkiai sumažina fonetinis
         skirtumas tarp žodžio „kraft“ (kurį pabrėžia balsė „a“ ir priebalsiai „r“ ir „f“) ir „coat“ (kurį pabrėžia balsė „o“).

      61     Galiausiai, kadangi žodis „Kraft“ turi konkrečią ir iš karto Vokietijos vartotojų suvokiamą reikšmę, o žodis „coat“ jiems
         neturės jokios reikšmės arba daugiausiai bus atpažintas kaip kitokią reikšmę turintis angliškas žodis, reikia pripažinti,
         kad žymenys ryškiai konceptualiai skiriasi. Toks konceptualus skirtumas gali labai sumažinti silpnus nagrinėjamų žymenų vizualinius
         ir fonetinius panašumus (šia prasme žr. minėto sprendimo BASS 54 punktą). Pats priešdėlio „vita“ buvimas žymenyse, dėl kurių kilo ginčas, negali pakeisti šio vertinimo, nes jis bus suvokiamas
         kaip priešdėlis, taigi konceptualiai bendrą žymenų sukuriamą įspūdį daugiausia lems antra žymenų dalis.

      62     Atsižvelgiant į konceptualų skirtumą tarp nagrinėjamų žymenų ir į vizualinius bei fonetinius skirtumus, reikia patvirtinti
         Apeliacinės tarybos išvadą, kad žymenys turi tik labai silpną panašumo laipsnį, nes konceptualus skirtumas gali labai sumažinti
         silpnus nagrinėjamų žymenų vizualinius ir fonetinius panašumus.

       Dėl trečios pagrindo dalies, susijusios su galimybe supainioti
      –       Šalių argumentai
      63     Apeliacinė taryba, visapusiškai vertindama galimybę supainioti, ieškovės nuomone, padarė šias klaidas.
      64     Pirma, ji neatsižvelgė į ankstesnių prekių ženklų ryškų skiriamąjį požymį dėl to, kad jie žinomi rinkoje. Antra, ji neįvertino
         žymenų, dėl kurių kilo ginčas, panašumo laipsnio. Trečia, Apeliacinė taryba nepakankamai atsižvelgė į nagrinėjamais prekių
         ženklais žymimų prekių tapatumą.

      65     Galiausiai ieškovė teigia, kad Vokietijos teismai panašiais atvejais paprastai pripažindavo, jog egzistuoja galimybė supainioti,
         ir tai išplaukia iš prie ieškinio pridėtų šių teismų sprendimų.

      66     VRDT ir įstojusi į bylą šalis šiems argumentams prieštarauja. Be to, VRDT tvirtina: kadangi Vokietijos teismų sprendimai nebuvo
         pateikti per procedūrą VRDT, šie dokumentai turi būti pripažinti nepriimtinais.

      –       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      67     Pirmiausia, reikia manyti, kad, iš šio sprendimo 44 ir 62 punktų matyti, kad Apeliacinė taryba nepadarė klaidos nurodžiusi,
         pirma, jog ankstesni prekių ženklai neturi ryškaus skiriamojo požymio dėl to, kad juos žino visuomenė, ir, antra, kad nagrinėjami
         žymenys yra tik labai nedaug panašūs.

      68     Paskui reikia nurodyti, kad Apeliacinė taryba atsižvelgė į daugelio nagrinėjamais prekių ženklais žymimų prekių tapatumą.
         Tačiau siekdama pašalinti galimybės supainioti buvimą net tapačių prekių atžvilgiu, ji nusprendė, kad žymenys konceptualiai
         pakankamai skiriasi. Pirmosios instancijos teismas patvirtina šią išvadą, net jeigu būtų atsižvelgiama į mažą pastabumo laipsnį
         renkantis nagrinėjamas prekes.

      69     Galiausiai dėl ieškovės nurodytos Vokietijos teismų praktikos pirmiausia reikia pripažinti, kad Vokietijos teismų sprendimais
         pirmą kartą buvo remiamasi Pirmosios instancijos teisme.

      70     Pagal nusistovėjusią teismo praktiką Pirmosios instancijos teismui pateiktu ieškiniu siekiama patikrinti Apeliacinių tarybų
         sprendimų teisėtumą Reglamento Nr. 40/94 63 straipsnio prasme. Tačiau faktai, kurie buvo pateikti Pirmosios instancijos teismui,
         prieš tai jų nepateikus VRDT instancijoms, tokio sprendimo teisėtumui gali daryti įtaką tik tuo atveju, jei VRDT savo nuožiūra
         būtų privalėjusi į juos atsižvelgti. Šiuo atžvilgiu iš Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalies in fine, pagal kurią per procedūrą, susijusią su santykiniais atsisakymo registruoti pagrindais VRDT nagrinėja tiktai šalių nurodytus
         teisinius pagrindus bei prašymus, matyti, kad ji neprivalo savo nuožiūra atsižvelgti į tuos faktus, kurių šalys nepateikė.
         Todėl tokie faktai negali paneigti Apeliacinės tarybos sprendimo teisėtumo (2004 m. liepos 13 d. Pirmosios instancijos teismo
         sprendimas Samar prieš VRDT – Grotto (GAS STATION), T‑115/03, Rink. p. II‑2939, 13 punktas).

      71     Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, vis dėlto reikia pažymėti, kad nei šalims, nei pačiam Pirmosios instancijos teismui negali
         būti sudaryta kliūčių, aiškinant Bendrijos teisę, vadovautis Bendrijos, nacionalinių ar tarptautinių teismų praktika. Tokia
         galimybė remtis nacionalinių teismų sprendimais neaptariama šio sprendimo 70 punkte minėtoje Bendrijos teismo praktikoje,
         nes Apeliacinei tarybai priekaištaujama ne dėl to, kad ji neatsižvelgė į konkrečiame nacionalinio teismo sprendime esančias
         faktines aplinkybes, bet dėl to, kad ji pažeidė Reglamento Nr. 40/94 nuostatą, ir teismo praktika nurodoma šiam pagrindui
         pagrįsti.

      72     Tačiau šioje byloje reikia pripažinti, kad ieškovės nurodyti Vokietijos teismų sprendimai negali paneigti ginčijamo sprendimo.
         Pirma, dėl šio sprendimo 70 punkte nurodytų priežasčių jie negali nei paneigti Apeliacinės tarybos nustatytų faktinių aplinkybių,
         nei įrodyti, kad rinkoje ankstesni prekių ženklai žinomi visuomenei arba kad Vokietijos vartotojas nustatys ryšį tarp žodžio
         „vita“ ir ieškovės prekių ženklų. Antra, ieškovė nesirėmė nė vienu šiuose sprendimuose pateikiamu specifiniu teisiniu argumentu,
         kuris leistų jais vadovautis šio sprendimo 71 punkte nurodytomis sąlygomis.

      73     Iš to, kas nurodyta, aišku, kad Apeliacinė taryba nesuklydo visapusiškai vertindama galimybę supainioti. Todėl trečia pagrindo dalis
         nepagrįsta. Iš to matyti, kad vienintelį ieškovės pagrindą, todėl ir visą ieškinį, reikia atmesti.

       Dėl įstojusios į bylą šalies prašymo įregistruoti  prekių ženklą
      74     Kalbant apie trečiąjį įstojusios į bylą šalies reikalavimą reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 40/94 63 straipsnio 6 dalį
         VRDT turi imtis priemonių, jog būtų įvykdytas sprendimas. Todėl Pirmosios instancijos teismas neturi įpareigoti VRDT to daryti.
         Iš tiesų pastaroji turi padaryti išvadas iš šio sprendimo rezoliucinės dalies bei motyvų (1999 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimas Procter & Gamble prieš VRDT (BABY-DRY), T‑163/98, Rink. p. II‑2383, 53 punktas; 2001 m. sausio 31 d. Sprendimas Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld prieš VRDT (Giroform), T‑331/99, Rink. p. II‑433, 33 punktas; 2002 m. vasario 27 d. Sprendimas Eurocool Logistik prieš VRDT (EUROCOOL), T‑34/00, Rink. p. II‑683, 12 punktas ir 2002 m. spalio 23 d. Sprendimas Institut für Lernsysteme prieš VRDT – Educational Services (ELS), T‑388/00, Rink. p. II‑4301, 19 punktas).

      75     Jei įstojusi į bylą šalis siekia, kad VRDT tęstų registravimo procedūrą, priimant galutinį sprendimą tai yra sprendimo įvykdymo
         priemonė ir iš esmės sutampa su pirmuoju reikalavimu, kuriuo siekiama, kad ieškinys būtų atmestas. Be to, jei įstojusi į bylą
         šalis ketintų prašyti, kad Pirmosios instancijos teismas įpareigotų VRDT įregistruoti prašomą prekių ženklą, remiantis pirmiau
         esančiame punkte minėta Bendrijos teismų praktika šis prašymas būtų nepriimtinas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      76     Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
         šalis to prašė. Pagal Procedūros reglamento 136 straipsnio 2 dalį šalių patirtos būtinosios išlaidos, susijusios su bylos
         nagrinėjimu Apeliacinėje taryboje, laikomos atlygintinomis. Tačiau pastaroji nuostata taikoma tada, kai Apeliacinės tarybos
         sprendimas panaikinamas, įskaitant ir rezoliucinę dalį dėl per procedūrą patirtų bylinėjimosi išlaidų. Priešingai, kai ginčijamas
         sprendimas net iš dalies nepanaikinamas, sprendimas dėl bylinėjimosi išlaidų, patirtų per procedūrą VRDT, lieka galioti, nebent
         galima paduoti apeliacinį skundą.

      77     Iš to matyti, kad įstojusios į bylą šalies prašymas priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas, patirtas Protestų skyriuje
         ir Apeliacinėje taryboje, turi būti atmestas. Kalbant apie bylinėjimosi išlaidas, patirtas vykstant procesui Pirmosios instancijos
         teisme, reikia pabrėžti: kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, iš jos priteisiamos bylinėjimosi išlaidos pagal atsakovės ir įstojusios
         į bylą šalies pateiktus reikalavimus.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Be savo pačios bylinėjimosi išlaidų, ieškovė atlygina Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui)
            ir įstojusios į bylą šalies bylinėjimosi išlaidas, patirtas Pirmosios instancijos teisme.

               Pirrung

                Meij

                Pelikánová

         Paskelbta 2006 m. liepos 12 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                      Pirmininkas

               E. Coulon

                      J. Pirrung

         * Proceso kalba: anglų.


2017 m. vasario 28 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Canadian Solar Emea GmbH ir kt. prieš Europos Sąjungos Tarybą.#Dempingas – Kinijos kilmės arba iš Kinijos siunčiamų fotovoltinių modulių iš kristalinio silicio ir jų pagrindinių sudėtinių dalių (elementų) importas – Galutinis antidempingo muitas – Įsipareigojimai – Ieškinys dėl panaikinimo – Suinteresuotumas kreiptis į teismą – Priimtinumas – Eksportuojanti šalis – Tyrimo aprėptis – Įmonių atranka – Normalioji vertė – Atitinkamo produkto apibrėžimas – Terminas sprendimui dėl prašymo pripažinti rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančios įmonės statusą priimti – Naujų teisės normų taikymas ratione temporis – Žala – Priežastinis ryšys.#Byla T-162/14.