title: 2010 m. balanžio 22 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#The Queen, prašoma Association of the British Pharmaceutical Industry prieš Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) - Jungtinė Karalystė.#Direktyva 2001/83/EB - 94 straipsnis - Finansinės paskatos gydytojų kabinetams, skiriantiems tam tikrus vaistus savo pacientams - Visuomenės sveikatos institucijos - Gydytojai - Laisvė skirti vaistus.#Byla C-62/09.

text:
      Byla C‑62/09
      The Queen, prašoma:
      Association of the British Pharmaceutical Industry
      prieš
      Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency
      (High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Direktyva 2001/83/EB – 94 straipsnis – Finansinės paskatos gydytojų kabinetams, skiriantiems tam tikrus vaistus savo pacientams – Už sveikatą atsakingos valdžios institucijos – Gydytojai – Laisvė skirti vaistus“
      Sprendimo santrauka
      Teisės aktų derinimas – Žmonėms skirti vaistai – Direktyva 2001/83 – Reklama
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/83, iš dalies pakeistos Direktyva 2004/27/EB , 94 straipsnio 1 dalis)
      Direktyvos 2001/83 dėl Bendrijos kodekso, reglamentuojančio žmonėms skirtus vaistus, iš dalies pakeistos Direktyva 2004/27,
         94 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama kaip nedraudžianti tokių finansinio skatinimo schemų, kurias už visuomenės sveikatą
         atsakingos nacionalinės institucijos įgyvendino, siekdamos sumažinti savo išlaidas šioje srityje, ir kuriomis siekiama skatinti,
         kad gydytojai tam tikroms ligoms gydyti skirtų konkrečius nurodytus vaistus, kurių sudėtyje yra kitos veikliosios medžiagos
         nei esančios prieš tai skirtame vaiste arba vaiste, kuris būtų buvęs paskirtas, jei tokios skatinimo schemos nebūtų.

      Bendrai paėmus, valstybės narės nustatyta sveikatos politika ir viešosiomis išlaidomis, kurias ji šiai politikai skiria, nesiekiama
         jokio tikslo gauti pelno ar komercinio tikslo. Taigi tokiai politikai priklausanti finansinių paskatų schema negali būti laikoma
         komerciniu vaistų pardavimo skatinimu.

      Tačiau siekiant užtikrinti Direktyvos 89/105 dėl priemonių, reglamentuojančių žmonėms skirtų vaistų kainų nustatymą ir šių
         vaistų įtraukimą į nacionalinių sveikatos draudimo sistemų sritį, skaidrumo veiksmingumą dar reikia sudaryti farmacijos pramonės,
         kurios vaistus finansiškai skatinama arba neskatinama skirti, specialistams galimybę įsitikinti, kad viešosios valdžios institucijų
         įgyvendinta finansinių paskatų schema grindžiama objektyviais kriterijais ir kad nėra jokios diskriminacijos tarp nacionalinių
         vaistų ir vaistų iš kitų valstybių narių. Todėl net jei Direktyva 89/105 yra grindžiama minimalaus kišimosi į valstybių narių
         socialinės apsaugos vidaus politikos organizavimą idėja, už visuomenės sveikatą atsakingos nacionalinės valdžios institucijos,
         priimančios finansinių paskatų skirti konkrečius nurodytus vaistus schemą, turi pirmiausia paviešinti tokią schemą ir pateikti
         sveikatos bei farmacijos pramonės specialistams vertinimus, nustatančius esamų veikliųjų medžiagų, priklausančių terapinei
         klasei, kurią apima ši schema, terapinį ekvivalentiškumą.

      (žr. 33, 37–38, 42 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2010 m. balandžio 22 d.(*)

      „Direktyva 2001/83/EB – 94 straipsnis – Finansinės paskatos gydytojų kabinetams, skiriantiems tam tikrus vaistus savo pacientams – Už sveikatą atsakingos valdžios institucijos – Gydytojai – Laisvė skirti vaistus“
      Byloje C‑62/09
      dėl High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Jungtinė Karalystė) 2008 m. lapkričio 4 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2009 m. vasario 13 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      The Queen, prašoma:

      Association of the British Pharmaceutical Industry,
      prieš
      Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency,

      dalyvaujant
      The NHS Confederation (Employers) Company Ltd,

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J.‑C. Bonichot, teisėjai C. Toader (pranešėja), K. Schiemann, P. Kūris ir L. Bay Larsen,
      generalinis advokatas N. Jääskinen,
      posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. gruodžio 10 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Association of the British Pharmaceutical Industry, atstovaujamos baristerio T. de la Mare, įgalioto solisitorių A. Brown, I. Dodds‑Smith ir S. Samaratunga,

      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos L. Seeboruth, padedamo baristerio J. Coppel,
      –        Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek,
      –        Estijos vyriausybės, atstovaujamos L. Uibo,
      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos J. López-Medel Bascones,
      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos B. Messmer ir R. Loosli‑Surrans,
      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. Wissels ir B. Koopman,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos P. Oliver ir M. Šimerdová,
      susipažinęs su 2010 m. vasario 11 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2001 m. lapkričio 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/83/EB
         dėl Bendrijos kodekso, reglamentuojančio žmonėms skirtus vaistus (OL L 311, p. 67; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
         13 sk., 27 t., p. 69), iš dalies pakeistos 2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2004/27/EB (OL L 136,
         p. 34; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 34 t., p. 262, toliau – Direktyva 2001/83), 94 straipsnio 1 dalies
         išaiškinimo.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas sprendžiant ginčą tarp Association of the British Pharmaceutical Industry (toliau – ABPI) ir Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency (toliau – MHPR), Department of Health (Sveikatos apsaugos ministerija) pavaldžios vykdančiosios agentūros, dėl šios pozicijos, kad Direktyvos 2001/83 94 straipsnio
         1 dalis netaikoma viešosios valdžios institucijų sukurtai finansinio skatinimo schemai, kuria skatinama skirti konkrečiai
         nurodytus vaistus, teisėtumo.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisė
      3        Direktyvos 2001/83 2, 47, 50 ir 52 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:

      „2)      Pagrindinis taisyklių, reguliuojančių vaistų gamybą, platinimą ir vartojimą, tikslas – visuomenės sveikatos apsauga.
      <...>
      47)      Vaistų reklamavimas asmenims, turintiems teisę juos paskirti ar tiekti, papildo šių asmenų turimą informaciją. Tačiau šiai
         reklamai turėtų būti taikomi griežti reikalavimai ir ji turėtų būti veiksmingai kontroliuojama, ypač atsižvelgiant į Europos
         Tarybos atliekamą darbą.

      <...>
      50)      Asmenys turintys teisę paskirti vaistus, privalo atlikti šį darbą objektyviai, nedarydami įtakos jokioms tiesioginėms ar netiesioginėms
         finansinėms paskatoms [neveikiami jokių tiesioginių ar netiesioginių finansinių paskatų].

      <...>
      52)      Asmenys, turintys teisę paskirti ar tiekti vaistus, privalo turėti galimybę gauti objektyvią ir nešališką informaciją apie
         rinkoje siūlomus gaminius. Tačiau, kad pasiektų šiuos tikslus, valstybės narės, atsižvelgdamos į konkrečią padėtį savo šalyse,
         turi imtis visų būtinų priemonių.“

      4        Šios direktyvos 4 straipsnio 3 dalyje numatyta:

      „Šios direktyvos nuostatos neturi poveikio valstybių narių institucijų įgaliojimams nei dėl vaistų kainų nustatymo, nei dėl
         jų įtraukimo į nacionalines sveikatos draudimo sistemas sveikatos, ekonominiais ir socialiniais pagrindais.“

      5        Šios direktyvos VIII antraštinėje dalyje „Reklama“ yra 86–88 straipsniai, o direktyvos VIIIa antraštinėje dalyje „Informacija
         ir reklama“ – 88a–100 straipsniai.

      6        Direktyvos 2001/83 86 straipsnio 1 dalyje nurodyta:

      „Šioje dalyje vaistų reklama — tai bet kokia forma teikiama informacija apie vaistus, einant į žmonių namus ar įstaigas, pirkėjų
         paieškos veikla ar siūlomos paskatos, skatinančios vaistų skyrimą, tiekimą, pardavimą ar vartojimą, ypač:

      –        vaistų reklama visuomenei,
      –        vaistų reklama asmenims, turintiems teisę juos paskirti ar tiekti,
      <...>
      –        skatinimas paskirti arba tiekti vaistą duodant, siūlant ar žadant dovanas, asmeninę naudą ar apdovanojimus pinigais ar natūra,
         išskyrus tuos atvejus, kai tų paskatų vertė yra minimali,

      <...>“
      7        Pagal šios direktyvos 88 straipsnio 1 ir 4 dalis:

      „1.      Valstybės narės draudžia reklamuoti visuomenei vaistus:
      a)      kuriuos galima įsigyti tik su receptu pagal VI antraštinę dalį;
      <...>
      4.      1 dalyje minimas draudimas netaikomas šios pramonės vykdomoms skiepijimo kampanijoms, kurias leidžia valstybių narių kompetentingos
         institucijos.“

      8        Šios direktyvos 94 straipsnio 1 ir 3 dalyse nustatyta:

      „1.      Kai vaistai yra reklamuojami asmenims, turintiems teisę juos paskirti ar tiekti, draudžiama jiems duoti, siūlyti ar žadėti
         dovanas, piniginius apdovanojimus ar atlygį natūra, išskyrus tuos atvejus, kai siūlomos paskatos yra nebrangios ir atitinka
         mediko ar vaistininko darbo specifiką.

      <...>
      3.      Asmenys, turintys teisę paskirti ar tiekti vaistus, nereikalauja ir nepriima jokių paskatų, kurias draudžia 1 dalies nuostatos
         ar kurios prieštarauja 2 dalies nuostatoms. <...>“

      9        Tos pačios direktyvos 95 straipsnyje priduriama:

      „94 straipsnio 1 dalies nuostatos nedraudžia tiesiogiai ar netiesiogiai parodyti svetingumą renginiuose, organizuojamuose
         išimtinai profesiniais ar moksliniais tikslais. Toks svetingumas visada turi būti griežtai ribojamas, jam nesuteikiant tiek
         reikšmės, kiek pagrindiniam renginio tikslui, ir jis turi būti rodomas tik sveikatos priežiūros specialistams.“

      10      Direktyvos 2001/83 99 straipsnyje nurodyta:

      „Valstybės narės imasi atitinkamų priemonių, užtikrinančių, kad būtų taikomos šios dalies nuostatos, ir visų pirma nustato
         bausmes, kurios bus skiriamos už šios dalies nuostatų vykdymo pažeidimą.“

       Nacionalinė teisė
      11      1994 m. Vaistų (reklamos) taisyklių (Medicines (Advertising) Regulations 1994), kuriomis perkeliamos šio sprendimo 4–9 punktuose
         cituotos Sąjungos teisės nuostatos, 21 taisyklės 1 ir 5 dalyse numatyta:

      „1.      Atsižvelgiant į 2 ir 4 dalis, kai vaistai yra reklamuojami asmenims, turintiems teisę juos paskirti ar tiekti, draudžiama
         jiems duoti, siūlyti ar žadėti dovanas, piniginius apdovanojimus ar atlygį natūra, išskyrus tuos atvejus, kai siūlomos paskatos
         yra nebrangios ir atitinka mediko ar vaistininko darbo specifiką.

      <...>
      5.      Asmenys, turintys teisę paskirti ar tiekti atitinkamus vaistus, negali reikalauti ar priimti dovanas, piniginius apdovanojimus
         ar atlygį natūra, svetingumą arba finansinį rėmimą, kuriuos ši taisyklė draudžia.“

      12      Remiantis šių 1994 m. taisyklių 23 taisyklės 1 dalimi, šių taisyklių 21 taisyklės 1 dalies pažeidimas yra baudžiamosios teisės
         pažeidimas, už kurį numatyta sankcija – bauda ir (arba) laisvės atėmimas iki dvejų metų.

      13      Kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pagal 2006 m. Nacionalinių sveikatos paslaugų teikimo
         įstatymą (National Health Service Act 2006) Secretary of State in England and Wales (Anglijos ir Velso valstybės sekretorius) yra atsakingas už visų sveikatos priežiūros paslaugų, skirtų užtikrinti žmonių
         fizinės ir psichinės sveikatos gerinimą bei vykdyti ligų profilaktiką, jas diagnozuoti ir gydyti, teikimą. Tam Anglijoje medicinos
         paslaugas vietiniu lygmeniu finansuoja Primary Care Trusts (vietinės ligonių kasos; toliau – PCT), o Velse – Local Health Boards (vietos sveikatos valdybos, toliau – LHB).

       Pagrindinės bylos aplinkybės ir prejudicinis klausimas
      14      Anglijoje ir Velse bendrosios praktikos gydytojams ir kitiems sveikatos priežiūros specialistams yra suteikti specialūs įgaliojimai
         išrašyti vaistų receptus. Skirdami vaistus, kuriuos apmoka National Health Service (Nacionalinė sveikatos tarnyba), jie turi laikytis jos nustatytų taisyklių ir vaistų skyrimo reikalavimų. Jie taip pat privalo
         laikytis profesinio elgesio kodeksų, priimtų General Medical Council (Bendroji medicinos taryba).

      15      Įgyvendindamos bendrąją politiką, kuria siekiama sumažinti vaistams skirtas išlaidas, PCT ir LHB gydytojų kabinetams nustatė
         finansinio skatinimo schemas, siekdamos, kad šie savo pacientams skirtų arba konkrečiai nurodytus vaistus, arba nepatentuotus
         vaistus.

      16      Pagrindinėje byloje keliamas klausimas tik dėl finansinio skatinimo schemų, kuriomis skatinama skirti konkrečiai nurodytus
         vaistus.

      17      Kalbant apie šiuos vaistus, tokia schema gydytojai skatinami sudarant gydymo strategiją teikti pirmenybę tam tikriems vaistams,
         priklausantiems tai pačiai terapinei klasei kaip ir paskirtieji anksčiau arba tie, kurie galėjo būti skirti pacientams, jei
         skatinimo schemos nebūtų, bet kurių veiklioji medžiaga nėra ta pati. Taigi gydytojai yra skatinami, viena vertus, kalbant
         apie paskirtus vaistus, pakeisti savo pacientų gydymą ir, kita vertus, pirmą kartą skiriant vaistą konkrečiai patologijai
         gydyti pirmenybę teikti gydymui, pagrįstam viena tam tikra veikliąja medžiaga, o ne kita. PCT ir LHB terapinį tos pačios terapinės
         klasės vaisto ekvivalentiškumą nustato visų pirma remdamosi National Institute for Health and Clinical Excellence (Nacionalinis sveikatos ir klinikinės kompetencijos institutas) nurodymais. Šioje byloje nagrinėjamos skatinimo schemos daugiausia
         susijusios su statinų – cholesterolio kiekį mažinančių medžiagų – skyrimu.

      18      Finansinis skatinimas apskaičiuojamas dviem skirtingais būdais. Vienu atveju gydytojų kabinetai renka taškus už atitiktį tam
         tikriems vaistų skyrimo tikslams, tarp kurių gali būti numatyta didinti konkrečiai nurodytų vaistų (kurie aiškiai ar numanomai
         skiriami vietoje kitų tai pačiai terapinei klasei priklausančių vaistų) skyrimo dalį. Taigi mokėjimo dydis tiesiogiai priklauso
         nuo bendro surinktų taškų skaičiaus. Antras būdas grindžiamas individualiais tikslais, t. y. mokama už individualaus tikslo
         pasiekimą, pavyzdžiui, bendros konkrečiai nurodyto vaisto skyrimo dalies padidinimą, arba atsižvelgiant į pacientų, kuriems
         skirtas gydymas buvo pakeistas siekiant skirti vaistą ar vaistus, kuriuos rekomenduoja kompetentingos nacionalinės valdžios
         institucijos, skaičių.

      19      Gydytojų kabinetų gauti mokėjimai įskaičiuojami į jų pajamas už suteiktas konsultacijas ir galiausiai atitenka bendrosios
         praktikos gydytojams, kurie dalijasi šių kabinetų pelną.

      20      Šia finansinio skatinimo schema siekiama sumažinti vaistams skirtas PCT ir LHB išlaidas, nes rekomenduojama skirti pigiausius
         atitinkamų terapinių klasių vaistus. Tačiau tam tikrais atvejais kitas tai pačiai terapinei klasei priklausantis vaistas galėtų
         labiau tikti konkrečiam pacientui gydyti. Todėl skirto vaisto pakeitimas kitu vaistu, kurio sudėtyje yra kitos veikliosios
         medžiagos, tam tikrais atvejais savaime gali turėti neigiamų pasekmių pacientui.

      21      2006 m. liepos 3 d. ABPI, jungianti 70 Jungtinėje Karalystėje veikiančių nacionalinių ir tarptautinių farmacijos bendrovių,
         raštu kreipėsi į MHPR, kurios viena iš funkcijų yra tikrinti, kaip laikomasi Sąjungos ir nacionalinės teisės aktų, susijusių
         su vaistų reklama ir jų pardavimo skatinimu. Savo laiške ABPI išreiškė susirūpinimą ir pateikė teisinius prieštaravimus dėl
         kai kurių konkrečiai nurodytų vaistų skyrimo skatinimo schemų, kurias taiko PCT ir LHB.

      22      2006 m. spalio 16 d. atsakyme MHPR, kurios požiūris prieš tai buvo kitoks, nurodė, kad nuo šiol ji mano, jog Direktyvos 2001/83
         94 straipsnis taikomas tik komercinio pobūdžio reklamai ir (arba) skatinimo schemoms. MHPR teigimu, nors 94 straipsnis išties
         skirtas užkirsti kelią tam, kad komercinės organizacijos nedarytų poveikio gydytojų sprendimams skiriant vaistus, tai neturi
         jokio poveikio tam, kad šios direktyvos 4 straipsnio 3 dalyje aiškiai pripažįstama, jog valstybės narės turi ir joms leidžiama
         imtis priemonių, skirtų užtikrinti, kad iš valstybės lėšų finansuojamos išlaidos būtų kontroliuojamos.

      23      Nesutikdama su tokiu Direktyvos 2001/83 94 straipsnio aiškinimu, ABPI prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme
         pareiškė ieškinį, kuriuo prašoma patikrinti MHPR pozicijos teisėtumą. Savo ieškinyje ABPI, be kita ko, pažymi, kad medicininio
         gydymo finansavimas įvairiose valstybėse narėse skiriasi, ir vienur jį užtikrina valstybinės, o kitur – privačios ligonių
         kasos. Taigi sveikatos paslaugas teikiančių viešosios valdžios institucijų neįtraukimas į šios direktyvos taikymo sritį reiškia
         skirtingų taisyklių taikymą atsižvelgiant į tai, ar paslaugų teikėjas turi komercinį tikslą, ar ne, ir galiausiai daro poveikį
         šių paslaugų vidaus rinkai Europos Sąjungoje.

      24      Manydamas, kad minėto straipsnio išaiškinimas yra reikalingas siekiant išspręsti jo nagrinėjamą bylą, High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar Direktyvos 2001/83/EB 94 straipsnio 1 dalis draudžia viešajai institucijai, esančiai nacionalinės viešosios sveikatos
         priežiūros tarnybos dalimi, bandant sumažinti savo bendrąsias vaistų išlaidas patvirtinti schemą, pagal kurią siūlomas finansinis
         skatinimas gydytojų kabinetams (savo ruožtu galintiems suteikti finansinę naudą vaistus skiriantiems gydytojams) už tai, kad
         šie skirtų konkretų nurodytą vaistą, įrašytą į vaistų skyrimo skatinimo schemą, kuris arba:

      a)      skiriasi nuo vaisto, kurį anksčiau gydytojas buvo skyręs pacientui; arba
      b)      skiriasi nuo vaisto, kuris priešingu atveju galėjo būti skirtas pacientui, jei nebūtų vaistų skyrimo skatinimo schemos,
      kai toks kitas skiriamas vaistas priklauso tai pačiai vaistų, naudojamų konkrečiai paciento ligai gydyti, terapinei klasei?“
       Dėl prejudicinio klausimo
       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      25      ABPI ir Europos Komisija mano, kad Direktyvos 2001/83 94 straipsnio 1 dalis taikoma ir nacionalinės valdžios institucijoms.
         Todėl, jų teigimu, ši nuostata draudžia viešajai institucijai, esančiai nacionalinės viešosios sveikatos priežiūros tarnybos
         dalimi, įgyvendinti schemą, pagal kurią finansinis skatinimas gydytojų kabinetams siūlomas tam, kad šiuose kabinetuose dirbantys
         gydytojai skirtų konkretų nurodytą vaistą, net jei šios schemos tikslas yra sumažinti viešąsias bendras vaistų išlaidas.

      26      Tačiau Jungtinės Karalystės, Čekijos, Estijos, Ispanijos, Prancūzijos ir Nyderlandų vyriausybės mano, kad, kaip išplaukia
         iš Direktyvos 2001/83 struktūros, ir kadangi EB 152 straipsnio 5 dalyje aiškiai numatoma, jog Europos bendrija savo veikloje
         visuomenės sveikatos srityje visiškai pripažįsta valstybių narių atsakomybę už sveikatos paslaugų ir sveikatos priežiūros
         organizavimą bei teikimą, šios direktyvos 94 straipsnis netaikomas nacionalinės valdžios institucijoms, turinčioms kompetenciją
         visuomenės sveikatos srityje. Be to, jeigu minėtame 94 straipsnyje numatytas draudimas joms būtų taikomas, šių valdžios institucijų
         įgyvendintai finansinio skatinimo schemai būtų taikoma tos pačios direktyvos 4 straipsnio 3 dalyje numatyta išimtis, nes tokia
         sistema siekiama visiems užtikrinti galimybę gauti pakankamą kiekį vaistų už protingą kainą.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      27      Direktyvos 2001/83 94 straipsnio 1 dalimi draudžiama asmenims, turintiems teisę skirti ar tiekti vaistus, duoti, siūlyti ar
         žadėti dovanas, piniginius apdovanojimus ar atlygį natūra, išskyrus tuos atvejus, kai siūlomos paskatos yra nebrangios ir
         atitinka mediko ar vaistininko darbo specifiką.

      28      Kaip nurodyta šioje nuostatoje, šis draudimas taikomas „kai vaistai yra reklamuojami“ gydytojams arba farmacininkams.

      29      Todėl, kaip išplaukia iš Direktyvos 2001/83 struktūros, šiuo draudimu, kuris pirmiausia susijęs su farmacijos pramone, šiai
         vykdant jos parduodamų vaistų pardavimo skatinimo veiklą, siekiama išvengti pardavimo skatinimo veiksmų, galinčių sveikatos
         specialistams sužadinti ekonominį interesą skiriant arba tiekiant vaistus. Taigi šia nuostata siekiama skatinti profesinio
         elgesio taisykles atitinkančią medicinos ir farmakologijos praktiką.

      30      Kalbant apie vaistų reklamą, pažymėtina, jog Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad net kai ją skleidžia nepriklausomas
         trečiasis asmuo, nesusijęs su prekybos ar pramonės veikla, tokia reklama gali padaryti žalos visuomenės sveikatai, kurios
         apsauga yra esminis Direktyvos 2001/83 tikslas, ir todėl trečiojo asmens vykdomas informacijos apie vaistą, visų pirma apie
         jo gydomąsias ar profilaktines savybes, skleidimas gali būti laikomas reklama šios direktyvos 86 straipsnio 1 dalies prasme,
         net jei tas trečiasis asmuo veikia savo iniciatyva, de jure ir de facto visiškai nepriklausomai nuo tokio vaisto gamintojo arba pardavėjo (2009 m. balandžio 2 d. Sprendimo Damgaard, C‑421/07, Rink. p. I‑0000, 22 ir 29 punktai).

      31      Tačiau tokių argumentų negalima pateikti, kai kalbama apie su vaistu susijusią informaciją, kurią skleidžia pačios viešosios
         valdžios institucijos, pavyzdžiui, užklupus epidemijai arba pandemijai. Iš tiesų visų pirma iš Direktyvos 2001/83 88 straipsnio
         4 dalies išplaukia, kad toks draudimas reklamuoti visuomenei vaistus, koks numatytas šio 88 straipsnio 1 dalyje, netaikomas
         „šios pramonės“ vykdomoms skiepijimo kampanijoms, kurias leidžia kompetentingos valstybių narių institucijos.

      32      Taip pat ir kalbant apie finansines paskatas už vaistų skyrimą, nors Direktyvos 2001/83 94 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas
         draudimas gali būti taikomas nepriklausomiems tretiesiems asmenims, nevykdantiems komercinės ar pramonės veiklos arba veiklos,
         kuria siekiama pelno, toks draudimas negali būti taikomas už visuomenės sveikatą atsakingoms nacionalinėms institucijoms,
         kurioms, be kita ko, pavesta, pirma, rūpintis galiojančių teisės aktų, kuriems priklauso ir ši direktyva, taikymu ir, antra,
         apibrėžti visuomenės sveikatos politikos veiksmų prioritetus, ypač kiek tai susiję su šiai politikai, būtent už kurią jos
         yra atsakingos, skiriamų viešųjų išlaidų racionalizavimu.

      33      Bendrai paėmus, valstybės narės nustatyta sveikatos politika ir viešosiomis išlaidomis, kurias ji šiai politikai skiria, nesiekiama
         jokio tikslo gauti pelno ar komercinio tikslo. Taigi tokiai politikai priklausanti finansinių paskatų schema, kaip antai nagrinėjama
         pagrindinėje byloje, negali būti laikoma komerciniu vaistų pardavimo skatinimu.

      34      Be to, nors byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas Damgaard, nepriklausomo trečiojo asmens vykdomas su vaistu susijusios informacijos skleidimas ir galėjo padaryti žalos visuomenės
         sveikatai, kurios apsauga yra esminis Direktyvos 2001/83 tikslas, už visuomenės sveikatą atsakingų viešosios valdžios institucijų
         skiriamų finansinių paskatų atveju tokios grėsmės nematyti. Iš tiesų pats šių valdžios institucijų misijos pobūdis yra rūpintis
         visuomenės sveikata, už kurią jos turi politinę atsakomybę; dėl to jos privalo įvertinti vaistų, kuriuos leidžia patiekti
         į rinką, terapinę naudą.

      35      Šiomis aplinkybėmis minėtos valdžios institucijos, įgyvendindamos joms pavestas užduotis, gali, remdamosi vaistų terapinės
         naudos vertinimais ir atsižvelgdamos į išlaidas viešajam biudžetui, nustatyti, ar siekiant gydyti tam tikras ligas kai kuriems
         vaistams, kurių sudėtyje yra konkrečios veikliosios medžiagos, viešųjų finansų požiūriu teiktina pirmenybė, palyginti su kitais
         vaistais, kurių sudėtyje yra kitos, tačiau tai pačiai terapinei klasei priklausančios veikliosios medžiagos.

      36      Iš tiesų, remiantis SESV 168 straipsnio 7 dalimi, Sąjungos teisė nedaro įtakos valstybių narių kompetencijai tvarkyti savo
         socialinės apsaugos sistemas ir, siekiant užtikrinti savo sveikatos priežiūros draudimo sistemų finansinę pusiausvyrą, priimti
         farmacinių produktų vartojimą reglamentuojančias nuostatas (2009 m. balandžio 2 d. Sprendimo A. Menarini Industrie Farmaceutiche Riunite ir kt., C‑352/07–C‑356/07, C‑365/07–C‑367/07 ir C‑400/07, Rink. p. I‑0000, 19 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).

      37      Tačiau šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad siekiant užtikrinti 1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvos 89/105/EEB dėl priemonių,
         reglamentuojančių žmonėms skirtų vaistų kainų nustatymą ir šių vaistų įtraukimą į nacionalinių sveikatos draudimo sistemų
         sritį, skaidrumo (OL L 40, 1989, p. 8; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 345) veiksmingumą dar reikia
         sudaryti farmacijos pramonės, kurios vaistus finansiškai skatinama arba neskatinama skirti, specialistams galimybę įsitikinti,
         kad viešosios valdžios institucijų įgyvendinta finansinių paskatų schema grindžiama objektyviais kriterijais ir kad nėra jokios
         diskriminacijos tarp nacionalinių vaistų ir vaistų iš kitų valstybių narių (šiuo klausimu žr. 2003 m. birželio 12 d. Sprendimo
         Komisija prieš Suomiją, C‑229/00, Rink. p. I‑5727, 39 punktą ir minėto Sprendimo A. Menarini Industrie Farmaceutiche Riunite ir kt. 28 punktą).

      38      Todėl net jei Direktyva 89/105 yra grindžiama minimalaus kišimosi į valstybių narių socialinės apsaugos vidaus politikos organizavimą
         idėja (2005 m. sausio 20 d. Sprendimo Merck, Sharp & Dohme, C‑245/03, Rink. p. I‑637, 27 punktas), už visuomenės sveikatą atsakingos nacionalinės valdžios institucijos, priimančios
         finansinių paskatų skirti konkrečius nurodytus vaistus schemą, turi pirmiausia paviešinti tokią schemą ir pateikti sveikatos
         bei farmacijos pramonės specialistams vertinimus, nustatančius esamų veikliųjų medžiagų, priklausančių terapinei klasei, kurią
         apima ši schema, terapinį ekvivalentiškumą.

      39      Galiausiai pažymėtina, kad tokios valstybinio finansinio skatinimo skirti vaistus, kurių sudėtyje yra tam tikrų veikliųjų
         medžiagų, priemonės negali pažeisti objektyvumo, kuriuo, kaip nurodyta Direktyvos 2001/83 50 konstatuojamojoje dalyje, turi
         vadovautis gydytojas skirdamas vaistus konkrečiam pacientui.

      40      Iš tiesų, pirma, pagal profesinio elgesio taisykles vaistus skiriantis gydytojas privalo neskirti konkretaus vaisto, jeigu
         jis netinka paciento terapiniam gydymui, nepaisant to, kad valstybė finansiškai skatina skirti šį vaistą.

      41      Antra, pažymėtina, kad bet kuris gydytojas turi teisę užsiimti savo profesija tik kontroliuojant už sveikatą atsakingoms viešosios
         valdžios institucijoms, o šią kontrolę tiesiogiai arba netiesiogiai vykdo tokios tuo tikslu įgaliotos profesinės organizacijos,
         kaip antai General Medical Council Jungtinėje Karalystėje. Vykdydamos šią gydytojų veiklos kontrolės ir priežiūros užduotį viešosios valdžios institucijos arba
         įgaliotos profesinės organizacijos turi teisę teikti gydytojams rekomendacijas vaistų skyrimo srityje, tačiau tokios rekomendacijos
         negali pažeisti vaistus skiriančio gydytojo objektyvumo Direktyvos 2001/83 50 konstatuojamosios dalies prasme.

      42      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2001/83 94 straipsnio 1 dalis turi
         būti aiškinama kaip nedraudžianti tokių finansinio skatinimo schemų, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, kurias už visuomenės
         sveikatą atsakingos nacionalinės institucijos įgyvendino, siekdamos sumažinti savo išlaidas šioje srityje, ir kuriomis siekiama
         skatinti, kad gydytojai tam tikroms ligoms gydyti skirtų konkrečius nurodytus vaistus, kurių sudėtyje yra kitos veikliosios
         medžiagos nei esančios prieš tai skirtame vaiste arba vaiste, kuris būtų buvęs paskirtas, jei tokios skatinimo schemos nebūtų.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      43      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
      2001 m. lapkričio 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/83/EB dėl Bendrijos kodekso, reglamentuojančio žmonėms
            skirtus vaistus, iš dalies pakeistos 2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2004/27/EB, 94 straipsnio
            1 dalis turi būti aiškinama kaip nedraudžianti tokių finansinio skatinimo schemų, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, kurias
            už visuomenės sveikatą atsakingos nacionalinės institucijos įgyvendino, siekdamos sumažinti savo išlaidas šioje srityje, ir
            kuriomis siekiama skatinti, kad gydytojai tam tikroms ligoms gydyti skirtų konkrečius nurodytus vaistus, kurių sudėtyje yra
            kitos veikliosios medžiagos nei esančios prieš tai skirtame vaiste arba vaiste, kuris būtų buvęs paskirtas, jei tokios skatinimo
            schemos nebūtų.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


1975 m. lapkričio 26 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Groupement des fabricants de papiers peints de Belgique ir kt. prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 73-74.


1994 m. liepos 7 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Dunlop Slazenger International Ltd prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija. # Byla T-43/92.


title: 2008 m. lapkričio 27 d. Tarnautojų teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Bettina Klug prieš Agence européenne des médicaments (EMEA). # Viešoji tarnyba. # Byla F-35/07.

text:
      TARNAUTOJŲ TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2008 m. lapkričio 27 d.
      Byla F‑35/07
      Bettina Klug
      prieš
      Europos vaistų agentūrą (EMEA)
      „Viešoji tarnyba – Laikinieji tarnautojai – Terminuotos sutarties nepratęsimas – Neigiama vertinimo ataskaita – Psichologinis priekabiavimas“
      Dalykas: Pagal EB 236 straipsnį ir AE 152 straipsnį pareikštas ieškinys, kuriuo B. Klug prašo nurodyti Europos vaistų agentūrai pratęsti
         su ja 2002 m. vasario 7 d. penkeriems metams sudarytą ir 2002 m. liepos 1 d. įsigaliojusią darbo sutartį, priteisti jai 200 000 eurų
         neturtinės žalos atlyginimą, panaikinti jos 2004 m. gruodžio 31 d.–2006 m. gruodžio 31 d. vertinimo ataskaitą ir nurodyti
         parengti naują vertinimo ataskaitą atsižvelgiant į Tarnautojų teismo sprendimą, kuris bus priimtas.

      Sprendimas: Ieškinį atmesti. Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Santrauka
      1.      Pareigūnai – Ieškinys – Asmens nenaudai priimtas aktas – Sąvoka – Sprendimas, kuriuo primenama apie laikinojo tarnautojo sutarties
            termino pabaigą ir kuris laikytinas sprendimu nepratęsti sutarties
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalis)
      2.      Pareigūnai – Laikinieji tarnautojai – Įdarbinimas – Terminuotos sutarties pratęsimas – Administracijos diskrecija
      (Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 47 straipsnis)
      3.      Pareigūnai – Administracijos pareiga padėti – Apimtis – Administracijos pareiga išnagrinėti skundus dėl psichologinio priekabiavimo
            ir informuoti pareiškėją apie veiksmus, kurių ketinama imtis dėl jo skundo
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 24 straipsnis ir 90 straipsnio 1 dalis; Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 11 straipsnis)
      1.      Asmens nenaudai priimtu aktu, kaip jis suprantamas pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalį, laikytinas administracijos
         sprendimas, kuriuo laikinajam tarnautojui primenama apie jo darbo sutarties, kuri gali būti pratęsta, termino pabaigą ir kurį
         atitinkamas asmuo gali suprasti tik kaip atsisakymą pratęsti šią sutartį. Toks sprendimas, kurio poveikis laikinajam tarnautojui
         yra toks, jog jo darbo santykiai pagal Bendrijos institucijų sistemą nebetęsiami, pagal pobūdį yra aktas, turintis tiesioginį
         ir nedelsiamą poveikį šio tarnautojo interesams, nes apibrėžtu būdu pakeičia jo teisinę padėtį.

      (žr. 43 punktą)
      Nuoroda:
      Pirmosios instancijos teismo praktika: 2008 m. spalio 15 d. Sprendimo Potamianos prieš Komisiją, T‑160/04, Rink. VT p. I‑A‑2‑0000 ir II‑A‑2‑0000, 23 punktas.

      Tarnautojų teismo praktika: 2007 m. birželio 28 d. Sprendimo Bianchi prieš EMF, F‑38/06, Rink. VT p. I‑A‑1‑0000 ir II‑A‑1‑0000, 92–94 punktai.

      2.      Kadangi kompetentinga tarnyba turi didelę diskreciją nutraukti laikinojo tarnautojo neterminuotą sutartį remdamasi Kitų tarnautojų
         įdarbinimo sąlygų 47 straipsniu ir laikydamasi sutartyje numatyto įspėjimo laikotarpio arba anksčiau termino nutraukti terminuotą
         laikinojo tarnautojo sutartį, vykdydamas kontrolę Bendrijos teismas, be to, ar laikytasi pareigos motyvuoti, tik turi patikrinti,
         ar nepadaryta akivaizdžios vertinimo klaidos bei nepiktnaudžiauta įgaliojimais. Tai juo labiau taikytina tais atvejais, kai
         kalbama ne apie sutarties nutraukimą anksčiau termino, bet apie terminuotos laikinojo tarnautojo sutarties nepratęsimą, nes
         tokios sutarties pratęsimas yra tik galimybė, susieta su sąlyga, kad tai atitinka tarnybos interesus.

      Šiuo atžvilgiu kompetetinga tarnyba, priimdama sprendimą dėl tarnautojo padėties, privalo atsižvelgti į visus veiksnius, galinčius
         lemti jos sprendimą, be kita ko, į atitinkamo tarnautojo interesus. Tai lemia administracijos rūpinimosi pareiga, atspindinti
         abipusių teisių ir pareigų pusiausvyrą, kuri Pareigūnų tarnybos nuostatais ir pagal analogiją Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygomis
         įtvirtinta viešosios valdžios institucijos ir jos tarnautojų santykių atžvilgiu. Tačiau atsižvelgimas į atitinkamo tarnautojo
         asmeninį interesą negali reikšti, kad kompetentingai tarnybai draudžiama nepratęsti terminuotos sutarties, nors tam šis tarnautojas
         ir prieštarauja, jei to reikalauja tarnybos interesas.

      Todėl vykdydamas kontrolę Bendrijos teismas tik turi patikrinti, ar Bendrijos institucija nepadarė akivaizdžios tarnybos interesų,
         kuriais galėjo būti pagrįstas laikinojo tarnautojo darbo sutarties nepratęsimas, vertinimo klaidos, nepiktnaudžiavo įgaliojimais
         ir nepažeidė jai tenkančios rūpinimosi pareigos priimdama sprendimą dėl jos ir vieno jos tarnautojo sudarytos sutarties atnaujinimo.

      (žr. 65–68 ir 79 punktus)
      Nuoroda:
      Teisingumo Teismo praktika: 1981 m. vasario 26 d. Sprendimo De Briey prieš Komisiją, 25/80, Rink. p. 637, 7 punktas; 1994 m. birželio 29 d. Sprendimo Klinke prieš Teisingumo Teismą, C‑298/93 P, Rink. p. I‑3009, 38 punktas.

      Pirmosios instancijos teismo praktika: 1992 m. sausio 28 d. Sprendimo Speybrouck prieš Parlamentą, T‑45/90, Rink. p. II‑33, 97 ir 98 punktai; 1994 m. kovo 17 d. Sprendimo Hoyer prieš Komisiją, T‑51/91, Rink. VT p. I‑A‑103 ir II‑341, 36 punktas; 1996 m. balandžio 18 d. Sprendimo Kyrpitsis prieš ESRK, T‑13/95, Rink. VT p. I‑A‑167 ir II‑503, 52 punktas; 1997 m. liepos 14 d. Sprendimo B prieš Parlamentą, T‑123/95, Rink. VT p. I‑A‑245 ir II‑697, 70 punktas; 2000 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Dejaiffe prieš VRDT, T‑223/99, Rink. VT p. I‑A‑277 ir II‑1267, 51 ir 53 punktai; 2003 m. vasario 6 d. Sprendimo Pyres prieš Komisiją, T‑7/01, Rink. VT p. I‑A‑37 ir II‑239, 50, 51 ir 64 punktai; 2005 m. kovo 1 d. Sprendimo Mausolf prieš Europolą, T‑258/03, Rink. VT  p. I‑A‑45 ir II‑189, 49 punktas.

      3.      Pareigūnų tarnybos nuostatų 24 straipsnyje, kuris laikiniesiems tarnautojams taikomas pagal Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų
         11 straipsnį, įtvirtinta, be kita ko, administracijos pareiga rimtai, greitai ir visiškai konfidencialiai išnagrinėti skundus
         dėl psichologinio priekabiavimo bei informuoti pareiškėją apie veiksmus, kurių ketinama imtis dėl jo skundo.

      Šiuo tikslu institucijos apsaugos siekiančiam pareigūnui ar tarnautojui pakanka pateikti prašymą pagal Pareigūnų tarnybos
         nuostatų 24 straipsnį, kaip tai numatyta tų pačių nuostatų 90 straipsnio 1 dalyje, kuriame būtų nurodyta išpuolių, nuo kurių
         teigia nukentėjęs, realumą patvirtinančių įrodymų. Turėdama tokią informaciją atitinkama institucija turi imtis tinkamų priemonių
         ir visų pirma atlikti skunde nurodytoms aplinkybėms nustatyti skirtą tyrimą bendradarbiaudama su pareiškėju.

      (žr. 73, 74 ir 76 punktus)
      Nuoroda:
      Teisingumo Teismo praktika: 1979 m. birželio 14 d. Sprendimo V. prieš Komisiją, 18/78, Rink. p. 2093, 15 punktas; 1989 m. sausio 26 d. Sprendimo Koutchoumoff prieš Komisiją, 224/87, Rink. p. 99, 15 ir 16 punktai.

      Pirmosios instancijos teismo praktika: 1993 m. balandžio 21 d. Sprendimo Tallarico prieš Parlamentą, T‑5/92, Rink. p. II‑477, 30 ir 31 punktai.


title: 2010 m. gruodžio 22 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Land Baden-Württemberg prieš Metin Bozkurt.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesverwaltungsgericht - Vokietija.#EEB ir Turkijos asociacijos susitarimas - Šeimos susijungimas - Asociacijos tarybos sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirma pastraipa - Darbuotojos turkės sutuoktinis, kuris kartu su ja pragyveno daugiau nei penkerius metus - Teisės į gyvenimą šalyje išsaugojimas po skyrybų - Suinteresuotojo asmens nuteisimas už smurtavimą prieš buvusią sutuoktinę - Piktnaudžiavimas teise.#Byla C-303/08.

text:
      Byla C‑303/08
      Land Baden‑Württemberg
      prieš
      Metin Bozkurt
      (Bundesverwaltungsgericht prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „EEB ir Turkijos asociacijos susitarimas – Šeimos susijungimas – Asociacijos tarybos sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirma pastraipa – Darbuotojos turkės sutuoktinis, kuris kartu su ja pragyveno daugiau nei penkerius metus – Teisės į gyvenimą šalyje išsaugojimas po skyrybų – Suinteresuotojo asmens nuteisimas už smurtavimą prieš buvusią sutuoktinę – Piktnaudžiavimas teise“
      Sprendimo santrauka
      1.        Tarptautiniai susitarimai – EEB ir Turkijos asociacijos susitarimas – Asociacijos taryba, įsteigta EEB ir Turkijos asociacijos
            susitarimu – Sprendimas Nr. 1/80 – Šeimos susijungimas
      (EEB ir Turkijos asociacijos susitarimo papildomo protokolo 59 straipsnis; EEB ir Turkijos asociacijos tarybos sprendimo Nr. 1/80
            7 straipsnio pirma pastraipa)
      2.        Tarptautiniai susitarimai – EEB ir Turkijos asociacijos susitarimas – Asociacijos taryba, įsteigta EEB ir Turkijos asociacijos
            susitarimu – Sprendimas Nr. 1/80 – Šeimos susijungimas
      (EEB ir Turkijos asociacijos tarybos sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirma pastraipa ir 14 straipsnio 1 dalis)
      1.        EEB ir Turkijos asociacijos tarybos sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirma pastraipa turi būti aiškinama taip, kad Turkijos
         pilietis, kuriam, kaip teisėtai valstybėje narėje dirbančios turkės darbuotojos šeimos nariui, kartu su ja nepertraukiamai
         gyvenusiam ne trumpiau nei penkerius metus, suteikiamos teisės, susijusios su jo pagal šios nuostatos antrą įtrauką įgytu
         teisiniu statusu, jų nepraranda dėl vėliau, nei jos buvo įgytos, nutrūkusios santuokos.

      Teisės, kurias Turkijos pilietis teisėtai įgijo pagal Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmą pastraipą, egzistuoja, neatsižvelgiant
         į tai, ar tebėra sąlygos, kurių buvo reikalaujama šioms teisėms atsirasti, todėl šeimos narys, kuris jau turi teises pagal
         šį sprendimą, gali laipsniškai įtvirtinti savo padėtį priimančioje valstybėje narėje ir gyvendamas atskirai nuo asmens, dėl
         kurio įgijo šias teises.

      Toks minėto 7 straipsnio pirmos pastraipos išaiškinimas nėra nesuderinamas su EEB ir Turkijos asociacijos susitarimo papildomo
         protokolo 59 straipsnyje numatytais reikalavimais, nes iš Turkijos imigravusio darbuotojo šeimos nario situacija negali būti
         tinkamai palyginta su valstybės narės piliečio šeimos nario situacija, atsižvelgiant į esminius abiejų teisinių situacijų
         skirtumus.

      (žr. 40, 45–46 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Tai, kad Turkijos pilietis remiasi pagal EEB ir Turkijos asociacijos tarybos sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmą pastraipą
         teisėtai įgyta teise, net jei šią teisę dėl savo buvusios sutuoktinės įgijęs suinteresuotasis asmuo jos atžvilgiu padarė sunkų
         nusikaltimą, dėl kurio jam paskelbtas kaltinamasis nuosprendis, nelaikytina piktnaudžiavimu teisėmis.

      Tačiau pagal to paties sprendimo 14 straipsnio 1 dalį nedraudžiama imtis Turkijos piliečio, kuriam buvo paskelbtas kaltinamasis
         nuosprendis, išsiuntimo priemonės, jei šio asmens elgesys kelia aktualų, realų ir pakankamai rimtą pavojų pagrindiniam visuomenės
         interesui. Kompetentingas nacionalinis teismas turi įvertinti, ar taip yra šiuo atveju. Be to, jis turi užtikrinti proporcingumo
         principo ir suinteresuotojo asmens pagrindinių teisių laikymąsi. Konkrečiau kalbant, Sprendimo Nr. 1/80 14 straipsnio 1 dalimi
         grindžiamos išsiuntimo priemonės gali būti imamasi, tik jei suinteresuotojo asmens elgesys suteikia pagrindą manyti, kad jis
         kels konkrečią naujų viešosios tvarkos pažeidimų grėsmę.

      (žr. 60–61 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2010 m. gruodžio 22 d.(*)

      „EEB ir Turkijos asociacijos susitarimas – Šeimos susijungimas – Asociacijos tarybos sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirma pastraipa – Darbuotojos turkės sutuoktinis, kuris kartu su ja pragyveno daugiau nei penkerius metus – Teisės į gyvenimą šalyje išsaugojimas po skyrybų – Suinteresuotojo asmens nuteisimas už smurtavimą prieš buvusią sutuoktinę – Piktnaudžiavimas teise“
      Byloje C‑303/08
      dėl Bundesverwaltungsgericht (Vokietija) 2008 m. balandžio 24 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2008 m. liepos 8 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Land Baden‑Württemberg
      prieš
      Metin Bozkurt,
      dalyvaujant
      Vertreter des Bundesinteresses beim Bundesverwaltungsgericht,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai J.‑J. Kasel (pranešėjas), A. Borg Barthet, E. Levits ir M. Berger,
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Land Baden‑Württemberg, atstovaujamos M. Schenk,

      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma ir N. Graf Vitzthum,
      –        Danijos vyriausybės, atstovaujamos J. Bering Liisberg ir R. Holdgaard,
      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamo avvocato dello Stato W. Ferrante,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos V. Kreuschitz ir G. Rozet,
      susipažinęs su 2010 m. liepos 8 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą buvo pateiktas dėl 1980 m. rugsėjo 19 d. Asociacijos tarybos sprendimo Nr. 1/80 dėl
         asociacijos plėtros (toliau – Sprendimas Nr. 1/80) 7 straipsnio pirmos pastraipos antros įtraukos išaiškinimo. Asociacijos
         taryba buvo įsteigta susitarimu, įsteigiančiu Europos ekonominės bendrijos ir Turkijos asociaciją, kurį 1963 m. rugsėjo 12 d.
         Ankaroje pasirašė Turkijos Respublika bei Europos ekonominės bendrijos valstybės narės ir Bendrija ir kuris pastarosios vardu
         buvo sudarytas, aprobuotas bei patvirtintas 1963 m. gruodžio 23 d. Tarybos sprendimu 64/732/EEB (OL 217, 1964, p. 3685; 2004 m.
         specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 11 t., p. 10).

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Land Baden‑Württemberg (Badeno Viurtembergo federalinė žemė, toliau – Land) ir Turkijos piliečio M. Bozkurt dėl jo išsiuntimo iš Vokietijos teritorijos procedūros.

       Teisinis pagrindas
      3        Papildomo protokolo, pasirašyto 1970 m. lapkričio 23 d. Briuselyje ir Bendrijos vardu sudaryto, aprobuoto bei patvirtinto
         1972 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2760/72 (OL L 293, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk.,
         11 t., p. 41), 59 straipsnis suformuluotas taip:

      „Srityse, kuriose taikomas šis protokolas, Turkijai nesudaromos palankesnės sąlygos nei tos, kurias valstybės narės pagal
         Bendrijos steigimo sutartį sudaro viena kitai.“

      4        Sprendimo Nr. 1/80 II skyriaus „Socialinės nuostatos“ 1 skirsnis susijęs su „įsidarbinimo ir laisvo darbuotojų judėjimo klausimais“.
         Šis skirsnis apima šio sprendimo 6–16 straipsnius.

      5        Pagal Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalį:

      „Išskyrus 7 straipsnyje, susijusiame su darbuotojo šeimos narių teise laisvai įsidarbinti, numatytus atvejus, Turkijos darbuotojas,
         teisėtai dirbantis valstybėje narėje, turi teisę:

      –        teisėtai išdirbęs vienerius metus prašyti šioje valstybėje narėje atnaujinti jo leidimą dirbti pas tą patį darbdavį, jei pastarasis
         turi laisvą darbo vietą;

      –        teisėtai išdirbęs trejus metus ir, išskyrus atvejus, kai Bendrijos valstybių narių darbuotojams teikiama pirmenybė, šioje
         valstybėje narėje priimti kitą tos pačios profesijos jo pasirinkto darbdavio pasiūlymą įsidarbinti, pateiktą įprastomis sąlygoms
         ir įregistruotą šios valstybės narės įdarbinimo įstaigose;

      –        teisėtai išdirbęs ketverius metus, laisvai dirbti šioje valstybėje narėje bet kurį pasirinktą samdomą darbą.“
      6        Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnyje nustatyta:

      „Teisėtai valstybėje narėje dirbančio turko šeimos nariai, kuriems buvo suteikta teisė atvykti pas jį, turi teisę:
      –        išskyrus atvejus, kai pirmenybė teikiama Bendrijos valstybių narių darbuotojams, priimti bet kokį pasiūlymą įsidarbinti, jeigu
         jie bent trejus metus teisėtai gyveno šioje valstybėje narėje;

      –        laisvai dirbti bet kurį pasirinktą samdomą darbą, jeigu jie bent penkerius metus teisėtai gyveno šioje valstybėje narėje.
      Darbuotojų turkų vaikai, įgiję profesinį parengimą priimančiojoje šalyje, gali, nepaisant jų gyvenimo šioje valstybėje narėje
         trukmės, priimti bet kokį pasiūlymą įsidarbinti šioje valstybėje narėje su sąlyga, kad vienas iš jų tėvų bent trejus metus
         joje teisėtai dirbo.“

      7        Šio sprendimo 14 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:

      „Šio skyriaus nuostatos taikomos atsižvelgiant į apribojimus dėl viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ir sveikatos priežasčių.“
       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      8        1959 m. gimusiam Turkijos piliečiui M. Bozkurt buvo leista atvykti į Vokietijos teritoriją 1992 m. balandžio mėnesį.

      9        1993 m. rugsėjo mėn. jis susituokė su Turkijos piliete, kuri teisėtai Vokietijoje dirbo pagal darbo sutartį ir todėl turėjo
         leidimą nuolat gyventi. Vokietijos pilietybė sutuoktinei buvo suteikta 1999 metais.

      10      Po santuokos 1993 m. spalio mėn. M. Bozkurt buvo suteiktas leidimas laikinai gyventi šalyje, kuris 1998 m., po to, kai jis
         atitiko Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmos pastraipos antroje įtraukoje numatytą penkerių metų gyvenimo šalyje sąlygą,
         buvo pakeistas leidimu nuolat gyventi.

      11      Nuo 2000 m. birželio mėn. M. Bozkurt gyveno atskirai nuo žmonos. 2003 m. lapkričio mėnesį santuoka buvo pripažinta nutrūkusia.

      12      Gyvendamas Vokietijoje M. Bozkurt dirbo įvairiems darbdaviams. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
         tvirtina negalintis nustatyti tikslios darbo laikotarpių trukmės, nes M. Bozkurt nesuteikė išsamesnės informacijos ir ją pagrindžiančių
         dokumentų.

      13      Nuo 2000 m. pradžios M. Bozkurt maždaug 18 mėnesių buvo laikinosiose nedarbingumo atostogose, per kurias jam buvo padaryta
         smegenų auglio operacija.

      14      Pasibaigus nedarbingumo laikotarpiui darbdavys jį atleido. Nuo to laiko jis yra bedarbis, gaunantis pašalpą pagal Socialinių
         įstatymų kodekso (Sozialgesetzbuch, Teil II) II dalį. Iš pradžių jis gyveno miesto benamių prieglaudoje, o nuo 2005 m. lapkričio mėn. – nedideliame, jo brolio jam nuomojamame
         bute.

      15      Nors jau buvo nuteistas 1996 m. ir 2000 m. už sumušimus, sukėlusius kūno sužalojimus ir turto sugadinimą, 2004 m. gegužės mėn.
         M.Bozkurt buvo pripažintas kaltu dėl sutuoktinės išžaginimo ir sužalojimo per viešnagę Turkijoje 2002 m. liepos mėn. Jo apeliacinis
         skundas buvo iš dalies patenkintas ir 2005 m. sausio 17 d. buvo nustatyta galutinė dvejų metų laisvės atėmimo bausmė, kurios
         vykdymas atidėtas, o M. Bozkurt buvo paleistas iš laikino sulaikymo vietos.

      16      2005 m. liepos 26 d. Land, remdamasi paskutiniu nuosprendžiu jo atžvilgiu, kuris patvirtina jo polinkį smurtauti, nusprendė M. Bozkurt nedelsiant išsiųsti
         (toliau – sprendimas išsiųsti) iš Vokietijos Federacinės Respublikos. Land manė, kad M. Bozkurt negali remtis Sprendimo Nr. 1/80 6 ir 7 straipsniuose numatytomis teisėmis, nes atleistas iš darbo per
         protingą laikotarpį nesusirado kito darbo ir iš tikrųjų nė nesistengė jo susirasti.

      17      M. Bozkurt apskundus sprendimą išsiųsti, Verwaltungsgericht Stuttgart (Štutgarto administracinis teismas) iš pradžių nurodė sustabdyti šio sprendimo vykdymą, o vėliau 2006 m. liepos 5 d. sprendimu
         jį panaikino.

      18      Land dėl šio sprendimo pateiktas apeliacinis skundas buvo atmestas 2007 m. kovo 14 d. Verwaltungsgerichtshof Baden‑Württemberg (Badeno Viurtembergo aukštesnysis administracinis teismas) sprendimu. Šio teismo nuomone, atsižvelgiant į M. Bozkurt jau teisėtai
         gyventus laikotarpius Vokietijoje, jis galėjo reikalauti suteikti jam teisę gyventi remdamasis Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio
         pirmos pastraipos antra įtrauka. Todėl sprendimas išsiųsti yra neteisėtas, nes neatitiko Sąjungos piliečiams taikytinų sąlygų,
         kurių, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką, turi būti laikomasi Turkijos piliečių, įgijusių teisę gyventi Sąjungos
         teritorijoje pagal Sprendimą Nr. 1/80, atžvilgiu. Taip pat šis teismas nurodė, jog dėl to, kad M. Bozkurt buvo bedarbis nuo
         2000 m., kad tikėtina, jog jis niekada nebedirbs dėl sunkios ligos, ir kad praleido devynis mėnesius kalėjime, jis neprarado
         savo teisinio statuso Sprendimo Nr. 1/80 prasme, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką, pagal kurią teisė gyventi, jeigu
         buvo įgyta, nepriklauso nuo sąlygų, kurių pagrindu buvo įgyta.

      19      Land šį sprendimą apskundė peržiūros tvarka Bundesverwaltungsgericht (Federacinis administracinis teismas), nurodydama, pirma, kad M. Bozkurt prarado teisę gyventi Vokietijoje, nes nebedirbo,
         ir, antra, kad jis negali remtis Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirma pastraipa, nes grubiai pažeidė asmens, dėl kurio atsirado
         jo teisinis statusas, fizinį neliečiamumą.

      20      Visiškai pritardamas Verwaltungsgerichtshof Baden‑Württemberg 2007 m. kovo 14 d. Sprendime pateiktai teisinei analizei, Bundesverwaltungsgericht mano, jog tam, kad priimtų sprendimą jo nagrinėjamoje byloje, svarbu nustatyti, ar sprendimo išsiųsti priėmimo momentu M. Bozkurt
         galėjo remtis apsauga, įtvirtinta Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmoje pastraipoje.

      21      Šiuo klausimu prašymą priimti sprendimą pateikęs teismas mano, kad Teisingumo Teismas dar nėra priėmęs sprendimo dėl to, ar
         teisė gyventi valstybėje narėje, kurią Turkijos pilietis įgijo kaip šioje valstybėje teisėtai dirbančios turkės šeimos narys,
         prarandama dėl santuokos nutraukimo po to, kai ji buvo sąžiningai ir tinkamai įgyta.

      22      Be to, šiam teismui kyla klausimas dėl to, ar, atsižvelgus į konkrečias pagrindinės bylos faktines aplinkybes, toks Turkijos
         pilietis, kaip antai M. Bozkurt, gali teisėtai remtis teise gyventi šalyje pagal Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmą pastraipą,
         nelaikant tokio elgesio piktnaudžiavimu teise. Konkrečiau kalbant, reikia nustatyti, ar teisėtai įgijęs teisę asmuo jos netenka,
         jei vėliau paaiškėja, jog dėl santykių su pirminiu teisių turėtoju jis „nevertas“, kad jam ši teisė būtų suteikta.

      23      Todėl manydamas, kad šiomis aplinkybėmis sprendimui jo nagrinėjamoje byloje priimti reikalingas Sprendimo Nr. 1/80 išaiškinimas,
         Bundesverwaltungsgericht nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar pagal Sprendimo Nr. 1/80 <...> 7 straipsnio (pirmos pastraipos) antrą įtrauką teisėtai valstybėje narėje dirbančio turko
         sutuoktinio, kaip šeimos nario, įgyta teisė dirbti ir gyventi šalyje išlieka ir nutraukus santuoką?

      Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai:
      2.      Ar tai, kad Turkijos pilietis remiasi dėl buvusios sutuoktinės įgyta teise gyventi šalyje pagal Sprendimo Nr. 1/80 <...> 7 straipsnio
         1 dalies antrą įtrauką, laikytina piktnaudžiavimu teise tokiu atveju, kai šis ją išžagino, sužalojo ir už tai buvo nubaustas
         dvejų metų laisvės atėmimo bausme?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      24      Iš bylos dokumentų matyti, jog Turkijos pilietis pagrindinėje byloje atitiko visas sąlygas, kad iki santuokos nutraukimo jam
         būtų teisėtai suteiktas teisinis statusas, numatytas Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmos pastraipos antroje įtraukoje.

      25      Šiomis aplinkybėmis reikia suprasti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Sprendimo
         Nr. 1/80 7 straipsnio pirma pastraipa turi būti aiškinama taip, kad toks Turkijos pilietis, kaip antai ieškovas pagrindinėje
         byloje, kuriam, kaip teisėtai valstybėje narėje dirbančios turkės darbuotojos šeimos nariui, kartu su ja nepertraukiamai gyvenusiam
         ne trumpiau nei penkerius metus, suteikiamos teisės, susijusios su jo pagal šios nuostatos antrą įtrauką įgytu teisiniu statusu,
         jų nepraranda dėl vėliau, nei jos buvo įgytos, nutrūkusios santuokos.

      26      Siekiant atsakyti į šį klausimą, visų pirma svarbu pažymėti, kad, kaip matyti iš pačios Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmos
         pastraipos formuluotės, nustatytos dvi išankstinės šioje nuostatoje numatytų teisių įgijimo kumuliacinės sąlygos, t. y. pirma,
         kad atitinkamas asmuo turi būti teisėtai priimančioje valstybėje narėje dirbančio turko šeimos narys, ir, antra, šios valstybės
         kompetentingos valdžios institucijos turi jam leisti atvykti pas šį darbuotoją. Aišku, kad nagrinėjamu atveju ir M. Bozkurt,
         ir jo sutuoktinė tenkino šias sąlygas.

      27      Antra, pagal šioje nuostatoje susitariančių šalių nustatytą tvarką, remiantis šia nuostata, Turkijos piliečio, atitinkančio
         ankstesniame punkte nurodytas sąlygas, įgytos teisės laipsniškai išplečiamos, atsižvelgiant į suinteresuotojo asmens realią
         gyvenimo su teisėtai priimančioje valstybėje narėje dirbančiu turku trukmę.

      28      Todėl daugiau nei trejus metus taip teisėtai gyvenęs atitinkamas Turkijos pilietis įgyja teisę priimti bet kokį pasiūlymą
         įsidarbinti, išskyrus atvejus, kai pirmenybė teikiama Europos Sąjungos valstybių narių darbuotojams (Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio
         pirmos pastraipos pirma įtrauka).

      29      Dar dvejus metus teisėtai gyvenęs priimančios valstybės narės teritorijoje šis Turkijos pilietis gali laisvai dirbti bet kurį
         pasirinktą samdomą darbą (to paties sprendimo 7 straipsnio pirmos pastraipos antra įtrauka). Šiuo atveju M. Bozkurt neginčijamai
         atitinka šį kriterijų.

      30      Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, priešingai nei pagal Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalyje numatytą tvarką, grindžiamą
         teisėtu darbu tam tikrais laikotarpiais, to paties sprendimo 7 straipsnio pirmos pastraipos taikymo kriterijus yra teisėtas
         gyvenimas su darbuotoju turku. Pragyvenus tam tikrą laikotarpį suinteresuotajam asmeniui suteikiama teisė dirbti ir šiuo atžvilgiu
         pagal šią nuostatą nenumatyta jokių Sprendimu Nr. 1/80 garantuojamos teisės įgijimo sąlygų (šiuo klausimu, be kita ko, žr.
         2005 m. liepos 7 d. Sprendimo Aydinli, C‑373/03, Rink. p. I‑6181, 29 ir 31 punktus; 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo Derin, C‑325/05, Rink. p. I‑6495, 56 punktą ir 2008 m. rugsėjo 25 d. Sprendimo Er, C‑453/07, Rink. p. I‑7299, 31–34 punktus). Vadinasi, Turkijos piliečio pagrindinėje byloje padėtis darbo atžvilgiu yra visiškai
         nesvarbi.

      31      Trečia, pažymėtina, jog Teisingumo Teismas jau kelis kartus yra nusprendęs, kad, pirma, ši 7 straipsnio pirma pastraipa turi
         tiesioginį poveikį ir, antra, šioje nuostatoje nurodyti gyvenimo šalyje laikotarpiai būtinai turi būti susiję su nuo jų priklausančios
         teisės gyventi šalyje pripažinimu, antraip jie nebūtų reikšmingi (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Er 25 ir 26 punktus ir 2008 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Altun, C‑337/07, Rink. p. I‑10323, 20 ir 21 punktus).

      32      Ketvirta, svarbu pažymėti, kad laipsniško Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmoje pastraipoje numatytų teisių įgijimo tvarka
         siekiama dvejopų tikslų.

      33      Pirma, kalbant apie pradinį trejų metų laikotarpį, šia nuostata siekiama leisti šeimos nariams būti su darbuotoju migrantu,
         kad šeimai susijungus sudarytų palankias sąlygas šiam darbuotojui turkui teisėtai dirbti ir gyventi priimančioje valstybėje
         narėje (žr., be kita ko, 1997 m. balandžio 17 d. Sprendimo Kadiman, C‑351/95, Rink. p. I‑2133, 35 ir 35 punktus; 2000 m. birželio 22 d. Sprendimo Eyüp, C‑65/98, Rink. p. I‑4747, 26 punktą ir 2004 m. lapkričio 11 d. Sprendimo Cetinkaya, C‑467/02, Rink. p. I‑10895, 25 punktą).

      34      Vėliau ta pačia nuostata suteikiant galimybę kartu trejus metus pragyvenusiam atitinkamam šeimos nariui pačiam įsidarbinti
         siekiama sustiprinti tęstinę darbuotojo migranto turko šeimos integraciją priimančiojoje valstybėje narėje. Tad pagrindinis
         siekiamas tikslas yra sutvirtinti šio šeimos nario, kuris šiuo momentu jau yra teisėtai integravęsis priimančiojoje valstybėje
         narėje, poziciją, suteikiant jam galimybę užsidirbti pragyvenimui tam tikroje valstybėje ir nebepriklausyti nuo darbuotojo
         migranto (žr., be kita ko, minėtų sprendimų Eyüp 26 punktą; Cetinkaya 25 punktą; Aydinli 23 punktą bei Derin 50 ir 71 punktus).

      35      Tuo remdamasis, Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad nors šeimos narys iš esmės, išskyrus dėl teisėtų priežasčių, privalo
         iš tikrųjų gyventi kartu su darbuotoju migrantu, kol pats neturi teisės dirbti, t. y. trejų metų laikotarpiu, tai nebėra būtina
         jam teisėtai įgijus šią teisę pagal Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmos pastraipos pirmą įtrauką ir juo labiau, kai po
         penkerių metų jis įgyja besąlyginę teisę dirbti (žr. minėto Sprendimo Derin 51 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

      36      Iš tikrųjų, kai tik Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmoje pastraipoje numatytos sąlygos yra įvykdomos, darbuotojo turko
         šeimos nariui pagal šią nuostatą suteikiama teisė įsidarbinti priimančioje valstybėje narėje ir atitinkamai teisė likti gyventi
         jos teritorijoje.

      37      Žinoma, šios teisės kilo dėl ankstesnės darbuotojo turko tėvų situacijos tos pačios valstybės teritorijoje, dėl kurių jų šeimos
         narys įgijo teisę gyventi šalyje.

      38      Vis dėlto, kaip teisingai savo rašytinėse pastabose teigia Europos Bendrijų Komisija, po to, kai tokio darbuotojo šeimos narys
         pats įgijo teisę pagal Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmą pastraipą, jis pasiekė pakankamą integracijos priimančiojoje
         valstybėje narėje lygį, kad jo situaciją būtų galima laikyti kaip atskirą ir savarankišką nuo tėvų, dėl kurių jis galėjo atvykti
         į šios valstybės teritoriją, situacijos (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Derin 50 ir 71 punktus ir Altun 59 ir 63 punktus).

      39      Šį aiškinimą grindžia ir viso Sprendimo Nr. 1/80 tikslas, dėl kurio ne kartą buvo nuspręsta, kad juo siekiama pagerinti turkų
         migrantų padėtį priimančioje valstybėje narėje ir skatinti Turkijos piliečių, kurie atitinka vienoje iš šio sprendimo nuostatų
         numatytas sąlygas ir todėl gali pasinaudoti jame suteikiamomis teisėmis, laipsnišką integraciją priimančiojoje valstybėje
         narėje (žr., be kita ko, 2000 m. kovo 16 d. Sprendimo Ergat, C‑329/97, Rink. p. I‑1487, 43 ir 44 punktus; minėto Sprendimo Derin 53 punktą ir minėto Sprendimo Altun 28 ir 29 punktus).

      40      Vadovaudamasis šiuo požiūriu Teisingumo Teismas nusprendė, kad teisės, kurias M. Bozkurt teisėtai įgijo pagal Sprendimo Nr. 1/80
         7 straipsnio pirmą pastraipą, egzistuoja, neatsižvelgiant į tai, ar tebėra sąlygos, kurių buvo reikalaujama šioms teisėms
         atsirasti (žr. minėtų sprendimų Ergat 40 punktą; Cetinkaya 31 punktą; Aydinli 26 punktą; Derin 53 punktą ir Altun 36 punktą), todėl šeimos narys, kuris jau turi teises pagal šią nuostatą, gali laipsniškai įtvirtinti savo padėtį priimančioje
         valstybėje narėje ir gyvendamas atskirai nuo asmens, dėl kurio įgijo šias teises (šiuo klausimu, be kita ko, žr. minėto Sprendimo
         Ergat 43 ir 44 punktus).

      41      Ankstesniame punkte nurodytas išaiškinimas tik išreiškia 1992 m. gruodžio 16 d. Sprendimu Kus (C‑237/91, Rink. p. I‑6781, 21 ir 22 punktai) įtvirtintą bendresnį suteiktų teisių gerbimo principą, pagal kurį, jei Turkijos
         pilietis gali veiksmingai remtis teisėmis pagal Sprendimo Nr. 1/80 nuostatą, šios teisės nebėra siejamos su aplinkybėmis,
         lėmusiomis jų atsiradimą, nes tokia sąlyga nėra numatyta šiame sprendime. Byloje, kurioje buvo priimtas minėtas Sprendimas
         Kus, nagrinėjama aplinkybė buvo santuoka, dėl kurios atitinkamas Turkijos pilietis galėjo atvykti į priimančios valstybės narės
         teritoriją ir kuri buvo nutraukta tada, kai suinteresuotasis asmuo jau buvo įgijęs teises pagal šiuo atveju taikytiną Sprendimo
         Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalį. Primintina, kad 1994 m. spalio 5 d. Sprendimo Eroglu (C‑355/93, Rink. p. I‑5113) 22 punkte buvo pripažinta, jog šiuo principu vadovaujamasi ir taikant to paties sprendimo 7 straipsnį
         (tuo pačiu klausimu, be kita ko, žr. minėtų sprendimų Ergat 40 punktą; Aydinli 26 punktą; Derin 50 punktą ir Altun 42 ir 43 punktus).

      42      Penkta, kalbant apie aplinkybes, dėl kurių netenkama pagal Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmą pastraipą darbuotojo turko,
         atitinkančio šioje pastraipoje įtvirtintas sąlygas, šeimos nariams pripažįstamų teisių, pagal nusistovėjusią teismo praktiką
         šių teisių apribojimai gali būti taikomi tik dviem atvejais: t. y. kai iš Turkijos imigravusio asmens buvimas priimančiosios
         valstybės narės teritorijoje dėl jo asmeninio elgesio kelia realią ir rimtą grėsmę viešajai tvarkai, visuomenės saugumui ar
         visuomenės sveikatai to paties sprendimo 14 straipsnio 1 dalies prasme arba kai suinteresuotasis asmuo išvyko iš šios valstybės
         teritorijos ilgam laikui be pateisinamų priežasčių (žr., be kita ko, minėtų sprendimų Er 30 punktą ir Altun 62 punktą).

      43      Teisingumo Teismas nuosekliai laikėsi nuomonės, kad tai yra baigtinis ankstesniame punkte nurodytų apribojimų sąrašas (žr.,
         be kita ko, minėtų sprendimų Cetinkaya 38 punktą; Derin 54 punktą; Er 30 punktą ir Altun 62 punktą).

      44      Iš pateiktų argumentų darytina išvada, jog sutuoktinių santuokos nutraukimas po to, kai atitinkamas šeimos narys sąžiningai
         ir tinkamai įgyja teises pagal Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmą pastraipą, visiškai nesvarbus sprendžiant klausimą dėl
         to, ar turintis šias teises asmuo jas išsaugo net ir tada, kai įgijo jas dėl buvusio sutuoktinio.

      45      Galiausiai reikia pažymėti, kad ankstesniame punkte pateiktas išaiškinimas nėra nesuderinamas su 1970 m. lapkričio 23 d. pasirašyto
         papildomo protokolo 59 straipsnyje numatytais reikalavimais. Iš tikrųjų, kaip pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 50–52 punktuose
         dėl Teisingumo Teismo minėto Sprendimo Derin 62–67 punktuose bei 2007 m. spalio 4 d. Sprendimo Polat (C‑349/06, Rink. p. I‑8167) 21 punkte išdėstytų analogiškų motyvų, iš Turkijos imigravusio darbuotojo šeimos nario situacija
         negali būti tinkamai palyginta su valstybės narės piliečio šeimos nario situacija, atsižvelgiant į esminius abiejų teisinių
         situacijų skirtumus (šiuo klausimu žr. 2010 m. sausio 21 d. Sprendimo Bekleyen, C‑462/08, Rink. p. I‑0000, 35–38 ir 43 punktus).

      46      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirma pastraipa
         turi būti aiškinama taip, kad toks Turkijos pilietis, kaip antai ieškovas pagrindinėje byloje, kuriam, kaip teisėtai valstybėje
         narėje dirbančios turkės darbuotojos šeimos nariui, kartu su ja nepertraukiamai gyvenusiam ne trumpiau nei penkerius metus,
         suteikiamos teisės, susijusios su jo pagal šios nuostatos antrą įtrauką įgytu teisiniu statusu, jų nepraranda dėl vėliau,
         nei jos buvo įgytos, nutrūkusios santuokos.

       Dėl antrojo klausimo
      47      Pagal nusistovėjusią teismo praktiką teisės subjektai negali sukčiaudami ar piktnaudžiaudami remtis Sąjungos teisės normomis,
         o nacionaliniai teismai gali kiekvienu atskiru atveju, remdamiesi objektyviais įrodymais, atsižvelgti į atitinkamų asmenų
         piktnaudžiavimą ar sukčiavimą, kad prireikus neleistų pasinaudoti šios teisės nuostatomis (žr., be kita ko, 1999 m. kovo 9 d.
         Sprendimo Centros, C‑212/97, Rink. p. I‑1459, 25 punktą; 2006 m. vasario 21 d. Sprendimo Halifax ir kt., C‑255/02, Rink. p. I‑1609, 68 punktą ir 2007 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Tum ir Dari, C‑16/05, Rink. p. I‑7415, 64 punktą).

      48      Todėl Teisingumo Teismas Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio pirmos pastraipos taikymo tikslu nesuteikė galimybės laikotarpius,
         kai Turkijos pilietis dirbo vien todėl, kad sukčiavo, dėl ko jo atžvilgiu buvo priimtas kaltinamasis nuosprendis, laikyti
         teisėtais, nes iš tikrųjų šis asmuo netenkina šioje nuostatoje numatytų sąlygų ir todėl negalėjo teisėtai pasinaudoti šioje
         nuostatoje numatyta teise (žr. 1997 m. birželio 5 d. Sprendimo Kol, C‑285/95, Rink. p. I‑3069, 26 ir 27 punktus ir 2000 m. kovo 11 d. Sprendimo Savas, C‑37/98, Rink. p. I‑2927, 61 punktą).

      49      Iš tikrųjų atmestina galimybė, kad Turkijos pilietis siekia neteisėtai pasinaudoti vienoje iš Sprendimo Nr. 1/80 nuostatų
         garantuojamomis teisėmis.

      50      Tačiau šioje byloje iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismui pateiktos bylos dokumentų matyti, kad nacionaliniai
         teismai, priėmę sprendimus dėl šiuo metu Bundesverwaltungsgericht nagrinėjamos bylos esmės, aiškiai konstatavo, kad M. Bozkurt teisėtai naudojosi Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmos pastraipos
         antroje įtraukoje numatytu teisiniu statusu. Iki šiol Teisingumo Teismui nežinoma jokia informacija, dėl kurios būtų galima
         laikyti, kad santuoka buvo fiktyvi, sudaryta vien siekiant piktnaudžiaujant pasinaudoti iš EEB ir Turkijos asociacijos kylančiomis
         teisėmis.

      51      Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, kad pagrindinėje byloje M. Bozkurt tik įgyvendino Sprendimu Nr. 1/80 suteikiamas teises,
         kurioms įgyti atitiko visas nustatytas sąlygas.

      52      Vadinasi, tai, kad toks Turkijos pilietis siekia visapusiškai pasinaudoti šiuo sprendimu garantuojamomis teisėmis, kurias
         įgijo anksčiau, negali savaime būti laikoma piktnaudžiavimu teise.

      53      Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuriam nekyla klausimų dėl Sprendimo Nr. 1/80 14 straipsnio
         pirmos pastraipos aiškinimo, klausia, ar viešoji tvarka negali būti pažeista konkrečiomis pagrindinės bylos aplinkybėmis dėl
         M. Bozkurt reikalavimo suteikti jam teisinį statusą pagal 7 straipsnio pirmą pastraipą, atsižvelgiant į įgijus šį statusą
         padarytą sunkų nusikaltimą prieš asmenį, dėl kurio jis galėjo įgyti šį statusą.

      54      Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Sprendimo Nr. 1/80 14 straipsnio pirma pastraipa yra tinkamas teisinis pagrindas, leidžiantis
         įvertinti, ar Turkijos piliečiui, dėl kurio buvo priimtas kaltinamasis nuosprendis, taikant išsiuntimo priemonę iš jo gali
         būti atimtos jam tiesiogiai šiuo sprendimu garantuojamos teisės (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Derin, 74 punktą).

      55      Kalbant apie šioje nuostatoje numatytos viešosios tvarkos išlygos taikymo srities apibrėžimą, pagal nusistovėjusią teismo
         praktiką reikia remtis tos pačios išlygos išaiškinimu laisvo darbuotojų, kurie yra Sąjungos valstybių narių piliečiai, judėjimo
         srityje (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Polat 30 punktą).

      56      Teisingumo Teismas visuomet pažymėdavo, kad ši išlyga yra pagrindinio laisvo asmenų judėjimo principo išimtis, kuri turi būti
         aiškinama siaurai ir kurios apimties valstybės narės negali nustatyti vienašališkai (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Polat 33 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

      57      Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką nacionalinių valdžios institucijų rėmimasis viešosios tvarkos sąvoka bet kuriuo
         atveju reikalauja, kad, be įstatymo pažeidimu sukelto visuomenės sutrikdymo, kiltų reali ir pakankamai didelė grėsmė pagrindiniam
         visuomenės interesui (minėto Sprendimo Polat 34 punktas ir nurodyta teismų praktika).

      58      Be to, priemonės, kurių imamasi viešosios tvarkos ir visuomenės saugumo sumetimais turi būti pagrįstos vien suinteresuotojo
         asmens elgesiu. Tad priėmus kaltinamąjį nuosprendį tokios priemonės nenustatomos automatiškai bendros prevencijos tikslais
         (minėto Sprendimo Polat 31 ir 35 punktai).

      59      Tad į teistumą galima atsižvelgti tik tuo atveju, kai aplinkybės, dėl kurių buvo nuteista, rodo tokį asmens elgesį, kuris
         kelia realią grėsmę viešajai tvarkai (minėto Sprendimo Polat 32 punktas ir nurodyta teismų praktika).

      60      Todėl atitinkamos kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos privalo įvertinti asmeninį pažeidėjo elgesį bei aktualų,
         realų ir pakankamai rimtą jo keliamo pavojaus viešajai tvarkai ir visuomenės saugumui pobūdį ir, be kita ko, jos neturi pažeisti
         proporcingumo principo ir suinteresuotojo asmens pagrindinių teisių. Konkrečiau kalbant, šio Sprendimo Nr. 1/80 14 straipsnio
         pirma dalimi grindžiamos išsiuntimo priemonės gali būti imamasi, tik jei suinteresuotojo asmens elgesys suteikia pagrindą
         manyti, kad jis kels konkrečią naujų viešosios tvarkos pažeidimų grėsmę (žr. minėto Sprendimo Derin 74 punktą).

      61      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad:

      –        tai, jog Turkijos pilietis, kaip antai ieškovas pagrindinėje byloje, remiasi pagal Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmą pastraipą
         teisėtai įgyta teise gyventi šalyje, net jei šią teisę dėl savo buvusios sutuoktinės įgijęs suinteresuotasis asmuo jos atžvilgiu
         padarė sunkų nusikaltimą, dėl kurio jo atžvilgiu buvo priimtas kaltinamasis nuosprendis, nelaikytina piktnaudžiavimu teisėmis,

      –        tačiau pagal to paties sprendimo 14 straipsnio pirmą pastraipą nedraudžiama imtis Turkijos piliečio, kurio atžvilgiu buvo
         priimtas kaltinamasis nuosprendis, išsiuntimo priemonės, jei šio asmens elgesys kelia aktualų, realų ir pakankamai rimtą pavojų
         pagrindiniam visuomenės interesui. Kompetentingas nacionalinis teismas turi įvertinti, ar taip yra pagrindinėje byloje.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      62      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      1980 m. rugsėjo 19 d. asociacijos, įsteigtos Europos ekonominės bendrijos ir Turkijos susitarimu, Tarybos sprendimo Nr. 1/80
            dėl asociacijos plėtros 7 straipsnio pirma pastraipa turi būti aiškinama taip, kad toks Turkijos pilietis, kaip antai ieškovas
            pagrindinėje byloje, kuriam, kaip teisėtai valstybėje narėje dirbančios turkės darbuotojos šeimos nariui, kartu su ja nepertraukiamai
            pragyvenusiam ne trumpiau nei penkerius metus, suteikiamos teisės, susijusios su jo pagal šios nuostatos antrąją įtrauką įgytu
            teisiniu statusu, jų nepraranda dėl vėliau, nei jos buvo įgytos, nutrūkusios santuokos.
      2.      Tai, kad Turkijos pilietis, kaip antai ieškovas pagrindinėje byloje, remiasi pagal Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmą pastraipą
            teisėtai įgyta teise gyventi šalyje, net jei šią teisę dėl savo buvusios sutuoktinės įgijęs suinteresuotasis asmuo jos atžvilgiu
            padarė sunkų nusikaltimą, dėl kurio jo atžvilgiu buvo priimtas kaltinamasis nuosprendis, nelaikytina piktnaudžiavimu teisėmis.
      Tačiau pagal to paties sprendimo 14 straipsnio pirmą pastraipą nedraudžiama imtis Turkijos piliečio, kurio atžvilgiu buvo
            priimtas kaltinamasis nuosprendis, išsiuntimo priemonės, jei šio asmens elgesys kelia aktualų, realų ir pakankamai rimtą pavojų
            pagrindiniam visuomenės interesui. Kompetentingas nacionalinis teismas turi įvertinti, ar taip yra pagrindinėje byloje.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


title: 2006 m. sausio 12  d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Jungtinę Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 85/337/EEB, iš dalies pakeista direktyva 97/11/EB - Projektų poveikio aplinkai vertinimas - Neatlikus įvertinimo suteikti leidimai. # Byla C-37/05.

text:
      2006 m. sausio 12 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas KomisijapriešJungtinę Karalystę
      (Byla C‑37/05)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 85/337/EEB, iš dalies pakeista Direktyva 97/11/EB – Projektų poveikio aplinkai vertinimas – Neatlikus įvertinimo suteikti leidimai“
      Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Teisingumo Teismo atliekamas pagrįstumo nagrinėjimas – Aplinkybės, į kurias reikia atsižvelgti – Padėtis pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui (EB 226 straipsnis) (žr. 7 punktą)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – 1985 m. birželio 27 d. Tarybos direktyvos 85/337/EEB dėl tam tikrų valstybės ir privačių
                  projektų poveikio aplinkai vertinimo (OL L 175, p. 40), iš dalies pakeistos 1997 m. kovo 3 d. Tarybos direktyva 97/11/EB (OL L 73,
                  p. 5), 2 straipsnio 1 dalies ir 4 straipsnio pažeidimas – Neatlikus įvertinimo suteikti leidimai

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  Tinkamai neperkėlusi 1985 m. birželio 27 d. Tarybos direktyvos 85/337/EEB dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio
                     aplinkai vertinimo, iš dalies pakeistos 1997 m. kovo 3 d. Tarybos direktyva 97/11/EB, 2 straipsnio 1 dalies ir 4 straipsnio
                     Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.

                  2.

                  Priteisti iš Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.