title: Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas 2004 m. spalio 7 d. # Panagiotis Markopoulos ir kt. prieš Ypourgos Anaptyxis ir Soma Orkoton Elegkton. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Symvoulio tis Epikrateias - Graikija. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą - Aštuntoji direktyva 84/253/EEB - 11 ir 15 straipsniai - Asmenų, atsakingų už įstatymu numatyto apskaitos dokumentų audito atlikimą, patvirtinimas - Galimybė patvirtinti asmenis, neišlaikiusius profesinės kompetencijos egzamino - Sąlygos, kurioms esant gali būti patvirtinti kitų valstybių narių piliečiai. # Byla C-255/01.

text:
      Byla C-255/01
      Panagiotis Markopoulos ir kt.
      prieš
      Ypourgos Anaptyxis ir Soma Orkoton Elegkton
      (Symvoulio tis Epikrateias prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Aštuntoji direktyva 84/253/EEB – 11 ir 15 straipsniai – Asmenų, atsakingų už įstatymu numatyto apskaitos dokumentų audito atlikimą, patvirtinimas – Galimybė patvirtinti asmenis, neišlaikiusius profesinės kompetencijos egzamino – Sąlygos, kurioms esant gali būti patvirtinti kitų valstybių narių piliečiai“
      Sprendimo santrauka
      1.        Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Bendrovės – Direktyva 84/253 – Asmenų, atsakingų už įstatymu numatyto apskaitos
            dokumentų audito atlikimą, patvirtinimas – Pereinamojo laikotarpio nuostatos – Kai kurių kategorijų specialistų, nelaikiusių
            profesinės kompetencijos egzamino, patvirtinimas (15 straipsnis) – Sąlygos – Laikotarpis, per kurį galima pasinaudoti tokia
            teise į patvirtinimą
      (Tarybos direktyvos 84/253 15 str.)
      2.        Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Bendrovės – Direktyva 84/253 – Asmenų, atsakingų už įstatymu numatyto apskaitos
            dokumentų audito atlikimą, patvirtinimas – Patvirtinimas asmenų, kurie visą ar dalį kvalifikacijos įgijo kitoje valstybėje
            narėje (11 straipsnis) – Sąlygos
      (Tarybos direktyvos 84/253 11 str.)
      1.        Aštuntosios Tarybos direktyvos 84/253/EEB, grindžiamos EEB steigimo sutarties 54 straipsnio 3 dalies g punktu, dėl asmenų,
         atsakingų už įstatymu numatyto apskaitos dokumentų audito atlikimą, patvirtinimo 15 straipsnis leidžia visoms valstybėms narėms
         patvirtinti asmenis, atitinkančius šiame straipsnyje nustatytus reikalavimus, tai yra asmenis, kurie atitinkamoje valstybėje
         narėje yra kvalifikuoti atlikti 1 straipsnio 1 dalyje nurodytų dokumentų įstatymu numatytą auditą ir užsiėmė tokia veikla
         iki vienerių metų nuo nacionalinių nuostatų, įgyvendinančių Aštuntąją direktyvą, taikymo datos, jų neįpareigojant iš anksto
         išlaikyti profesinės kompetencijos egzamino ir neprivalant ištirti, kokia apimtimi iki Aštuntosios direktyvos įgyvendinimo
         nacionalinė sistema numatė ar nenumatė konkrečiai specialistų kategorijai pareigos išlaikyti egzaminą.

      Nepaisant to, 15 straipsnis draudžia tai, kad valstybė narė naudotųsi jame numatyta teise po vienerių metų nuo nacionalinių
         nuostatų, įgyvendinančių direktyvą, taikymo pradžios, kuri negali būti vėlesnė nei 1990 m. sausio 1 d.

      (žr. 35, 37, 44, 52–53 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Aštuntosios direktyvos 84/253, grindžiamos EEB steigimo sutarties 54 straipsnio 3 dalies g punktu, dėl asmenų, atsakingų už
         įstatymu numatyto apskaitos dokumentų audito atlikimą, patvirtinimo 11 straipsnis priimančiai valstybei narei suteikia teisę
         įstatymu numatytam apskaitos dokumentų auditui atlikti patvirtinti specialistus, jau patvirtintus kitoje valstybėje narėje,
         nereikalaujant išlaikyti profesinės kompetencijos egzamino, jei minėtos valstybės narės institucijos laiko jų kvalifikaciją
         atitinkančia tą, kuri yra būtina pagal jų valstybės teisės aktus, atitinkančius šią direktyvą.

      Kai nėra specialių atitikimo ištyrimą reglamentuojančių nuostatų, kompetentingos institucijos turi atlikti šį tyrimą laikydamosi
         pareigų, valstybėms narėms nustatytų sutarties normose, ir ypač normose, susijusiose su įsisteigimo laisve.

      (žr. 62, 67 punktus ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2004 m. spalio 7 d.(*)

      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Aštuntoji direktyva 84/253/EEB – 11 ir 15 straipsniai – Asmenų, atsakingų už įstatymu numatyto apskaitos dokumentų audito atlikimą, patvirtinimas – Galimybė patvirtinti asmenis, neišlaikiusius profesinės kompetencijos egzamino – Sąlygos, kurioms esant gali būti patvirtinti kitų valstybių narių piliečiai“
      Byloje C‑255/01,
      dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pagal EB 234 straipsnį,
      pateikto 2001 m. birželio 12 d. Symvoulio tis Epikrateias (Graikija) sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2001 m. liepos 3 d.,

      Panagiotis Markopoulos ir kt.
      prieš
      Ypourgos Anaptyxis,
      Soma Orkoton Elegkton,
      įstojusios į bylą šalys:
      Georgios Samothrakis ir kt.
      ir
      Christos Panagiotidis,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts, S. von Bahr ir K. Schiemann (pranešėjas),
      generalinis advokatas A. Tizzano,
      sekretorė M.‑F. Contet, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. vasario 11 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:
      –        P. Markopoulos ir kt., atstovaujamų Dikigoroi  N. Alivizatos, E. Kiousopoulou, G. Dellis ir K. Giannakopoulos,

      –        Soma Orkoton Elegkton, atstovaujamo Dikigoros A. Kalogeras,

      –        G. Samothrakis ir kt., atstovaujamų Dikigoroi  C. Politis ir N. Skandamis,

      –        C. Panagiotidis, atstovaujamo Dikigoros  M. Bachas,

      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos E.‑M. Mamouna ir S. Spyropoulos,
      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos S. Ortiz Vaamonde ir M. Muños Pérez,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos M. Patakia ir C. Schmidt,
      išklausęs 2004 m. balandžio 1 d. posėdyje pateiktą generalinio advokato išvadą,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su 1984 m. balandžio 10 d. Aštuntosios Tarybos direktyvos 84/253/EEB, grindžiamos
         Europos Ekonominės Bendrijos steigimo sutarties 54 straipsnio 3 dalies g punktu, dėl asmenų, atsakingų už įstatymu numatyto
         apskaitos dokumentų audito atlikimą, patvirtinimo (OL L 126, p. 20, toliau – Aštuntoji direktyva) aiškinimu.

      2        Byloje P. Markopoulos ir kt. prieš Ypourgos Anaptyxis (Plėtros ministras) ir Soma Orkoton Elegkton (toliau – Atestuotų auditorių sąjunga), kurioje įstojusios šalys yra G. Samothrakis ir kt. ir C. Panagiotidis, dėl šios sąjungos
         sprendimo įrašyti į savo registrą 60 kandidatų, tarp jų ir įstojusias į bylą šalis, netaikant profesinės kompetencijos egzamino,
         kurį numato Aštuntosios direktyvos 4 straipsnis, buvo pateikti du prejudiciniai klausimai.

      3        Iš esmės prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo prašo paaiškinti Aštuntosios direktyvos
         15 straipsnyje numatytos valstybės narės teisės patvirtinti tam tikrų kategorijų asmenis, atsakingus už apskaitos dokumentų
         audito atlikimą, neišlaikius profesinės kompetencijos egzamino, taikymo sritį. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikęs teismas klausia, ar asmenys, jau patvirtinti kitoje valstybėje narėje, bet kuriuo atveju gali būti atleidžiami nuo
         egzamino pagal Aštuntosios direktyvos 11 straipsnyje numatytą išimtį.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      4        Aštuntosios direktyvos pirma, antra, trečia ir ketvirta konstatuojamosios dalys nustato:

      „<...> pagal Direktyvą 78/660/EEB tam tikrų tipų bendrovių metinėms atskaitomybėms būtinas auditas, kurį atliktų vienas ar
         daugiau asmenų, turinčių teisę tokį auditą atlikti, <...>;

      <...> pirmiau minėta direktyva buvo papildyta Direktyva 83/349/EEB <...> dėl konsoliduotų atskaitomybių;
      <...> asmenų, turinčių teisę atlikti įstatymų numatytą apskaitos dokumentų auditą, kvalifikaciniai reikalavimai turėtų būti
         suderinti; <...> turėtų būti užtikrinta, jog tokie asmenys yra nepriklausomi ir geros reputacijos;

      <...> teorinių žinių, reikalingų įstatymų numatytam apskaitos dokumentų auditui atlikti, lygis bei sugebėjimas jas taikyti
         praktikoje turi būti užtikrintas tikrinant profesinę kompetenciją.“

      5        Pagal Aštuntosios direktyvos šeštą konstatuojamąją dalį:

      „<...> valstybėms narėms <...> turi būti leista priimti specialistams skirtas pereinamojo laikotarpio nuostatas.“
      6        Šios direktyvos aštunta konstatuojamoji dalis nurodo:

      „<...> valstybė narė galės patvirtinti asmenis, kurie kvalifikaciją, atitinkančią šioje direktyvoje numatytąją, įgijo ne toje
         valstybėje.“

      7        Atsižvelgiant į 1978 m. liepos 25 d. Ketvirtąją Tarybos direktyvą 78/660/EEB, grindžiamą Europos Ekonominės Bendrijos steigimo
         sutarties 54 straipsnio 3 dalies g punktu, dėl tam tikrų tipų bendrovių metinių atskaitomybių (OL L 222, p. 11) ir 1983 m.
         birželio 13 d. Septintąją Tarybos direktyvą 83/349/EEB, pagrįstą Sutarties 54 straipsnio 3 dalies g punktu dėl konsoliduotos
         atskaitomybės (OL L 193, p. 1), atitinkamai paminėtas Aštuntosios direktyvos pirmoje ir antroje konstatuojamosiose dalyse,
         pastarosios direktyvos 1 straipsnio 1 dalis nustato:

      „Šioje direktyvoje nustatytos koordinavimo priemonės turi būti taikomos valstybių narių įstatymams, teisės aktams ir administracinėms
         normoms, susijusioms su asmenimis, atsakingais už:

      a)      įstatymų numatytą bendrovių ir įmonių metinių atskaitomybių audito atlikimą ir patikrinimą, ar metinės ataskaitos atitinka
         metines atskaitomybes, kiek tokio audito ir tokių patikrinimų yra reikalaujama pagal Bendrijos teisę;

      b)      įmonių susivienijimų įstatymų numatyto konsoliduotų atskaitomybių audito atlikimą ir patikrinimą, ar konsoliduotos metinės
         ataskaitos atitinka tas konsoliduotas atskaitomybes tiek, kiek tokio audito ir patikrinimo reikalauja Bendrijos teisė.“

      8        Aštuntosios direktyvos 2 straipsnis nustato, kad auditą, numatytą minėtos direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje, atlieka tik tam
         patvirtinti asmenys. Pagal minėtos direktyvos 4 straipsnį fizinis asmuo pagal bendrą taisyklę gali būti patvirtintas tik „įgijęs
         vidurinį išsilavinimą, išklausęs teorinio parengimo kursą, baigęs praktinio parengimo kursą ir išlaikęs valstybinį ar valstybės
         mastu pripažįstamą baigiamąjį universiteto profesinės kompetencijos egzaminą“.

      9        Tačiau Aštuntosios direktyvos 11 straipsnio 1 dalis numato:

      „Valstybės narės institucijos gali patvirtinti asmenis, kurie įgijo visą ar dalį kvalifikacijos kitoje valstybėje, jeigu jie
         atitinka šias dvi sąlygas:

      a)      institucijos turi laikyti jų kvalifikaciją atitinkančia tą, kuri būtina pagal valstybės narės įstatymą, atitinkantį šią direktyvą;
         ir

      b)      institucijos turi būti pateikusios iš jų reikalaujamų teisinių žinių lygio, kuris būtinas toje valstybėje narėje 1 straipsnio
         1 dalyje nustatytų dokumentų įstatymų numatytam auditui atlikti, įrodymą. Tačiau tos valstybės narės institucijos neprivalo
         reikalauti tokio įrodymo tais atvejais, kai jos laiko kitoje valstybėje įgytas teisines žinias pakankamomis.“

      10      Aštuntosios direktyvos 12–19 straipsniai yra susiję su pereinamojo laikotarpio taisyklėmis. Pagal šios direktyvos 15 straipsnį:

      „Iki sueis vieneri metai po 30 straipsnio 2 dalyje nustatytų normų taikymo, tie specialistai, kurie nebuvo patvirtinti kompetentingų
         institucijų individualaus pobūdžio potvarkiais, tačiau vis dėlto valstybėje narėje yra kvalifikuoti atlikti 1 straipsnio 1 dalyje
         nurodytų dokumentų įstatymų numatytą auditą ir iš tikrųjų užsiėmė tokia veikla iki tos datos, gali būti pagal šią direktyvą
         patvirtinti tos valstybės narės.“

      11      Aštuntosios direktyvos 19 straipsnis nustato:

      „Nė vienas iš 15 ir 16 straipsniuose minimų specialistų arba iš asmenų, minimų 18 straipsnyje, negali būti patvirtintas pažeidžiant
         4 straipsnį, išskyrus atvejus, kai kompetentingos institucijos laiko, kad asmenys yra tinkami atlikti 1 straipsnio 1 dalyje
         nustatytų dokumentų įstatymų numatytą auditą ir jų kvalifikacija atitinka pagal 4 straipsnį tvirtinamų asmenų kvalifikaciją.“

      12      Pagal Aštuntosios direktyvos 30 straipsnio 1 ir 2 dalis:

      „1.      Valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję iki 1988 m. sausio 1 d., įgyvendina šią direktyvą.
         Apie tai jos nedelsdamos praneša Komisijai.

      2.      Valstybės narės gali nustatyti, kad šio straipsnio 1 dalies normos netaikomos iki 1990 m. sausio 1 d.“
       Nacionalinės teisės aktai
      13      Kaip aiškina prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, iki Aštuntosios direktyvos priėmimo tam tikrų kategorijų
         apskaitos dokumentų audito veiklą Graikijoje vykdė atestuoti apskaitininkai. Pastarieji turėjo būti įregistruoti Soma Orkoton Elegkton (toliau – Atestuotų apskaitininkų sąjunga) registre. Dekreto-įstatymo Nr. 3329/55 (FEK A’230) 10 straipsnio 6 dalis numato,
         kad siekdama patikrinti kandidatų žinias Atestuotų apskaitininkų sąjungos priežiūros taryba gali jiems nurodyti išlaikyti
         minėtų žinių egzaminą. Šiuo klausimu Karaliaus dekreto Nr. 737/61 (FEK A’186) 2 straipsnis nustatė bendrą visiems kandidatams
         pareigą iš anksto laimėti konkursą.

      14      Pagal Dekreto-įstatymo Nr. 3329/55 2 straipsnį šiems atestuotiems apskaitininkams buvo suteikta „išskirtinė“ kompetencija,
         iš pradžių apimanti viešo pobūdžio auditą, vėliau palaipsniui išplėsta iki įvairių viešų bendrovių, įsteigtų kaip akcinės
         bendrovės, taip pat įvairių rūšių privataus kapitalo akcinių bendrovių audito. Šiems atestuotiems apskaitininkams pagal Dekreto-įstatymo
         Nr. 3329/55 3 straipsnį taip pat priskirta „papildoma“ kompetencija, tai yra jiems gali būti pavesta audituoti visų rūšių
         komercines bendroves ir visus juridinius asmenis, numatytus Civiliniame kodekse.

      15      Be to, buvo apskaitininkų, galėjusių atlikti tik atestuotiems apskaitininkams nepriskirtą veiklą, kuriems nebuvo nustatyta
         pareiga iš anksto laimėti konkursą ar išlaikyti egzaminą. Ši specialistų kategorija, „įprasti apskaitininkai“, apėmė ne tik
         šią veiklą vykdančius Graikijos piliečius, bet ir asmenis, tam patvirtintus kitoje valstybėje narėje.

      16      Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nutarties išplaukia, kad nacionalinė sistema buvo keista keletą
         kartų tam, kad nacionalinėje teisėje būtų įgyvendinta Aštuntoji direktyva.

      17      Pirmiausia Dekretas-įstatymas Nr. 3329/55 buvo pakeistas Prezidento dekretu Nr. 15/89 dėl teisės aktų, susijusių su Aštuntosios
         direktyvos nuostatomis, reglamentuojančiomis atestuotus apskaitininkus (FEK A’5/1989 1 5). Šiuo atveju iš dalies pakeisto
         Dekreto-įstatymo Nr. 3329/55 10 straipsnis, iš esmės išsaugodamas Atestuotų apskaitininkų sąjungos struktūrą tam, kad nacionalinė
         sistema atitiktų Aštuntąją direktyvą, patikslino pareigą sėkmingai iš anksto išlaikyti egzaminą, jog asmuo būtų įrašytas į
         minėtą sąjungą. Taip pat iš dalies pakeisto Dekreto-įstatymo Nr. 3329/55 10 straipsnio 9 dalyje numatyta galimybė paskirti
         atestuotais apskaitininkais asmenis, kurie buvo patvirtinti kitoje valstybėje narėje su sąlyga, kad jų kvalifikacija būtų
         laikoma atitinkančia asmenų, paskirtų ar paaukštintų į atestuotus apskaitininkus pagal šio straipsnio 1 dalies nuostatą, ir
         kurie sėkmingai iš anksto išlaikė egzaminą, kvalifikaciją.

      18      Prezidento dekreto Nr. 15/89 6 straipsnio 3 ir 4 dalys kaip pereinamojo laikotarpio nuostatas numato galimybę iki 1990 m.
         sausio 1 d. be egzamino paskirti atestuotais apskaitininkais specialistus, galinčius įrodyti, kad jie gali atlikti bendrovių
         metinių finansinių atskaitomybių ar įmonių susivienijimų konsoliduotų finansinių atskaitomybių įstatymu numatytus auditus,
         su sąlyga, kad jie turi universitetinio išsilavinimo diplomą ir yra pripažinti galinčiais atlikti įstatymu numatytą apskaitos
         dokumentų auditą.

      19      Antra, Įstatymas Nr. 1969/91 (FEK A’167/1991 10 30) kartu su Prezidento dekretu Nr. 226/92 (FEK A’120/1992 7 14) Atestuotų
         apskaitininkų sąjungą pakeitė Atestuotų auditorių sąjunga. Prezidento dekreto Nr. 226/92 10 straipsnis, apibrėžiantis patekimo
         į šią naują sąjungą sąlygas, numato, kad minėtas patekimas priklauso nuo profesinės kompetencijos egzamino išlaikymo, kuris
         detaliai reglamentuotas Prezidento dekreto Nr. 226/92 11 straipsnyje. Tačiau minėto dekreto 24 straipsnio 4 dalis numato,
         kad atestuoti apskaitininkai, kurie jau yra Atestuotų apskaitininkų sąjungos nariai, turi teisę būti iš naujo įrašyti į Atestuotų
         auditorių sąjungą.

      20      Prezidento dekreto Nr. 226/92 24 straipsnio 2 dalis numato pereinamąsias nuostatas:

      „2.      Į minėtą registrą atestuoti auditoriai taip pat yra įrašomi, pateikę prašymą per šešis mėnesius nuo šio prezidento dekreto
         paskelbimo ir sėkmingai išlaikę egzaminą, pagal šios pastraipos nuostatas:

      a)      turintys Graikijoje išduotą finansinių, verslo ar pramoninių aukštųjų studijų diplomą ar atitinkamą diplomą, išduotą užsienyje,
         ir Graikijos pilietybę ar esantys graikų kilmės, bei turintys penkiolikos metų audito patirtį finansų, apskaitos ir teisės
         srityje Graikijoje;

      b)      Graikijos ir kitų Europos Bendrijų valstybių narių piliečiai, kurie i) yra patvirtinti vykdyti atestuotų apskaitininkų ar
         atestuotų auditorių profesinę veiklą kitoje Europos Bendrijų valstybėje narėje ir pripažinti atestuotais apskaitininkais ar
         atestuotais auditoriais Europos Bendrijų šalyje <...> ir ii) turintys dešimties metų auditoriaus patirtį, iš kurių bent trejus
         metus Graikijoje.“

      21      Trečia, Prezidento dekreto Nr. 226/92 24 straipsnio 2 dalyje numatyta pareiga išlaikyti išankstinį egzaminą buvo panaikinta
         Prezidento dekreto Nr. 121/93 2 straipsnio 7 dalimi (FEK A’53/1993 4 12), pagal kurią suinteresuoti asmenys pagal Prezidento
         dekreto Nr. 226/92 24 straipsnio 2 dalies a ir b punktus turėjo pateikti savo darbo dokumentus, susijusius su karjeros metu
         atliktu apskaitos auditu, kad juos galėtų patikrinti ir įvertinti kompetencijos komisija.

      22      Ketvirta, Įstatymo Nr. 2231/94 (FEK A’39/1994 8 31) 18 straipsnio 3 dalis numatė:

      „Jau įrašytieji į Atestuotų auditorių sąjungos registrą, numatytą Prezidento dekreto Nr. 226/92 13 straipsnyje, ir 1993 m.
         balandžio 30 d. nebuvę Atestuotų apskaitininkų sąjungos nariais turi išlaikyti profesinės kompetencijos egzaminą, numatytą
         Prezidento dekreto Nr. 226/92 10 ir 11 straipsniuose, kad jiems būtų paskirtas laipsnis. Šiuos egzaminus organizuoja priežiūros
         taryba, kuri taip pat paskiria egzamino komisiją. Neišlaikiusieji egzamino ar jame nedalyvavusieji išbraukiami iš registro.“

      23      Galiausiai pastaroji nuostata, kuri iš naujo nustato pareigą išlaikyti profesinės kompetencijos egzaminą, kad būtų gautas
         atestuoto auditoriaus patvirtinimas, remiantis Prezidento dekreto Nr. 226/92 24 straipsnio 2 dalies pereinamojo laikotarpio
         nuostatomis, buvo panaikinta Įstatymo Nr. 2257/94 (FEK A’197/1994 11 23) 3 straipsnio 2 dalimi, kuri numato:

      „Įstatymo Nr. 2231/94 (FEK A’139) 18 straipsnio 3 dalį reikia papildyti a, b ir c punktais ir juos išdėstyti taip: a) Nuo
         egzamino, numatyto Įstatymo Nr. 2231/94 18 straipsnio 3 dalyje, atleidžiami ir laikomi teisėtai įrašytais į Atestuotų auditorių
         sąjungos registrą, numatytą Prezidento dekreto Nr. 226/92 13 straipsnyje, asmenys, turintys aukštojo mokslo diplomą, numatytą
         Prezidento dekreto Nr. 226/92 10 straipsnio 1 dalyje, kurie vėliausiai iki šio teisės akto paskelbimo įrodo, kad 18 metų Graikijoje
         vykdė audito veiklą ir buvo atsakingi už audito atlikimą Graikijoje 1989 m. sausio 1 d., arba kurie buvo patvirtinti atlikti
         atestuoto apskaitininko ar atestuoto auditoriaus veiklą kitoje Europos Sąjungos valstybėje narėje ar vienoje iš šių šalių:
         JAV, Kanadoje, Australijoje, Naujojoje Zelandijoje bei Pietų Afrikoje ir kurie 1989 m. sausio 1 d. buvo įgiję dešimties metų
         audito patirtį, iš kurių bent trejų metų Graikijoje. Atestuotų auditorių sąjungos priežiūros taryba per du mėnesius turi patikrinti,
         ar šios sąlygos yra įvykdytos. Atestuoti auditoriai, numatyti pirmesnėse šios dalies pastraipose, kuriuos Atestuotų auditorių
         sąjungos priežiūros taryba laikė neturinčiais reikalaujamos kvalifikacijos, pateikia savo kvalifikacijos įrodymus naujam trijų
         asmenų specialios komisijos, paskirtos Nacionalinės ekonomikos ministro ir sudarytos iš aukštosios audito ar apskaitos mokyklos
         dėstytojo, Prekybos rūmų atstovo ir Atestuotų auditorių sąjungos akademinio komiteto nario, patikrinimui. Tie, kuriuos speciali
         komisija laiko turinčiais reikalaujamą kvalifikaciją, išskyrus profesinę patirtį, įregistruojami kaip atestuoto auditoriaus
         padėjėjai ir jiems nesuteikiamas atestuoto auditoriaus laipsnis tol, kol jie neįgyja šios dalies a punkte reikalaujamos profesinės
         patirties. <...>“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      24      Ieškovai pateikė prašymą Symvoulio tis Epikrateias dėl 1995 m. sausio 19 d. Atestuotų auditorių sąjungos priežiūros tarybos Sprendimo Nr. 75, kuriuo minėta taryba į savo sąjungą
         priėmė 60 kandidatų, kurie nebuvo ankstesnės Atestuotų apskaitininkų sąjungos nariai, nereikalaudama išlaikyti profesinės
         kompetencijos egzamino, tuo pagrindu, kad jie atitinka visas Įstatymo Nr. 2231/94, papildyto Įstatymo Nr. 2257/94 3 straipsnio
         2 dalimi, 18 straipsnio 3 dalies a punkte (toliau – Įstatymo Nr. 2231/94 18 straipsnio 3 dalies a punktas) nustatytas sąlygas,
         panaikinimo.

      25      Iš šių 60 kandidatų kai kurie, pavyzdžiui, G. Samothrakis ir kt., turi aukštojo mokslo baigimo diplomus finansų ar verslo
         srityje, Graikijos pilietybę ir penkiolikos metų darbo patirtį ekonomikos, apskaitos ar teisės srityje, o kiti, pavyzdžiui,
         C. Panagiotidis, yra Graikijos ar kitų valstybių piliečiai, kuriuos patvirtino atestuotais apskaitininkais ar atestuotais
         auditoriais kitoje valstybėje narėje ir kurie dešimt metų vykdė audito veiklą.

      26      Ieškovai iškėlė Įstatymo Nr. 2231/94 18 straipsnio 3 dalies a punkte nustatyto atleidimo nuo profesinės kompetencijos egzamino,
         kuris buvo Sprendimo Nr. 75 teisinis pagrindas, atitikimo Aštuntajai direktyvai problemą, ir Symvoulio tis Epikrateias, nusprendęs, kad yra abejonių dėl Aštuntosios direktyvos 11 ir 15 straipsnių aiškinimo, nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą
         ir Teisingumo Teismui pateikti šiuos du prejudicinius klausimus:

      „1)      Ar nacionalinis įstatymų leidėjas, remdamasis Aštuntosios direktyvos 15 straipsniu <...>, gali pasinaudoti šiame straipsnyje
         numatyta teise ir numatyti, kad įvairių kategorijų asmenys gali būti patvirtinti galinčiais atlikti apskaitos dokumentų auditą
         nesilaikant pagrindinio reglamentavimo, tai yra iš anksto nedalyvavę profesinės kompetencijos nustatymo egzamine, jei atitinkama
         valstybė narė savo vidaus teisėje jau nustatė tokį egzaminą prieš priimant direktyvą? Bet kuriuo atveju ar nacionalinis įstatymų
         leidėjas gali minėto direktyvos straipsnio pagrindu keletą kartų pasinaudoti teise nustatyti pereinamojo laikotarpio nuostatas,
         būtent po 1991 m. sausio 1 d. (direktyvos 15 straipsnis kartu su 30 straipsnio 2 dalimi)?

      2)      Ar direktyvos 11 straipsnis paprasčiausiai reiškia, kad jei asmuo, kuris siekia gauti patvirtinimą atlikti apskaitos dokumentų
         auditą vienoje Europos Sąjungos valstybėje narėje, įgijo tam tikrą kvalifikaciją, kurios reikalaujama kitoje valstybėje narėje
         pagal iki suderinimo buvusią tvarką, valstybė, kurios patvirtinimo jis siekia, gali pripažinti, kad ta kvalifikacija įgyta
         šioje valstybėje, nepažeisdama bendros taisyklės, pagal kurią patvirtinimas suteikiamas tik sėkmingai išlaikius profesinės
         kompetencijos egzaminą? Ar tai reiškia, kad jis leidžia asmeniui, patvirtintam vienoje valstybėje narėje atlikti apskaitos
         dokumentų auditą pagal iki suderinimo buvusią tvarką, gauti patvirtinimą kitoje valstybėje narėje nelaikant profesinės kompetencijos
         egzamino, o tik patikrinus jo kvalifikacijos lygiavertiškumą?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmo klausimo
      27      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmu klausimu, kuris yra padalytinas į dvi dalis, klausia, pirma,
         ar valstybė narė gali naudotis Aštuntosios direktyvos 15 straipsnyje numatyta teise, kad priimtų pereinamojo laikotarpio nuostatas,
         kurių pagrindu kai kurių kategorijų specialistai gali būti patvirtinti atlikti apskaitos dokumentų auditą, iš anksto neišlaikę
         profesinės kvalifikacijos egzamino, numatyto šioje direktyvoje, nors ši valstybė narė jau nustatė profesinės kvalifikacijos
         egzaminą savo vidaus teisėje iki Aštuntosios direktyvos priėmimo. Antra, jei atsakymas į pirmą klausimo dalį yra teigiamas,
         prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori žinoti, ar pagal Aštuntosios direktyvos 15 straipsnį kartu su
         30 straipsnio 2 dalimi suinteresuota valstybė narė gali pasinaudoti minėta teise po 1991 m. sausio 1 d. ir pakartotinai.

       Dėl pirmo klausimo pirmos dalies
      28      Dėl pirmo klausimo pirmos dalies ieškovai pagrindinėje byloje teigia, kad teisė, numatyta Aštuntosios direktyvos 15 straipsnyje,
         neturėtų leisti nepaisyti nacionalinės teisės nuostatų, galiojusių iki šios direktyvos priėmimo, taip pat ir Bendrijos nuostatų,
         nustatančių bendrą apskaitininkų profesinės kvalifikacijos patikrinimo sistemą. Pasinaudojimas šia teise tarnauja jau egzistuojančios
         valstybės narės vidaus teisės apsaugai. Todėl minėta teisė neturi būti naudojama kaip pagrindas naujoms nacionalinėms taisyklėms,
         kurios nukrypsta tiek nuo bendros Aštuntosios direktyvos sistemos, tiek nuo iki tol buvusios nacionalinės sistemos.

      29      Taigi atsižvelgiant į iki Aštuntosios direktyvos priėmimo vidaus teisėje egzistavusią pareigą sėkmingai išlaikyti profesinės
         kompetencijos egzaminą, Graikijos įstatymų leidėjas negali remtis Aštuntosios direktyvos 15 ir 30 straipsniais atleisdamas
         kai kuriuos specialistus nuo minėtos pareigos.

      30      Priešingai tiek G. Samothrakis ir kt., tiek Komisija mano, kad Aštuntosios direktyvos 15 straipsniu suteikta teisė nėra priklausoma
         nuo teisinių nurodymų, egzistavusių valstybėje narėje iki Aštuntosios direktyvos įsigaliojimo. Toks aiškinimas galėtų būti
         laikomas specialistų, atitinkančių šios direktyvos 15 ir 19 straipsnių reikalavimus, diskriminavimu.

      31      Komisija teigia, kad pagal iki Aštuntosios direktyvos priėmimo buvusią Graikijos sistemą, nors speciali apskaitos auditorių
         kategorija turėjo laikyti egzaminą, kiti auditoriai vykdė susijusią su Aštuntosios direktyvos taikymo sritimi veiklą, iš anksto
         neišlaikę profesinės kompetencijos egzamino ar nedalyvavę konkurse.

      32      Šiuo klausimu ieškovai pagrindinėje byloje posėdyje teigė, kad pagal Graikijos teisę iki Aštuntosios direktyvos priėmimo tik
         atestuoti apskaitininkai galėjo vykdyti tam tikrą veiklą, ir todėl įstojusiems į pagrindinę bylą asmenims pereinamojo laikotarpio
         nuostatos, priimtos šios direktyvos 15 straipsnio pagrindu, neturėjo būti taikomos.

      33      Iš karto reikia konstatuoti, kad Aštuntosios direktyvos 15 straipsnis taikomas visoms valstybėms narėms. Jame numatytos teisės
         įgyvendinimas apibrėžtas tik šiame straipsnyje aprašytomis sąlygomis.

      34      Pagal šias sąlygas ginčijama teisė susijusi tik su „specialistais, kurie nebuvo patvirtinti kompetentingų institucijų individualaus
         pobūdžio potvarkiais, bet kurie vis dėl to valstybėje narėje yra kvalifikuoti atlikti 1 straipsnio 1 dalyje nurodytų dokumentų
         įstatymų numatytą auditą ir iš tikrųjų užsiėmė tokia veikla (vienerius metus po 30 straipsnio 2 dalyje numatytos nuostatos
         taikymo)“.

      35      Taigi, jei asmuo atitinka šias sąlygas, jis gali būti patvirtintas taikant Aštuntosios direktyvos 15 straipsnio suteiktą teisę,
         privalomai neišnagrinėjus, kokia apimtimi iki Aštuntosios direktyvos įgyvendinimo nacionalinė sistema numatė ar nenumatė pareigos
         konkrečiai specialistų kategorijai išlaikyti egzaminą.

      36      Tačiau atsakant į ieškovų pagrindinėje byloje argumentus (žr. šio sprendimo 28 punktą), reikia pastebėti, kad jei būtent nacionalinė
         sistema, buvusi iki Aštuntosios direktyvos priėmimo, nustatė, ar specialistas turėjo teisę atlikti teisinį dokumentų auditą,
         numatytą minėtos direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje, šios direktyvos 15 straipsnyje numatytų sąlygų taikymo išdava buvo tokia,
         kad kai ši prieš tai buvusi nacionalinė sistema įpareigojo sėkmingai išlaikyti profesinės kompetencijos egzaminą, kad būtų
         galima vykdyti Aštuntojoje direktyvoje numatytą veiklą, specialistai, nurodyti minėtame 15 straipsnyje, galintys pasinaudoti
         šio straipsnio pereinamosiomis nuostatomis, bet kuriuo atveju turėjo laikyti ginčijamą egzaminą.

      37      Esant šioms aplinkybėms reikia daryti išvadą, kad Aštuntosios direktyvos 15 straipsnis leidžia visoms valstybėms narėms patvirtinti
         asmenis, atitinkančius šiame straipsnyje nustatytus reikalavimus, tai yra asmenis, kurie valstybėje narėje turi teisę atlikti
         1 straipsnio 1 dalyje nurodytų dokumentų įstatymų numatytą auditą ir užsiėmė tokia veikla iki 15 straipsnyje nustatytos datos,
         nereikalaujant išlaikyti profesinės kompetencijos egzamino.

       Dėl pirmo klausimo antros dalies
      38      Savo pirmo klausimo antra dalimi, padalyta dar į dvi dalis, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia,
         ar valstybė narė gali, pirma, po 1991 m. sausio 1 d. pasinaudoti Aštuntosios direktyvos 15 straipsnio suteikta teise ir, antra,
         tai daryti kelis kartus, jei suinteresuoti asmenys atitinka Aštuntosios direktyvos 15 straipsnyje nustatytus du kriterijus.

      39      Dėl pirmosios dalies, tiek ieškovai pagrindinėje byloje, tiek Ispanijos vyriausybė, sutikdami su prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą pateikusio teismo daugumos nuomone, teigia, kad iš Aštuntosios direktyvos 15 ir 30 straipsnių išplaukia, jog valstybė
         narė gali patvirtinti specialistus pagal minėtą 15 straipsnį ne vėliau kaip iki 1991 m. sausio 1 d.

      40      Šiuo klausimu ieškovai pagrindinėje byloje tvirtina, kad šiuo atveju Sprendimas Nr. 75 buvo priimtas 1995 m. sausio 19 d.,
         tai yra kai Aštuntosios direktyvos 15 straipsnyje numatytas terminas buvo pasibaigęs. Priešingai, prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą pateikusio teismo daugumos nuomonė paremta Įstatymo Nr. 2231/94, 1994 m. lapkričio 23 d. papildyto Įstatymu Nr. 2257/94,
         18 straipsnio 3 dalies a punktu, kurio data yra vėlesnė nei 1991 m. sausio 1 d.

      41      Iš savo pusės G. Samothrakis ir kt. bei Graikijos vyriausybė tvirtina, kad Aštuntosios direktyvos 15 straipsnis, nustatydamas
         išimtį iš bendrų taisyklių, specialistams suteikia teisę būti patvirtintais, kuri neturi būti ribojama dėl valstybės narės
         galimo vėlavimo priimant patvirtinimui gauti reikalingas nacionalines teisės nuostatas.

      42      Savo ruožtu Komisija mano, kad pagal Aštuntosios direktyvos 15 straipsnį vienerių metų laikotarpis, nustatytas gauti patvirtinimą
         pagal šį straipsnį, prasideda nuo minėtos direktyvos įgyvendinimo priemonių realaus taikymo datos, kurios įgyvendinimas, jos
         teigimu, buvo atliktas Prezidento dekretu Nr. 226/92, iš dalies pakeistu Prezidento dekretu Nr. 121/93. Šiuo klausimu ji pažymi,
         kad nepaisant to, jog Įstatymo Nr. 2231/94 18 straipsnio 3 dalies a punktas buvo paskelbtas praėjus daugiau nei metams po
         realaus Graikijos vyriausybės Aštuntosios direktyvos įgyvendinimo datos, šis straipsnis turi būti laikomas priimtu laiku,
         kadangi juo įstatymų leidėjas siekė atgaivinti pereinamojo laikotarpio nuostatas, priimtas laiku Prezidento dekretu Nr. 121/93,
         tam, kad jos galėtų būti taikomos atgal.

      43      Iš karto reikia pastebėti, kad Aštuntosios direktyvos 15 straipsnis nustato, jog šiame straipsnyje numatyta teisė gali būti
         taikoma „vienerius metus po 30 straipsnio 2 dalyje numatytų nuostatų taikymo“. Šiuo klausimu, net jei minėtos direktyvos 30 straipsnio
         1 dalis numato, kad valstybės narės „priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję iki 1988 m. sausio mėnesio
         1 d., įgyvendina šią direktyvą“, pagal to paties straipsnio 2 dalį jos „gali nustatyti, kad šio straipsnio 1 dalies normos
         taikomos tik nuo 1990 m. sausio 1 d.“

      44      Taigi pastaroji nuostata leidžia valstybėms narėms iki 1990 m. sausio 1 d. atidėti nuostatų, būtinų užbaigti Aštuntosios direktyvos
         įgyvendinimą, taikymą. Šiuo pagrindu minėtos direktyvos 15 straipsnis leidžia valstybei narei naudotis teise, kuri yra numatyta
         vieneriems metams nuo nacionalinių nuostatų, įgyvendinančių Aštuntąją direktyvą, taikymo datos, kuri jokiu atveju neturi būti
         vėlesnė nei 1990 m. sausio 1 d.

      45      Pirma, reikia pažymėti, kad G. Samothrakis ir kt. bei Graikijos vyriausybės argumentas, kad Aštuntosios direktyvos 15 straipsnis
         numatytiems specialistams suteikia teisę, neatsižvelgiant į galimą valstybės narės vėlavimą, pasinaudoti straipsnyje numatyta
         teise, negali būti priimtas. Kaip savo išvados 55 punkte pažymėjo generalinis advokatas, pagal Aštuntosios direktyvos 15 straipsnį
         valstybė narė „gali“ patvirtinti šiame straipsnyje numatytų specialistų kategoriją, o tai yra tik valstybės narės galimybė
         priimti pereinamojo laikotarpio nuostatas, tai yra diskrecija, kuri pagal savo pobūdį negali būti naudojama kaip teisinis
         pagrindas suteikiant teises tiems, kurių naudai ši teisė gali būti naudojama.

      46      Antra, Komisijos argumentas, kad Aštuntosios direktyvos 15 straipsnyje nustatytas vienerių metų terminas prasideda nuo Aštuntosios
         direktyvos tikrojo įgyvendinimo nacionalinėje teisėje datos, taip pat neturi būti priimtas. Šio argumento išdava būtų leidimas
         valstybei narei pasinaudoti teise priimti pereinamojo laikotarpio nuostatas, tai yra nuostatas, kurių būtina išdava būtų pilno
         direktyvos priėmimo atidėjimas, net šios direktyvos pavėluoto įgyvendinimo atveju.

      47      Šiuo klausimu, kaip buvo konstatuota šio sprendimo 44 punkte, Aštuntosios direktyvos 15 straipsnyje numatyta teisė gali būti
         įgyvendinama vienerius metus nuo minėtą direktyvą nacionalinėje teisėje įgyvendinančių nuostatų taikymo datos, ir bet kuriuo
         atveju data neturi būti vėlesnė kaip 1990 m. sausio 1 d. Reikia manyti, kad Aštuntosios direktyvos 15 straipsnis kartu su
         30 straipsniu sudaro pusiausvyrą tarp direktyvos galutinio tikslo, kuriuo siekiama įgyvendinti suderintą Bendrijos sistemą,
         ir teisėtos specialistų, kurie jau vykdo ginčijamą veiklą, apsaugos, suteikiant valstybėms narėms vienerių metų laikotarpį
         priimti pereinamojo laikotarpio nuostatas, naudingas šiems specialistams.

      48      Komisijos pateiktas aiškinimas sugriautų šią pusiausvyrą, kadangi jis valstybei narei leidžia priimti pereinamojo laikotarpio
         nuostatas laikotarpiu, prasidedančiu nuo aptariamos direktyvos tikro įgyvendinimo vidaus teisėje pradžios, kuri gali būti
         po nustatyto termino.

      49      Todėl galima teigti, kad pažeidžiant Aštuntosios direktyvos bendras nuostatas valstybės narės naudojama numatyta teisė patvirtinti
         specialistus, neįpareigojant iš anksto išlaikyti profesinės kompetencijos egzamino, praėjus metams nuo nacionalinių nuostatų,
         įgyvendinančių minėtą direktyvą, datos, kuri bet kuriuo atveju neturi būti vėlesnė kaip 1990 m. sausio 1 d., prieštarauja
         šios direktyvos 15 straipsniui.

      50      Dėl antros dalies, kuria siekiama nustatyti, ar Aštuntosios direktyvos 15 straipsnyje numatyta teise galima pasinaudoti kelis
         kartus, reikia pastebėti, kad šis klausimas pagrįstas mintimi, jog nacionalinės nuostatos priėmimas leidžia kompetentingai
         institucijai patvirtinti specialistą pasinaudojant minėtame straipsnyje numatyta teise.

      51      Tačiau, kai suinteresuoti asmenys gali būti patvirtinti tik nacionalinės kompetentingos institucijos sprendimu, kaip numatyta
         Aštuntosios direktyvos 19 straipsnyje, tik Sprendimas Nr. 75, priimtas 1995 m. sausio 19 d., tai yra po galutinės 1991 m.
         sausio 1 d. datos, gali būti laikomas bandymu pasinaudoti minėta teise. Todėl nereikia atsakyti į pirmo klausimo antros dalies
         antrą dalį.

      52      Iš to, kas minėta, išplaukia, kad į pirmą klausimą reikia atsakyti, jog Aštuntosios direktyvos 15 straipsnis leidžia visoms
         valstybėms narėms patvirtinti asmenis, atitinkančius šiame straipsnyje nustatytus reikalavimus, tai yra asmenis, kurie valstybėje
         narėje yra kvalifikuoti atlikti 1 straipsnio 1 dalyje nurodytų dokumentų įstatymų numatytą auditą ir užsiėmė tokia veikla
         iki 15 straipsnyje nustatytos datos, nereikalaujant išlaikyti profesinės kompetencijos egzamino.

      53      Nepaisant to, šiam straipsniui prieštarauja tai, kad valstybė narė naudojasi numatyta teise po vienerių metų nuo nacionalinių
         nuostatų, įgyvendinančių šią direktyvą, taikymo pradžios, kuri negali būti vėlesnė nei 1990 m. sausio 1 d.

       Dėl antro klausimo
      54      Nacionalinis teismas antru klausimu iš esmės klausia, ar pagal Aštuntosios direktyvos 11 straipsnį apskaitos dokumentų auditui
         atlikti vienoje valstybėje narėje patvirtinti specialistai gali būti patvirtinti šiai veiklai atlikti kitoje valstybėje narėje,
         neišlaikę Aštuntoje direktyvoje numatyto profesinių žinių patikrinimo egzamino.

      55      Ieškovai pagrindinėje byloje ir Graikijos vyriausybė, kaip vienbalsiai nustatė nacionalinis teismas, teigia, kad Aštuntosios
         direktyvos 11 straipsnis numato tik priimančios valstybės narės kitoje valstybėje narėje įgytos kvalifikacijos įvertinimą
         dėl patvirtinimo verstis profesine veikla savo teritorijoje suteikimo, kuris neleidžia pastarajai suteikti patvirtinimo verstis
         profesine veikla neišlaikius egzamino, kadangi pagal kitas Aštuntosios direktyvos nuostatas, apibrėžiančias reikalaujamą kvalifikaciją,
         profesiniam patvirtinimui suteikti yra būtinas sėkmingai išlaikytas profesinės kompetencijos egzaminas.

      56      Be to, jie pažymi, kad Aštuntosios direktyvos 11 straipsnis susijęs tik su galimybe įvertinti kandidato įgytą kvalifikaciją
         kitoje valstybėje narėje kaip atitinkančią, bet ne pripažinti kitoje valstybėje narėje gautą patvirtinimą.

      57      Savo ruožtu Komisija teigia, kad Aštuntosios direktyvos 11 straipsnio, kuris konstatuoja vienoje valstybėje narėje įgytos
         kvalifikacijos atitikimo priimančiosios valstybės narės reikalaujamai kvalifikacijai faktą, tekstas ir turinys yra palankūs
         aiškinimui, pagal kurį priimančiosios valstybės narės kompetentingos institucijos nustato ir įvertina minėtos kvalifikacijos
         atitikimą reikalaujamajai jų valstybėje, nebūdamos įpareigotos atitinkamiems specialistams taikyti minėtos direktyvos 4 straipsnyje
         numatytą egzaminą.

      58      Iš karto reikia pastebėti, kad Aštuntosios direktyvos 11 straipsnis iš esmės numato priimančios valstybės narės kompetentingos
         institucijos asmenų „kvalifikacijos“, iš dalies ar visos įgytos kitoje valstybėje narėje, atitikimo nustatymą.

      59      Sąvoka „kvalifikacija“ neapibrėžta Aštuntoje direktyvoje. Šiomis aplinkybėmis negali būti manoma, kad minėtos direktyvos 11 straipsnio
         prasme kvalifikacija atitinka kiekvieną iš atskirų reikalavimų, numatytų šios direktyvos 4 straipsnyje, kuris apima profesinės
         kompetencijos egzamino išlaikymą. Priešingai, minėto termino vartojimas leidžia priimančios valstybės narės kompetentingoms
         institucijoms bendrai įvertinti suinteresuoto asmens savybes, kurių įvertinimas jų neįpareigoja reikalauti iš suinteresuoto
         asmens sėkmingai išlaikyti profesinės kompetencijos egzaminą šioje valstybėje ar sėkmingai išlaikyti tokį egzaminą kitoje
         valstybėje narėje.

      60      Be to, reikia pažymėti, kad atitikimo, numatyto Aštuntosios direktyvos 11 straipsnyje, nustatymas grindžiamas faktiniu įvertinimu,
         o ne formaliu pateiktos kvalifikacijos atitikimo konstatavimu. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad 1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos
         direktyva 89/48/EEB dėl bendrosios aukštojo mokslo diplomų, išduotų po bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo, pripažinimo
         sistemos (OL L 19, 1989, p. 16) susijusi su patvirtinimo, gauto vykdyti kitoje valstybėje narėje reglamentuojamą profesinę
         veiklą, pripažinimu. Tačiau nepaisant to, kad ši direktyva yra taikoma pagrindinės bylos įvykių metu, prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą pateikusio teismo klausimas susijęs su Aštuntosios direktyvos, kuri buvo priimta iki Direktyvos 89/48, aiškinimu.
         Be to, kaip generalinis advokatas pažymėjo savo išvados 74 punkte, Aštuntosios direktyvos dvylikta konstatuojamoji dalis aiškiai
         nurodo, kad ši direktyva nesusijusi su „patvirtinimo (apskaitos dokumentų) auditui atlikti, suteikto kitų valstybių narių
         piliečiams, pripažinimu“, kuris pagal šią konstatuojamąją dalį turi būti reglamentuojamas vėliau.

      61      Be to, atsakant į antrą pateiktą klausimą reikia pažymėti, kad Aštuntosios direktyvos 11 straipsnyje numatytos teisės įgyvendinimas
         neapsiriboja tik kvalifikacijos, įgytos pagal sistemą iki Aštuntosios direktyvos priėmimo, atitikimo įvertinimu ir kad atitikimo
         įvertinimas neturi priklausyti nuo momento, kada ginčijama kvalifikacija buvo įgyta, tai yra prieš ar po Aštuntosios direktyvos
         įgyvendinimą.

      62      Dėl paties įvertinimo, numatyto Aštuntosios direktyvos 11 straipsnyje, pobūdžio reikia nuspręsti, kad nesant specialių atitikimo
         ištyrimą reglamentuojančių nuostatų, kompetentingos institucijos turi atlikti šį tyrimą, laikydamosi pareigų, nustatytų EB
         sutarties nuostatose, ir ypač normose, susijusiose su įsisteigimo laisve.

      63      EB sutarties 52 straipsnis (po pakeitimo – EB 43 straipsnis) nustato valstybei narei, gavusiai prašymą leisti vykdyti profesinę
         veiklą, kuriai pagal nacionalinę teisę reikalingas diplomas ar profesinė kvalifikacija, pareigą įvertinti diplomus, sertifikatus
         ir kitus pažymėjimus, kuriuos suinteresuotas asmuo įgijo, norėdamas vykdyti tą pačią profesinę veiklą kitoje valstybėje narėje,
         palyginant šiais diplomais patvirtintą kompetenciją su nacionalinėse taisyklėse reikalaujamomis žiniomis ir kvalifikacija
         (žr. 1991 m. gegužės 7 d. Sprendimo Vlassopoulou, C‑340/89, Rink. p. I‑2357, 16 punktą; 2002 m. gegužės 16 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑232/99, Rink. p. I‑4235, 21 punktą ir 2003 m. lapkričio 13 d. Sprendimo Morgenbesser, C‑313/01, Rink. p. I‑0000, 57 punktą).

      64      Jei po šio palyginimo nustatoma, kad užsienio diplomu patvirtintos žinios ir kvalifikacija atitinka reikalaujamą nacionalinėse
         nuostatose, valstybė narė turi pripažinti, kad šis diplomas atitinka minėtose nuostatose numatytas sąlygas (minėto sprendimo
         Vlassopoulou 19 punktas).

      65      Priešingai, jei nustatoma, kad šios žinios ir kvalifikacija tik iš dalies atitinka reikalaujamąją nacionalinės teisės aktuose,
         valstybė narė turi teisę reikalauti, kad suinteresuotas asmuo įrodytų, jog turi trūkstamas žinias ir kvalifikaciją. Šiuo atveju
         kompetentingos nacionalinės institucijos turi įvertinti, ar priimančiojoje valstybėje narėje studijų ar praktinės patirties
         metu įgytų žinių pakanka, kad būtų įrodytas trūkstamų žinių turėjimas (minėto sprendimo Vlassopoulou 20 punktas).

      66      Kadangi suinteresuoti asmenys, numatyti Sprendime Nr. 75, patvirtinti remiantis Aštuntosios direktyvos 11 straipsnį įgyvendinančiais
         nacionalinės teisės aktais, nacionalinis teismas turi nuspręsti, ar pagal Įstatymo Nr. 2231/94 18 straipsnio 3 dalies a punktą
         kartu su Sprendimu Nr. 75 šie patvirtinimai buvo suteikti pagal minėtus principus.

      67      Iš to, kas minėta, išplaukia, kad į antrą klausimą reikia atsakyti, jog Aštuntosios direktyvos 11 straipsnis priimančiai valstybei
         narei suteikia teisę įstatymų numatytam apskaitos dokumentų auditui atlikti patvirtinti specialistus, jau patvirtintus kitoje
         valstybėje narėje, nereikalaujant išlaikyti profesinės kompetencijos egzamino, jei minėtos valstybės narės institucijos laiko
         jų kvalifikaciją atitinkančia tą, kuri būtina pagal jų valstybės teisės aktus, atitinkančius šią direktyvą.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      68      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Kitų šalių, kurios pateikė Teisingumo Teismui savo
         pastabas, bylinėjimosi išlaidos nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      1984 m. balandžio 10 d. Aštuntosios Tarybos direktyvos 84/253/EEB, grindžiamos EEB steigimo sutarties 54 straipsnio 3 dalies
            g punktu, dėl asmenų, atsakingų už įstatymu numatyto apskaitos dokumentų audito atlikimą, patvirtinimo 15 straipsnis leidžia
            visoms valstybėms narėms patvirtinti asmenis, atitinkančius nustatytus šiame straipsnyje reikalavimus, tai yra asmenis, kurie
            valstybėje narėje yra kvalifikuoti atlikti 1 straipsnio 1 dalyje nurodytų dokumentų įstatymu numatytą auditą ir užsiėmė tokia
            veikla iki 15 straipsnyje nustatytos datos, nereikalaujant išlaikyti profesinės kompetencijos egzamino.
      Nepaisant to, 15 straipsnis draudžia tai, kad valstybė narė naudotųsi jame numatyta teise po vienerių metų nuo nacionalinių
            nuostatų, įgyvendinančių šią direktyvą, taikymo pradžios, kuri negali būti vėlesnė kaip 1990 m. sausio 1 d.
      2.      Aštuntosios direktyvos 11 straipsnis priimančiai valstybei narei suteikia teisę įstatymų numatytam apskaitos dokumentų auditui
            atlikti patvirtinti specialistus, jau patvirtintus kitoje valstybėje narėje, nereikalaujant išlaikyti profesinės kompetencijos
            egzamino, jei minėtos valstybės narės institucijos laiko jų kvalifikaciją atitinkančia tą, kuri būtina pagal jų valstybės
            teisės aktus, atitinkančius šią direktyvą.
      Parašai.
      * Proceso kalba: graikų.


1986 m. birželio 12 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Michele Bertini ir Giuseppe Bisignani ir kiti prieš Regione Lazio ir Unità sanitarie locali. # Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Pretura di Roma - Italija. # Sujungtos bylos 98, 162 ir 258/85.


title: 2016 m. sausio 21 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Vorarlberger Gebietskrankenkasse ir Alfred Knauer prieš Landeshauptmann von Vorarlberg.#Verwaltungsgerichtshof prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Reglamentas (EB) Nr. 883/2004 – 5 straipsnis – Sąvoka „lygiavertės išmokos“ – Dviejose Europos ekonominės erdvės valstybėse narėse gautų senatvės išmokų sulyginimas – Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos apskaičiuojant sveikatos draudimo įmokų dydį atsižvelgiama į kitose valstybėse narėse gautas senatvės išmokas.#Byla C-453/14.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2016 m. sausio 21 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Reglamentas (EB) Nr. 883/2004 — 5 straipsnis — Sąvoka „lygiavertės išmokos“ — Dviejose Europos ekonominės erdvės valstybėse narėse gautų senatvės išmokų sulyginimas — Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos apskaičiuojant sveikatos draudimo įmokų dydį atsižvelgiama į kitose valstybėse narėse gautas senatvės išmokas“
      Byloje C‑453/14
      dėl Verwaltungsgerichtshof (Administracinis teismas, Austrija) 2014 m. rugsėjo 10 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2014 m. rugsėjo 29 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Vorarlberger Gebietskrankenkasse,

         Alfred Knauer

      prieš

         Landeshauptmann von Vorarlberg,

      dalyvaujant

         Rudolf Mathis,

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro trečiosios kolegijos pirmininkas L. Bay Larsen, einantis ketvirtosios kolegijos pirmininko pareigas, teisėjai J. Malenovský, M. Safjan, A. Prechal (pranešėja) ir K. Jürimäe,
      generalinis advokatas Y. Bot,
      posėdžio sekretorė V. Giacobbo-Peyronnel, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2015 m. liepos 16 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Vorarlberger Gebietskrankenkasse, atstovaujamos advokato J. Lercher,

               —

               A. Knauer, atstovaujamo advokatų J. Nagel ir M. Bitriol,

               —

               Austrijos vyriausybės, atstovaujamos G. Hesse,

               —

               Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos V. Kaye, padedamos QC T. de la Mare,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos M. Kellerbauer ir D. Martin,

               —

               ELPA priežiūros institucijos, atstovaujamos M. Moustakali, X. Lewis ir M. Schneider,

         susipažinęs su 2015 m. lapkričio 12 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo (OL L 166, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 72, ir klaidų ištaisymas OL L 200, p. 1) 5 straipsnio ir SESV 45 straipsnio išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Vorarlberger Gebietskrankenkasse (Foralbergo teritorinė ligonių kasa, toliau – ligonių kasa) ir A. Knauer, viena šalis, ir Landeshauptmann von Vorarlberg (Foralbergo federalinės žemės viršininkas), kita šalis, ginčą dėl A. Knauer pareigos sumokėti įmokas į Austrijos sveikatos draudimo sistemą už pagal Lichtenšteino Kunigaikštystės pensijų draudimo sistemą jam išmokėtas mėnesines pensijų išmokas.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Pagal Reglamento Nr. 883/2004 9 konstatuojamąją dalį:

               4

               Minėto reglamento 3 straipsnyje „Taikymo sritys [Materialinė taikymo sritis]“ nustatyta:
               „1.   Šis reglamentas taikomas visiems teisės aktams, kurie apima šias socialinės apsaugos sritis:
               <…>

                        d)

                        senatvės išmokas;

                  <…>“

               5

               Minėto reglamento 5 straipsnyje „Vienodas požiūris į išmokas, pajamas, faktus ir įvykius“ nurodyta:
               „Jeigu šiame reglamente nenumatyta kitaip ir atsižvelgiant į nustatytas specialias įgyvendinimo nuostatas, taikomos šios nuostatos:

                        a)

                        jeigu pagal kompetentingos valstybės narės teisės aktus socialinės apsaugos išmokų ir kitų pajamų gavimas turi tam tikras teisines pasekmes, atitinkamos tų teisės aktų nuostatos taip pat taikomos gaunant lygiavertes išmokas, teisė į kurias buvo įgyta pagal kitos valstybės narės teisės aktus, arba kitoje valstybėje narėje įgytoms pajamoms;

                        b)

                        jeigu pagal kompetentingos valstybės narės teisės aktus laikoma, kad teisinės pasekmės atsirado dėl tam tikrų faktų arba įvykių, ta valstybė narė atsižvelgia į tokius faktus arba įvykius, atsiradusius bet kurioje valstybėje narėje, tartum jie būtų atsiradę jos teritorijoje.“

               6

               Reglamento Nr. 883/2004 9 straipsnio „Valstybių narių pranešimai apie šio reglamento taikymo sritį“ 1 dalyje numatyta, kad valstybės narės raštu praneša Europos Komisijai, be kita ko, apie minėto reglamento 3 straipsnyje nurodytus teisės aktus ir sistemas.

               7

               Minėto reglamento 30 straipsnyje „Pensininkų mokamos įmokos“ nustatyta:
               „1.   Valstybės narės įstaiga, pagal kurios taikomus teisės aktus ji yra atsakinga už įmokų atskaitymus ligos <…> išmokoms gauti, gali reikalauti atlikti ir padengti tuos atskaitymus, apskaičiuotus pagal jos taikomus teisės aktus, tiek, kiek tų išmokų išlaidas <…> padengia minėtosios valstybės narės įstaiga.
               2.   Jeigu 25 straipsnyje nurodytais atvejais ligos, motinystės ir lygiaverčių tėvystės išmokų gavimas priklauso nuo įmokų arba panašių mokėjimų pagal valstybės narės, kurios teritorijoje atitinkamas pensininkas gyvena, teisės aktus, šios įmokos nėra mokėtinos gyvenamosios vietos pagrindu“.

               8

               Reglamento Nr. 883/2004 53 straipsnio „Išmokų sutapimo vengimo taisyklės“ 1 dalyje numatyta:
               „Šiame skyriuje tos pačios rūšies išmokų sutapimas turi tokią reikšmę: invalidumo, senatvės išmokų ir išmokų išlaikytiniams, apskaičiuotų arba išmokamų pagal to paties asmens įgytus draudimo ir (arba) gyvenimo laikotarpius, visiškas sutapimas.“

               9

               Pagal 2009 m. rugsėjo 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 987/2009, nustatančio Reglamento (EB) Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo įgyvendinimo tvarką (OL L 284, p. 1), 30 straipsnį „Pensininkų mokamos įmokos“:
               „Jeigu asmuo gauna pensiją daugiau nei vienoje valstybėje narėje, iš visų pensijų atskaičiuojamų įmokų dydis jokiomis aplinkybėmis negali būti didesnis už sumą, kuri išskaičiuojama iš kompetentingoje valstybėje narėje tokio paties dydžio pensiją gaunančio asmens pensijos.“

               10

               Reglamentai Nr. 883/2004 ir Nr. 987/2009 taikomi Lichtenšteine remiantis 2011 m. liepos 1 d. [Europos ekonominės erdvės] jungtinio komiteto sprendimu Nr. 76/2011, iš dalies keičiančiu EEE susitarimo VI priedą (Socialinė apsauga) ir protokolą Nr. 37 (OL L 262, p. 33).

         Austrijos teisė

               11

               2010 m. Antrojo socialinio draudimo pakeitimo įstatymo (2. Sozialversicherungs-Änderungsgesetz 2010, BGBl. I Nr. 102/2010) redakcijos Bendrojo socialinio draudimo (Allgemeines Sozialversicherungsgesetz) įstatymo 73a straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Jei gaunama užsienio valstybės mokama pensija, kuri patenka į

                        —

                        [Reglamento Nr. 883/2004] <…>

                  <…>
               taikymo sritį, jos gavėjas privalo, jei turi teisę į sveikatos draudimo išmokas, mokėti sveikatos draudimo įmokas pagal 73 straipsnio 1 ir 1a dalis nuo šios užsienio valstybės mokamos pensijos. Ši įmoka turi būti sumokėta tą dieną, kurią išmokama užsienio valstybės pensija.“

               12

               Dėl Austrijos pensijų sistemos, kuri buvo įsteigta Bendrojo socialinio draudimo kodeksu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paaiškina, kad pensinis draudimas visų pirma saugo apdraustuosius nuo su amžiumi susijusių draudiminių įvykių rizikos, juo siekiama sudaryti galimybę tinkamai palaikyti įprastą gyvenimo lygį. Tam, kad įgytų teisę į senatvės pensiją, apdraustasis turi ne tik sulaukti teisės aktuose numatyto pensinio amžiaus, bet ir būti tam tikru laikotarpiu (skaičiuojamą mėnesiais) apsidraudęs privalomuoju draudimu. Iš principo privalomuoju draudimu yra apdraustas kiekvienas ilgiau nei ribotą laikotarpį pas darbdavį dirbantis darbuotojas. Privalomu pensiniu draudimu apdrausti asmenys, norintys gauti didesnę pensiją nei ta, į kurią jie paprastai turi teisę, gali savanoriškai apsidrausti papildomu draudimu ir mokėti įmokas, kurių maksimali metinė suma apribota. Dėl senatvės draudimo pensijos sistemos, kuri veikia pagal paskirstymo principą, sumokėtos įmokos naudojamos tiesiogiai išmokoms finansuoti. Pensinį draudimą administruoja draudimo įstaigos.

         Lichtenšteino teisė

               13

               Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Lichtenšteino senatvės pensijų sistemą sudaro trys pakopos: senatvės ir maitintojo netekimo draudimas (pirmoji pakopa), profesinis draudimas (antroji pakopa) ir papildomas savanoriškas draudimas (trečioji pakopa).

               14

               Senatvės ir maitintojo netekimo draudimas yra įmokomis grindžiama socialinės apsaugos sistema, o profesinio pensinio draudimo sistema, kurią reglamentuoja 1987 m. spalio 20 d. Profesinio pensinio draudimo sistemos įstatymas (Gesetz über die betriebliche Personalvorsorge), yra kapitalo kaupimu grindžiama sistema. Ji susijusi su senatvės ir maitintojo netekimo draudimo sistema, taip pat su darbo santykiais. Dalyvavimas profesinio pensinio draudimo sistemoje iš principo yra privalomas ir kartu su senatvės ir maitintojo netekimo draudimu turi leisti apsidraudusiam asmeniui išlaikyti gyvenimo lygį, kurį jis turėjo prieš išeidamas į pensiją. Iš principo profesinio pensinio draudimo sistemą įgyvendina darbdavio įsteigtas arba jo pasirinktas socialinio draudimo subjektas, t. y. socialinio draudimo įstaiga. Šios įstaigos gali pasitenkinti minimalių teisės aktuose nustatytų išmokų išmokėjimu arba užtikrinti, kad būtų išmokėtos didesnės, nei minimalios teisės aktuose nustatytos išmokos, laikantis tos pačios teisinės ir organizacinės sistemos sąlygų. Profesinio pensinio draudimo sistemos apibrėžimas ir organizavimas iš esmės yra nepriklausomas nuo asmenų, patenkančių į su amžiumi susijusios rizikos grupę, iniciatyvos arba nuo jų suskirstymo tikslo.

               15

               Vadovaudamasi Reglamento Nr. 883/2004 9 straipsniu Lichtenšteino Kunigaikštystė pateikė pranešimą apie Profesinio pensinio draudimo sistemos įstatymą kaip patenkantį į šio reglamento materialinę taikymo sritį.

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               16

               Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad A. Knauer ir R. Mathis gyvena Austrijoje ir kaip Austrijos pensijos gavėjai yra apdrausti sveikatos draudimu pagal Bendrąjį socialinio draudimo įstatymą. Dėl savo ankstesnės veiklos Šveicarijoje ir Lichtenšteine jie gauna senatvės pensijas, mokamas pensijų kasos pagal Lichtenšteino profesinio pensinio draudimo sistemą (toliau – Lichtenšteino pensinio draudimo sistema).

               17

               Ligonių kasa įpareigojo A. Knauer ir R. Mathis už pensijas, gautas kas mėnesį iš Lichtenšteino pensinio draudimo sistemos nuo 2011 m. spalio mėn. iki šiol, sumokėti sveikatos draudimo įmokas.

               18

               Dviem 2013 m. gruodžio 10 d. sprendimais Foralbergo federalinės žemės viršininkas sumažino A. Knauer ir R. Mathis sveikatos draudimo įmokų dydį motyvuodamas tuo, kad į Reglamento Nr. 883/2004 taikymo sritį patenka tik ta profesinių pensijų sistemos dalis, kuri atitinka minimalias teisės aktuose nustatytas išmokas, todėl pareiga mokėti Bendrojo socialinio draudimo įstatymo 73a straipsnyje numatytą įmoką taikoma tik dėl šios sistemos dalies. Tačiau papildoma dalis, atitinkanti didesnes nei minimalios įmokas, nepatenka į Bendrojo socialinio draudimo įstatymo taikymo sritį, kaip ir profesijų pensijų sistemos dalis, atitinkanti išmokas, kurios mokamos už iki Bendrojo socialinio draudimo įstatymo įsigaliojimo, t. y. iki 1989 m. sausio 1 d., sumokėtas įmokas. Ši dalis turi būti vertinama taip pat, kaip ir papildoma dalis.

               19

               Ligonių kasa padavė kasacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui dėl minėtų dviejų sprendimų, o A. Knauer apskundė su juo susijusį sprendimą. Ligonių kasos teigimu, įmokos mokėtinos už visas Lichtenšteino pensijų kasos A. Knauer ir R. Mathis išmokėtas pensijas, o A. Knauer teigė, kad už šias pensijas jokių įmokų mokėti nereikia.

               20

               Pasak prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, aprašytų senatvės pensijų teisinių gavimo, remiantis, pirma, Bendrojo socialinio draudimo kodeksu ir Profesinio pensinio draudimo sistemos įstatymu, sąlygų palyginimas rodo, kad minėtos išmokos yra lygiavertės, kaip tai suprantama pagal Reglamento (EB) Nr. 833/2004 5 straipsnio a punktą. Jis mano, kad šios pensijos patenka į reglamento taikymo sitį, nes jos grindžiamos atitinkamos valstybės teisinėmis nuostatomis, susijusiomis su socialinės apsaugos sistemos senatvės išmokų sritimi ar sistema, be to, pranešdama apie visą Profesinio pensinio draudimo sistemos įstatymą Lichtenšteino Kunigaikštystė nurodė, kad jis patenka į minėto reglamento taikymo sritį.

               21

               Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad negalima atmesti, jog, nepaisant to, kad minėtame pranešime aiškiai patvirtinama, kad Lichtenšteino pensijų sistema priklauso koordinuojamų pensijų sistemų grupei, ji negali būti laikoma lygiaverte, kaip tai suprantama pagal to paties reglamento 5 straipsnį, nes pagal šią sistemą apsidraudusiems asmenims suteikiama galimybė savarankiškai tvarkyti savo pensijų sistemą, be to, visų pagal Lichtenšteino pensijų sistemą mokamų išmokų įtraukimas į Austrijos sveikatos draudimo įmokų apskaičiavimo pagrindą pagal Sąjungos teisę turėtų būti laikomas neteisėta priemone, kuri riboja SESV 45 straipsnyje įtvirtintą judėjimo laisvę.

               22

               Tokiomis aplinkybėmis Verwaltungsgericht (Administracinis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:

         Dėl prejudicinio klausimo

               23

               Iš karto pažymėtina, kad, pirma, jei mokamos išmokos buvo nurodytos pagal Reglamento Nr. 1408/71 5 straipsnį padarytame pranešime, joms taikomas šis reglamentas (šiuo klausimu žr. Sprendimo Mora Romero, C‑131/96, EU:C:1997:317, 25 punktą ir Sprendimo Pérez García ir kt., C‑225/10, EU:C:2011:678, 36 punktą).

               24

               Neginčijama, kad Lichtenšteino Kunigaikštystė, kuri Reglamento Nr. 883/2004 taikymo tikslais turi būti sulyginta su valstybe nare, vadovaudamasi minėto reglamento 9 straipsniu pateikė pranešimą apie visą pagrindinėje byloje nagrinėjamą profesinį draudimą. Taigi pagal šią sistemą išmokėtos senatvės pensijos išmokos turi būti laikomos patenkančiomis į minėto reglamento taikymo sritį.

               25

               Antra, net jei klausimas bendrai susijęs su Reglamento Nr. 883/2004 5 straipsniu, jis iš tiesų keliamas dėl sąvokos „lygiavertės išmokos“, kaip jos suprantamas pagal šio reglamento 5 straipsnio a punktą, išaiškinimo.

               26

               Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimas turi būti suprantamas taip, kad juo siekiama išsiaiškinti, ar minėto reglamento 5 straipsnio a punktą reikia aiškinti taip, kad tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamosios pagrindinėje byloje, senatvės pensijų išmokos, kurios mokamos pagal abi sistemas – valstybės narės profesinių pensijų sistemą ir kitos valstybės narės teisės aktais nustatytą valstybinę socialinio draudimo pensijų sistemą – patenka į to paties reglamento taikymo sritį ir sudaro lygiavertes išmokas, kaip jos suprantamos pagal šią nuostatą.

               27

               Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, siekiant nustatyti Sąjungos teisės nuostatos, šiuo atveju Reglamento Nr. 883/2004 5 straipsnio a punkto, taikymo sritį, reikia atsižvelgti į jos sąvokas, kontekstą ir tikslus (žr., be kita ko, Sprendimo Angerer, C‑477/13, EU:C:2015:239, 26 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               28

               Šios nuostatos tekste nėra nuorodų dėl būdo, kuriuo reikia aiškinti sąvoką „lygiavertės išmokos“. Tačiau, kaip teigia generalinis advokatas savo išvados 54 punkte, ir priešingai, nei siūlo Komisija, sąvoka „lygiavertės“, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 883/2004 5 straipsnio a punktą, nebūtinai reiškia tą patį kaip ir šio reglamento 53 straipsnyje nustatyta sąvoka „tos pačios rūšies išmokos“. Iš tiesų, jeigu Sąjungos teisės aktų leidėjas būtų norėjęs taikyti teismų praktikoje įtvirtintus šios sąvokos „tos pačios rūšies išmokos“ aiškinimo kriterijus atsižvelgiant į kumuliaciją draudžiančias taisykles, jis, siekdamas pritaikyti sulyginimo principą, būtų vartojęs tokius pačius terminus.

               29

               Dėl su Reglamento Nr. 883/2004 5 straipsnio a punktu susijusių bendrų aplinkybių pažymėtina, jog iš tiesų aišku, kaip teigia Austrijos vyriausybė, kad kitos nuostatos, kaip antai šio reglamento 30 straipsnis ir Reglamento Nr. 987/2009 30 straipsnis, gali būti skirtos reglamentuoti sąlygoms, kuriomis valstybės narės institucija gali tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamosios pagrindinėje byloje, reikalauti atlikti ir padengti įmokų atskaitymus, siekiant padengti sveikatos apsaugos draudimo išmokas. Tačiau vien ši aplinkybė nereiškia, kad šio 5 straipsnio a punktas taip pat negalėtų būti skirtas šioms sąlygoms reglamentuoti.

               30

               Be to, iš Reglamento Nr. 883/2004 30 straipsnio ir Reglamento Nr. 987/2009 30 straipsnio matyti, kad šiuose straipsniuose nustatomi tam tikri tikslūs apribojimai, susiję su valstybių narių turima galimybe reikalauti atlikti ir padengti įmokų atskaitymus, siekiant padengti, be kita ko, sveikatos draudimo išmokas. Taigi, minėtais straipsniais nesiekiama reglamentuoti šio reikalavimo ir padengimo būdo taip, kad, remiantis įžanginiu Reglamento Nr. 883/2004 5 straipsnio sakiniu, tam pačiam reikalavimui ir tam pačiam padengimui nebūtų taikomas minėto 5 straipsnio a punktas.

               31

               Kiek tai susiję su Reglamento Nr. 883/2004 5 straipsnio a punkto tikslu, iš šio reglamento 9 konstatuojamosios dalies matyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas minėto reglamento tekste norėjo pritaikyti teismo praktikoje nustatytą išmokų, pajamų ir faktų sulyginimo principą, kad jis būtų suformuotas laikantis Teisingumo Teismo sprendimų esmės ir tikrosios prasmės.

               32

               Taigi, pirmiausia pažymėtina, kad abi senatvės išmokos negali būti laikomos lygiavertėmis, kaip tai suprantama pagal minėto reglamento 5 straipsnio a punktą, vien dėl to, jog joms abiem taikomas tas pats reglamentas. Iš tiesų, be fakto, kad Teisingumo Teismo praktika tokio aiškinimo nepatvirtina, dėl tokio aiškinimo minėtoje nuostatoje numatytas lygiavertiškumo reikalavimas, kurio siekė Sąjungos teisės aktų leidėjas, gali netekti savo reikšmės, nes ši nuostata bet kuriuo atveju skirta taikyti tik išmokoms, kurios patenka į minėtą taikymo sritį.

               33

               Konkrečiau kalbant, dėl tokių senatvės išmokų, kaip nagrinėjamosios pagrindinėje byloje, ir atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką, kurią Sąjungos teisės aktų leidėjas nurodo Reglamento Nr. 883/2004 9 konstatuojamojoje dalyje, sąvoka „lygiavertės išmokos“, kaip ji suprantama šio reglamento 5 straipsnio a punkte, turi būti aiškinama kaip iš esmės nurodanti dvi senatvės išmokas, kurios yra sulyginamos (šiuo klausimu žr. Sprendimo Klöppel, C‑507/06, EU:C:2008:110, 19 punktą).

               34

               Dėl tokių senatvės išmokų sulyginamojo pobūdžio reikia atsižvelgti į šiomis išmokomis ir teisės aktais, kuriuose jos buvo nustatytos, siekiamą tikslą (pagal analogiją žr. Sprendimo O, C‑432/14, EU:C:2015:643, 33 punktą).

               35

               Kiek tai susiję su pagrindine byla, iš pačios klausimo formuluotės matyti, kad pagal Lichtenšteino profesinio pensinio draudimo sistemą ir Austrijos profesinio pensinio draudimo sistemą mokamomis senatvės išmokomis siekiama to paties tikslo – užtikrinti, kad jų gavėjai išlaikytų tokį gyvenimo lygį, kokį turėjo prieš išeidami į pensiją.

               36

               Darytina išvada, kad senatvės išmokos, kaip nagrinėjamosios pagrindinėje byloje, turi būti laikomos sulyginamomis. Šiuo klausimu, kaip savo išvados 60 punkte pažymėjo generalinis advokatas, tai, kad yra skirtumų, susijusių pirmiausia su būdu, kuriuo buvo įgyta teisė į išmoką, arba su galimybe apdraustiesiems gauti papildomas papildomo draudimo išmokas, nesuteikia pagrindo daryti kitokią išvadą.

               37

               Pagaliau neatrodo, kad tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamosios pagrindinėje byloje, egzistuoja objektyvus pateisinimas skirtingai vertinti aptariamas senatvės išmokas. Toks pateisinimas prireikus galėtų būti, jei, kaip teisingai pažymėjo ELPA priežiūros institucija, įmokos, skirtos sveikatos draudimo išmokoms Austrijoje, būtų mokamos remiantis senatvės išmokomis, kurios mokamos pagal Lichtenšteino profesinio pensinio draudimo sistemą, tačiau tokios įmokos buvo surinktos Lichtenšteine. Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad taip yra pagrindinėje byloje nagrinėjamomis aplinkybėmis.

               38

               Taigi į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 883/2004 5 straipsnio a punktas aiškintinas taip, kad tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamosios pagrindinėje byloje, senatvės išmokos, mokamos pagal valstybės narės profesinio pensinio draudimo sistemą, ir išmokos, mokamos pagal kitos valstybės narės teisės aktuose nustatytą draudimą sistemą, kurios abi patenka į to paties reglamento taikymo sritį, yra lygiavertės išmokos, kaip jos suprantamos pagal šią nuostatą, nes abiem jų kategorijomis siekiama to paties tikslo – užtikrinti, kad jų gavėjai palaikytų tokį gyvenimo lygį, kokį turėjo prieš išeidami į pensiją.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               39

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

                     2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo 5 straipsnio a punktą reikia aiškinti taip, kad tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamosios pagrindinėje byloje, senatvės išmokos, mokamos pagal valstybės narės profesinio pensinio draudimo sistemą, ir išmokos, mokamos pagal kitos valstybės narės teisės aktuose nustatytą valstybinę socialinio draudimo pensijų sistemą, kurios abejos patenka į to paties reglamento taikymo sritį, yra lygiavertės išmokos, kaip jos suprantamos pagal šią nuostatą, nes abiem jų kategorijomis siekiama to paties tikslo – užtikrinti, kad jų gavėjai palaikytų tokį gyvenimo lygį, kokį turėjo prieš išeidami į pensiją.

                     Parašai.

            (
            *1
         )   Proceso kalba: vokiečių.