title: 2011 m. spalio 13 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Deutsche Post AG ir Vokietijos Federacinė Respublika prieš Europos Komisiją. # Apeliacinis skundas - Valstybės pagalba - Reglamentas (EB) Nr. 659/1999 - 10 straipsnio 3 dalis - Sprendimas, kuriuo įpareigojama pateikti informacijos - Aktas, dėl kurio galima pareikšti ieškinį pagal SESV 263 straipsnį. # Sujungtos bylos C-463/10 P ir C-475/10 P.

text:
      Sujungtos bylos C‑463/10 P ir C‑475/10 P
      Deutsche Post AG
      ir
      Vokietijos Federacinė Respublika
      prieš
      Europos Komisiją
      „Apeliacinis skundas – Valstybės pagalba – Reglamentas (EB) Nr. 659/1999 – 10 straipsnio 3 dalis – Sprendimas, kuriuo įpareigojama pateikti informaciją – Aktas, dėl kurio galima pareikšti ieškinį pagal SESV 263 straipsnį“
      Sprendimo santrauka
      1.        Ieškinys dėl panaikinimo – Aktai, dėl kurių galima pareikšti ieškinį – Aktai, kuriais siekiama sukelti teisinių pasekmių –
            Sąvoka – Sąlygos
      (SESV 263 straipsnis)
      2.        Ieškinys dėl panaikinimo – Aktai, dėl kurių galima pareikšti ieškinį – Aktai, sukeliantys privalomų teisinių pasekmių – Komisijos
            sprendimas, kuriuo per valstybės pagalbos nagrinėjimo procedūrą valstybė narė įpareigojama pateikti informaciją, priimtas
            remiantis Reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnio 3 dalimi – Įtraukimas
      (SESV 263 straipsnio pirma pastraipa ir SESV 288 straipsnio ketvirta pastraipa; Tarybos reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnio
            2 ir 3 dalys)
      3.        Ieškinys dėl panaikinimo – Aktai, dėl kurių galima pareikšti ieškinį – Parengiamieji aktai – Neįtraukimas – Komisijos sprendimas,
            kuriuo valstybė narė įpareigojama pateikti informaciją, priimtas remiantis Reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnio 3 dalimi
            – Aktas, sukeliantis savarankiškų teisinių pasekmių – Įtraukimas
      (SESV 258 ir 263 straipsniai; Tarybos reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnio 3 dalis)
      4.        Ieškinys dėl panaikinimo – Fiziniai ar juridiniai asmenys – Tiesiogiai ir konkrečiai su jais susiję aktai – Komisijos sprendimas,
            kuriuo valstybė narė įpareigojama pateikti su valstybės įmone susijusią informaciją, priimtas remiantis Reglamento Nr. 659/1999
            10 straipsnio 3 dalimi – Šios įmonės pareikštas ieškinys – Priimtinumas
      (SESV 263 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnio 3 dalis)
      1.        Kiek tai susiję su valstybių narių ar institucijų pareikštais ieškiniais dėl panaikinimo, aktai, dėl kurių galima pareikšti
         ieškinį pagal SESV 263 straipsnį, yra visi institucijų priimti aktai, nepaisant jų formos, sukeliantys privalomų teisinių
         pasekmių. Be to, valstybė narė gali pareikšti ieškinį dėl akto, sukeliančio tokių privalomų pasekmių, panaikinimo ir neprivalo
         įrodyti savo suinteresuotumo jį pareikšti.

      Tokiais atvejais, kai ieškinį dėl institucijos priimto akto pareiškia fizinis ar juridinis asmuo, ieškinį galima pareikšti
         tik tada, jei šio akto sukeliamos privalomos teisinės pasekmės gali daryti įtaką ieškovo interesams, iš esmės pakeisdamos
         jo teisinę padėtį. Jei ieškinį dėl panaikinimo pareiškia neprivilegijuotas ieškovas dėl jam neskirto akto, šis reikalavimas
         dėl daromos įtakos ieškovo interesams iš dalies sutampa su SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje įtvirtintomis sąlygomis.

      (žr. 36–38 punktus)
      2.        Komisijos sprendimas, priimtas pagal Reglamento Nr. 659/1999, kuriuo nustatomos išsamios SESV 108 straipsnio taikymo taisyklės,
         10 straipsnio 3 dalį, kuriuo valstybė narė įpareigojama pateikti informaciją dėl tariamai neteisėtos pagalbos, sukelia privalomų
         teisinių pasekmių, todėl yra aktas, dėl kurio galima pareikšti ieškinį pagal SESV 263 straipsnį. Šis įpareigojimas yra šio
         reglamento 10 straipsnyje numatytos procedūros antroji stadija, kad Komisija galėtų iš atitinkamos valstybės narės gauti reikalingos
         informacijos, susijusios su tokia pagalba; ši stadija yra Komisijos sprendimo, kaip jis suprantamas pagal SESV 288 straipsnį,
         priėmimas. Numatydamas, kad įsakymas pateikti informaciją yra sprendimas, Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė šiam aktui suteikti
         privalomąjį pobūdį.

      (žr. 41, 43–45 punktus)
      3.        Tarpinės priemonės, kuriomis siekiama parengti galutinį sprendimą, iš principo nėra aktai, galintys būti ieškinio dėl panaikinimo
         dalykas. Ieškinys dėl panaikinimo, pareikštas dėl aktų, kuriais išreiškiama laikina Komisijos pozicija, galėtų įpareigoti
         Sąjungos teismą vertinti klausimus, dėl kurių atitinkama institucija dar neturėjo galimybės pareikšti savo nuomonės, ir dėl
         to galėtų būti paankstintas nagrinėjimas iš esmės ir supainiotos skirtingos administracinės ir teisminės procedūrų stadijos.
         Taigi tokio ieškinio priėmimas būtų nesuderinamas su kompetencijų paskirstymo tarp Komisijos ir Sąjungos teismo sistemomis,
         su Sutartyje numatytomis teisių gynimo priemonėmis ir gero teisingumo vykdymo bei administracinės procedūros Komisijoje sklandžios
         eigos reikalavimais.

      Dėl tarpinio akto taip pat negalima pareikšti ieškinio, jei nustatyta, kad šiame akte esantys pažeidimai gali būti nurodyti
         grindžiant ieškinį dėl galutinio sprendimo, kurio parengiamasis aktas jis yra. Tokiomis aplinkybėmis ieškinys, pareikštas
         dėl sprendimo, kuriuo užbaigiama procedūra, užtikrins pakankamą teisminę apsaugą. Jei pastaroji sąlyga netenkinama, teigtina,
         kad tarpinis aktas sukelia savarankiškų teisinių pasekmių, todėl gali būti ieškinio dėl panaikinimo dalykas.

      Toks aktas yra Komisijos įsakymas valstybei narei pateikti informacijos apie valstybės įmonės pajamas ir sąnaudas vykstant
         procedūrai dėl valstybės pagalbos nustatymo, priimtas pagal Reglamento Nr. 659/1999, kuriuo nustatomos išsamios SESV 108 straipsnio
         taikymo taisyklės, 10 straipsnio 3 dalį. Ieškinys, pareikštas dėl sprendimo, kuriuo užbaigiama procedūra dėl tokios valstybės
         pagalbos, negali užtikrinti ieškovams pakankamos teisminės apsaugos, atsižvelgiant į tai, kad, pirma, tarpinio akto neteisėtumas,
         t. y. įsakymo neproporcingumas dėl to, kad reikalaujama informacija nėra reikšminga, negali paveikti galutinio Komisijos sprendimo
         teisėtumo, nes šis sprendimas nebus pagrįstas informacija, gauta vykdant minėtą įsakymą, ir, antra, atitinkamos valstybės
         narės atsisakymas vykdyti tokį įsakymą yra įsipareigojimų nevykdymas pagal Sutartis, kaip tai suprantama pagal SESV 258 straipsnį,
         o šio įsakymo nevykdymo negalima pateisinti tariamu jo neteisėtumu. Vadinasi, tokio įsakymo teisėtumas turi būti ginčijamas
         per atskirą procedūrą, t. y. pareiškiant ieškinį dėl panaikinimo pagal SESV 263 straipsnį.

      (žr. 50–60 punktus)
      4.        Pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą fizinis ar juridinis asmuo gali pareikšti ieškinį dėl kitam asmeniui skirto sprendimo,
         tik jei šis sprendimas yra tiesiogiai ir konkrečiai su juo susijęs. Šiuo atžvilgiu valstybei narei skirtas Komisijos įsakymas
         pateikti informacijos apie valstybės įmonės pajamas ir sąnaudas vykstant procedūrai dėl valstybės pagalbos nustatymo, priimtas
         pagal Reglamento Nr. 659/1999, kuriuo nustatomos išsamios SESV 108 straipsnio taikymo taisyklės, 10 straipsnio 3 dalį, tiesiogiai
         susijęs su šia įmone, nes, pirma, kaip priemonės, su kuria susijusi tame įsakyme minima informacija, adresatė ir kaip šios
         informacijos turėtoja ši įmonė bus priversta vykdyti įsakymą pateikti informacijos ir, antra, reikalaujamos informacijos galutinis
         ir baigtinis turinys aiškus iš paties ginčijamo akto, nepaliekant atitinkamai valstybei narei diskrecijos šiuo klausimu. Be
         to, toks įsakymas yra konkrečiai susijęs su šia įmone, nes jame minima informacija susijusi tik su šia įmone ir su jai skirtos
         tariamos valstybės pagalbos tyrimo procedūra.

      (žr. 65, 68–70, 74 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. spalio 13 d.(*)

      „Apeliacinis skundas – Valstybės pagalba – Reglamentas (EB) Nr. 659/1999 – 10 straipsnio 3 dalis – Sprendimas, kuriuo įpareigojama pateikti informacijos – Aktas, dėl kurio galima pareikšti ieškinį pagal SESV 263 straipsnį“
      Sujungtose bylose C‑463/10 P ir C‑475/10 P
      dėl atitinkamai 2010 m. rugsėjo 24 ir 27 d. pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateiktų dviejų
         apeliacinių skundų

      Deutsche Post AG, įsteigta Bonoje (Vokietija), atstovaujama Rechtsanwälte J. Sedemund ir T. Lübbig,

      ir
      Vokietijos Federacinė Respublika, atstovaujama T. Henze, J. Möller ir N. Graf Vitzthum,

      ieškovės,
      dalyvaujant kitai proceso šaliai:
      Europos Komisijai, atstovaujamai B. Martenczuk ir T. Maxian Rusche, nurodžiusiai adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovei pirmojoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts (pranešėjas), teisėjai J. Malenovský, R. Silva de Lapuerta, E. Juhász ir D. Šváby,
      generalinis advokatas Y. Bot,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2011 m. gegužės 26 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2011 m. birželio 30 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo apeliaciniais skundais Deutsche Post AG (toliau – Deutsche Post) ir Vokietijos Federacinė Respublika atitinkamai prašo panaikinti 2010 m. liepos 14 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo nutartis
         Deutsche Post prieš Komisiją (T‑570/08) ir Vokietija prieš Komisiją (T‑571/08, toliau kartu – skundžiamos nutartys), kuriomis Bendrasis Teismas jų ieškinius dėl 2008 m. spalio 30 d. Europos
         Komisijos sprendimo, kuriuo Vokietijos Federacinė Respublika įpareigojama pateikti informacijos per valstybės pagalbos suteikimo
         Deutsche Post procedūrą (toliau – ginčijamas aktas), panaikinimo pripažino nepriimtinais.

       Teisinis pagrindas
      2        Pagal 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias [SESV 108 straipsnio] taikymo taisykles
         (OL L 83, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339), 2 straipsnio 2 dalį valstybė narė, pranešdama
         Europos Komisijai apie planus skirti naują pagalbą, savo pranešime privalo pateikti „visą reikiamą informaciją, kad Komisija
         pagal 4 ir 7 straipsnius galėtų priimti sprendimą“.

      3        Reglamento Nr. 659/1999 5 straipsnyje nustatyta:

      „1.      Jeigu Komisija mano, kad suinteresuotųjų valstybių narių pateikta informacija, susijusi su priemone, apie kurią reikia pranešti
         pagal 2 straipsnį, nėra išsami, ji prašo pateikti visą reikiamą papildomą informaciją. <…>

      2.      Jeigu suinteresuota valstybė narė per Komisijos nustatytą laikotarpį nepateikia reikalaujamos informacijos arba pateikia nepilną
         informaciją, Komisija jai išsiunčia pakartotiną pranešimą, nustatydama papildomą laikotarpį informacijai pateikti.

      3.      Pirmiau nurodytas pranešimas laikomas atšauktu, jeigu reikalaujama informacija nepateikiama per nustatytą laikotarpį <…>.“
      4        Reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnyje numatyta:

      „1.      Jeigu Komisija turi iš bet kurio šaltinio gautą informaciją apie įtariamą neteisėtą pagalbą, tokią informaciją ji iš karto
         patikrina.

      2.      Prireikus Komisija prašo suinteresuotosios valstybės narės pateikti informaciją. Šio reglamento 2 straipsnio 2 dalis ir 5 straipsnio
         1 ir 2 dalys taikomos mutatis mutandis.

      3.      Jeigu, nepaisant 5 straipsnio 2 dalyje minimo pakartotino pranešimo, suinteresuotoji valstybė narė per Komisijos nustatytą
         laikotarpį nepateikia būtinos informacijos arba pateikia ne visą informaciją, Komisija priima sprendimą, įpareigojantį pateikti
         tokią informaciją (toliau – įsakymas pateikti informaciją). Sprendime nurodoma, kokią informaciją reikia pateikti, ir nustatomas
         atitinkamas laikotarpis, per kurį ji turi būti pateikta.“

      5        Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Galimos neteisėtos pagalbos patikrinimas užbaigiamas priimant sprendimą pagal 4 straipsnio 2, 3 arba 4 dalis. Jeigu priimami
         sprendimai pradėti formalaus tyrimo procesą, bylos svarstymas užbaigiamas priimant sprendimą pagal 7 straipsnį. Jeigu valstybė
         narė nevykdo įsakymo pateikti informaciją, minėtasis sprendimas priimamas remiantis turima informacija.“

      6        2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų Sutarties 81 ir 82 straipsniuose,
         įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 18 straipsnio 3 dalyje nustatyta,
         kad „jei Komisija nurodo įmonėms ir įmonių asociacijoms pateikti informaciją sprendimu, sprendime ji nurodo <…> teisę į sprendimo
         peržiūrėjimą Teisingumo Teisme“.

       Ginčo aplinkybės
      7        2007 m. rugsėjo 12 d. Komisija pradėjo oficialią tyrimo procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį dėl valstybės pagalbos Deutsche Post AG (C 36/2007 (ex NN 25/2007)). Šio sprendimo santrauka paskelbta Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje (C 245, p. 21).

      8        2008 m. liepos 17 d. Komisija pateikė Vokietijos Federacinei Respublikai prašymą pateikti informacijos, kuriame pateiktas
         klausimynas apie Deutsche Post pajamas ir išlaidas 1989–2007 metais. 2008 m. rugpjūčio 12 d. ir 21 d. Komisija jai nusiuntė pakartotiną pranešimą, kuriame
         dar kartą paprašė pateikti reikalaujamą informaciją.

      9        Savo atsakymuose, pateiktuose 2008 m. rugpjūčio 5 d., rugpjūčio 14 d. ir rugsėjo 29 d., Vokietijos Federacinė Respublika patvirtino,
         kad atsisako pateikti duomenis apie Deutsche Post pajamas ir sąnaudas po 1995 m. Ji pirmiausia teigė, kad Komisijos nagrinėjimas turėtų apsiriboti periodu nuo 1989 m. iki
         1994 m. ir kad atsakymas į minėtus klausimus reikalautų neproporcingų laiko ir darbo sąnaudų.

      10      Ginčijamu aktu Komisija pagal Reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnio 3 dalį įpareigojo Vokietijos Federacinę Respubliką per
         20 dienų pateikti visą informaciją, reikalingą atsakyti į minėtus klausimus. Komisija taip pat pridūrė, kad jei, nepaisant
         šio įsakymo, Vokietijos valdžios institucijos per nurodytą terminą nepateiks reikalaujamos informacijos, ji priims sprendimą
         remdamasi turima informacija pagal Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnio 1 dalį.

       Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamos nutartys
      11      2008 m. gruodžio 22 d. Bendrojo Teismo kanceliarijoje Deutsche Post (byla T‑570/08) ir Vokietijos Federacinė Respublika (byla T‑571/08) pareiškė ieškinius dėl ginčijamo akto panaikinimo.

      12      Atskirais dokumentais, pateiktais Bendrojo Teismo kanceliarijai 2009 m. kovo 19 d., Komisija, remdamasi Bendrojo Teismo procedūros
         reglamento 114 straipsnio 1 dalimi, pareiškė prieštaravimą dėl priimtinumo abiejose bylose. Bendrasis Teismas šį prieštaravimą
         patenkino ir nusprendė, kad ginčijamas aktas nėra aktas, dėl kurio galima pareikšti ieškinį pagal SESV 263 straipsnį.

      13      Minėtų nutarčių Deutsche Post prieš Komisiją 24–26 punktuose ir Vokietija prieš Komisiją 22–25 punktuose Bendrasis Teismas pabrėžia, kad, pirma, siekiant nustatyti, ar aktas yra toks, dėl kurio galima pareikšti
         ieškinį pagal SESV 263 straipsnį, reikia remtis jo turiniu, o ne forma ir, antra, dėl tarpinės priemonės, kurios tikslas –
         parengti galutinį sprendimą ir kuri neturi teisinių pasekmių, negalima pareikšti ieškinio dėl panaikinimo. Šiuo atžvilgiu
         Bendrasis Teismas visų pirma remiasi 1981 m. lapkričio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimu IBM prieš Komisiją (60/81, Rink. p. 2639, 9 ir 10 punktai) ir 2008 m. liepos 17 d. Teisingumo Teismo sprendimu Athinaïki Techniki prieš Komisiją (C‑521/06 P, Rink. p. I‑5829, 46 punktas).

      14      Kalbant apie ginčijamo akto pasekmes, minėtų nutarčių Deutsche Post prieš Komisiją 29 ir 30 punktuose bei Vokietija prieš Komisiją 28 ir 29 punktuose Bendrasis Teismas pabrėžia, kad tokiu atveju, jei valstybė narė nepaklūsta įsakymui pateikti informacijos,
         nenumatyta jokių sankcijų. Toks įsakymas susijęs su rungimosi principo laikymusi.

      15      Minėtų nutarčių Deutsche Post prieš Komisiją 31 ir 32 punktuose bei Vokietija prieš Komisiją 30 ir 31 punktuose Bendrasis Teismas nurodo, kad ginčijamas aktas priimtas per administracinę minėtos pagalbos nagrinėjimo
         procedūrą po sprendimo pradėti oficialią tyrimo procedūrą ir prieš priimant galutinį sprendimą. Pasak Bendrojo Teismo, ginčijamas
         aktas nenulemia galutinio sprendimo, nes šioje stadijoje Komisija dar gali nuspręsti, kad valstybės pagalbos nėra, kad ji
         suderinama arba nesuderinama su vidaus rinka. Anot Bendrojo Teismo, iš to matyti, kad ginčijamas aktas yra tarpinė priemonė,
         kurios tikslas – parengti galutinį Komisijos sprendimą.

      16      Atsakydamas į Deutsche Post ir Vokietijos Federacinės Respublikos argumentą, kurios, remdamosi teismo praktika, susijusia su ieškinio dėl sprendimo pradėti
         oficialią tyrimo procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį priimtinumu (žr. 2001 m. spalio 9 d. Sprendimą Italija prieš Komisiją, C‑400/99, Rink. p. I‑7303), teigė, kad laikinas akto pobūdis nebūtinai lemia, jog šio akto negalima ginčyti, Bendrasis Teismas
         minėtų nutarčių Deutsche Post prieš Komisiją 36 punkte ir Vokietija prieš Komisiją 35 punkte nurodė, kad sprendimo pradėti procedūrą ir ginčijamo akto pasekmės nepanašios.

      17      Kalbant apie tariamą Deutsche Post ir Vokietijos Federacinės Respublikos procesinės padėties pablogėjimą, jei nesilaikoma ginčijamo akto, Bendrasis Teismas
         skundžiamų nutarčių 42 punkte nurodė, kad ne pats ginčijamas aktas savaime, o Vokietijos valdžios institucijų atsisakymas
         pateikti Komisijai tame akte nurodytą reikalaujamą informaciją gali atimti iš suinteresuotų asmenų galimybę panaikinti galutinio
         sprendimo motyvų spragas. Anot Bendrojo Teismo, jei Vokietijos valdžios institucijos mano, kad Komisijos reikalaujama informacija
         nėra reikalinga faktinėms aplinkybėms nustatyti arba kad reikalaujamas tyrimas yra pernelyg brangus, palyginti su siekiamu
         rezultatu, jos gali pasirinkti nekreipti dėmesio į duotą įsakymą.

      18      Bendrasis Teismas minėtų nutarčių Deutsche Post prieš Komisiją 46 punkte ir Vokietija prieš Komisiją 45 punkte daro išvadą, kad ginčijamas aktas nėra toks, dėl kurio galima pareikšti ieškinį pagal SESV 263 straipsnį.

       Šalių reikalavimai ir procesas Teisingumo Teisme
       Byla „Deutsche Post prieš Komisiją (C‑463/10 P)“
      19      Deutsche Post Teisingumo Teismo prašo:

      –        panaikinti minėtą Nutartį Deutsche Post prieš Komisiją,

      –        panaikinti ginčijamą aktą ir
      –        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      20      Komisija Teisingumo Teismo prašo:

      –        atmesti apeliacinį skundą ir
      –        priteisti iš Deutsche Post bylinėjimosi išlaidas.

       Byla „Vokietija prieš Komisiją (C‑475/10 P)“
      21      Vokietijos Federacinė Respublika Teisingumo Teismo prašo:

      –        panaikinti minėtą Nutartį Vokietija prieš Komisiją ir

      –        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      22      Komisija Teisingumo Teismo prašo:

      –        atmesti apeliacinį skundą ir
      –        priteisti iš Vokietijos Federacinės Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
      23      2010 m. gruodžio 15 d. nutartimi Teisingumo Teismo pirmininkas nusprendė sujungti bylas C‑463/10 P ir C‑475/10 P tam, kad
         būtų bendrai vykdoma žodinė proceso dalis ir priimtas galutinis sprendimas.

       Dėl apeliacinių skundų
      24      Grisdamos savo apeliacinius skundus Deutsche Post ir Vokietijos Federacinė Respublika tvirtina, kad Bendrasis Teismas skundžiamose nutartyse padarė įvairių teisės klaidų, kai
         aiškino sąvoką „aktas, dėl kurio galima pareikšti ieškinį“ pagal SESV 263 straipsnį. Jos nurodo penkis apeliacinių skundų
         pagrindus. Pirmasis pagrindas susijęs su SESV 288 straipsnio pažeidimu, antrasis – su teismo praktikos, pagal kurią valstybės
         pagalbos srityje parengiamieji aktai gali būti tokie aktai, dėl kurių galima pareikšti ieškinį, nesilaikymu, trečiasis – su
         neatsižvelgimu į įsakymo pateikti informacijos teisines pasekmes, ketvirtasis – su veiksmingos teisminės apsaugos principo
         pažeidimu ir galiausiai penktasis – su Komisijos ir valstybių narių kompetencijos pasiskirstymo pagal SESV 107 ir SESV 108 straipsnius
         nepaisymu.

      25      Pirmieji keturi apeliacinių skundų pagrindai glaudžiai susiję, todėl juos reikia nagrinėti kartu.

       Šalių argumentai
      26      Vokietijos Federacinė Respublika ir Deutsche Post tvirtina, kad Reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnio 3 dalyje Komisija aiškiai įgaliojama priimti oficialų sprendimą. Remiantis
         SESV 288 straipsniu, toks sprendimas privalomas ir yra aktas, dėl kurio galima pareikšti ieškinį pagal SESV 263 straipsnį.
         Bendrasis Teismas minėtų nutarčių Deutsche Post prieš Komisiją 26 punkte ir Vokietija prieš Komisiją 25 punkte padarė teisės klaidą, nes visai neatsižvelgė į ginčijamo akto formą.

      27      Anot Vokietijos Federacinės Respublikos, aplinkybė, kad ginčijamas aktas yra tarpinė priemonė per valstybės pagalbos tyrimo
         procedūrą, nelemia fakto, kad jis yra aktas, dėl kurio galima pareikšti ieškinį. Iš tiesų tuo, kad dėl galutinio sprendimo
         galima pareikšti ieškinį, suinteresuotųjų šalių interesai pakankamai neapsaugomi.

      28      Apeliantės taip pat tvirtina, kad neatsižvelgiant į ginčijamo akto formą ir, priešingai negu Bendrasis teismas nutarė minėtų
         nutarčių Deutsche Post prieš Komisiją 46 punkte ir Vokietija prieš Komisiją 45 punkte, įsakymas pateikti informacijos pagal Reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnio 3 dalį tiesiogiai sukelia privalomų
         teisinių pasekmių atitinkamai valstybei narei ir atitinkamai įmonei. Anot Vokietijos Federacinės Respublikos, tokiu sprendimu
         būtų užbaigta administracinė procedūra dėl valstybės pagalbos, nes jis leistų Komisijai priimti sprendimą remiantis byloje
         turima medžiaga, jei atitinkama valstybė narė nevykdytų minėto įsakymo. Be to, valstybės narės, nevykdžiusios įsipareigojimo
         pagal Reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnio 3 dalį kartu su SESV 288 straipsniu ir ESS 4 straipsnio 3 dalimi, atžvilgiu būtų
         galima pradėti procedūrą dėl įsipareigojimų nevykdymo pagal SESV 258 straipsnį.

      29      Komisija teigia, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką ieškinį dėl panaikinimo pagal SESV 263 straipsnį galima pareikšti
         tik dėl teisės aktų ir sprendimų, sukeliančių privalomas teisines pasekmes, kurios turi įtakos ieškovo interesams aiškiai
         pakeisdamos jo teisinę situaciją (žr., be kita ko, minėto Sprendimo IBM prieš Komisiją 9 punktą; 1999 m. spalio 5 d. Sprendimo Nyderlandai prieš Komisiją, C‑308/95, Rink. p. I‑6513, 26 punktą; 2000 m. balandžio 6 d. Sprendimo Ispanija prieš Komisiją, C‑443/97, Rink. p. I‑2415, 27 punktą; 2000 m. birželio 22 d. Sprendimo Nyderlandai prieš Komisiją, C‑147/96, Rink. p. I‑4723, 25 punktą ir 2006 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Reynolds Tobacco ir kt. prieš Komisiją, C‑131/03 P, Rink. p. I‑7795, 54 punktą). „Sprendimas“ pagal SESV 288 straipsnį nebūtinai sukelia tokias pasekmes. Anot Komisijos,
         tai, ar dėl akto arba sprendimo galima pareikšti ieškinį, lemia ne jo forma, o turinys. Todėl ieškinį dėl sprendimo pagal
         SESV 288 straipsnį arba kitokios formos akto panaikinimo galima pareikšti tik tada, jei šis sprendimas ar aktas sukelia pasekmių
         trečiosioms šalims.

      30      Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad ginčijamas aktas nesukelia privalomų teisinių pasekmių, darančių įtaką ieškovių
         interesams.

      31      Komisija šiuo atžvilgiu teigia, kad vykstant procedūrai dėl valstybės pagalbos valstybės narės pagal ESS 4 straipsnio 3 dalį
         privalo pateikti Komisijai visą informaciją, kuri jai reikalinga norint įvertinti valstybės pagalbos buvimą ar nebuvimą ir
         jos suderinamumą su vidaus rinka. Be to, valstybės narės pareiga pateikti Komisijai reikalaujamą informaciją veikiau grindžiama
         ESS 4 straipsnio 3 dalimi, o ne įsakymu pateikti informacijos.

      32      Įsakymas pateikti informacijos susijęs su rungimosi principo laikymusi per administracinę procedūrą. Po prašymo pateikti informacijos
         ir pakartotinio pranešimo, kurie numatyti Reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnio 3 dalyje kartu su šio reglamento 5 straipsnio
         2 dalimi, valstybė narė turi paskutinę progą pateikti reikalaujamą informaciją prieš Komisijai priimant sprendimą remiantis
         turima informacija.

      33      Komisija nurodo, kad, priešingai nei kartelių srityje, valstybės pagalbos srityje ji neturi kompetencijos atlikti tyrimą prieš
         priimdama galutinį sprendimą. Taigi Komisija negalėtų išsiaiškinti faktų be lojalaus valstybių narių bendradarbiavimo. Todėl
         ne įsakymas pateikti informacijos, o valstybės narės atsisakymas vykdyti šį įsakymą suteikia Komisijai galimybę priimti sprendimą
         remiantis turima informacija. Be to, aplinkybė, kad Komisija mano esanti pakankamai informuota ir nutraukia informacijos paiešką,
         savaime nesukelia teisinių pasekmių. Priešingai, tokias pasekmes sukelia šių faktų teisinis vertinimas, kurį ji turi atlikti
         galutiniame sprendime. Taigi įsakymas pateikti informacijos yra tik parengiamasis aktas, nepaveikiantis atitinkamos valstybės
         narės teisinės padėties.

      34      Komisija priduria, kad ieškovų galimybė pareikšti ieškinį dėl galutinio sprendimo dėl pagalbos suderinamumo su vidaus rinka
         panaikinimo jiems užtikrina pakankamą teisminę apsaugą. Galimi teisės pažeidimai parengiamuosiuose aktuose gali būti panaudoti
         ieškiniui dėl galutinio akto, kurio rengimo etapas yra šie parengiamieji aktai, pagrįsti (minėto Sprendimo IBM prieš Komisiją 12 punktas).

      35      Galiausiai Komisija primygtinai pabrėžia tai, kad už įsakymo pateikti informacijos nevykdymą netaikomos jokios sankcijos.
         Nevykdydama įsakymo, valstybė narė netiesiogiai nurodo, kad Komisija turi visą informaciją ir ja remdamasi gali priimti sprendimą.
         Vien galimybė, kad šios valstybės narės atžvilgiu gali būti pradėta procedūra dėl įsipareigojimų nevykdymo, nėra nei sankcija,
         nei aplinkybė, galinti paveikti šios valstybės interesus. Kadangi valstybės narės pagal ESS 4 straipsnio 3 dalį privalo pateikti
         Komisijai visą informaciją, kuri jai reikalinga norint įvertinti valstybės pagalbos buvimą ar nebuvimą ir jos suderinamumą
         su vidaus rinka, procedūra dėl įsipareigojimų nevykdymo gali būti pradėta ir nesant įsakymo pateikti informacijos. Be to,
         valstybės narės interesai paveikiami tik tada, kai Komisija faktiškai nusprendžia patraukti valstybę narę atsakomybėn dėl
         Sutarties pažeidimo.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      36      Iš nusistovėjusios teismo praktikos, susijusios su valstybių narių ar institucijų pareikštais ieškiniais dėl panaikinimo,
         matyti, kad aktai, dėl kurių galima pareikšti ieškinį, pagal SESV 263 straipsnį yra visi institucijų priimti aktai, nepaisant
         jų formos, sukeliantys privalomas teisines pasekmes (žr., be kita ko, 1971 m. kovo 31 d. Sprendimo Komisija prieš Tarybą, vadinamo AETR, 22/70, Rink. p. 263, 42 punktą; 1994 m. kovo 2 d. Sprendimo Parlamentas prieš Tarybą, C‑316/91, Rink. p. I‑625, 8 punktą; minėto Sprendimo Ispanija prieš Komisiją 27 punktą; 2005 m. lapkričio 24 d. Sprendimo Italija prieš Komisiją, C‑138/03, C‑324/03 ir C‑431/03, Rink. p. I‑10043, 32 punktą; 2005 m. gruodžio 1 d. Sprendimo Italija prieš Komisiją, C‑301/03, Rink. p. I‑10217, 19 punktą ir 2009 m. spalio 1 d. Sprendimo Komisija prieš Tarybą, C‑370/07, Rink. p. I‑8917, 42 punktą). Be to, iš teismo praktikos matyti, kad valstybė narė, kaip antai apeliantė byloje
         C‑475/10 P, gali pareikšti ieškinį dėl akto, sukeliančio privalomas teisines pasekmes, panaikinimo ir neprivalo įrodyti savo
         suinteresuotumo jį pareikšti (šiuo klausimu žr. 1987 m. kovo 26 d. Sprendimo Komisija prieš Tarybą, 45/86, Rink. p. 1493, 3 punktą ir minėto 2009 m. spalio 1 d. Sprendimo Komisija prieš Tarybą 16 punktą).

      37      Tokiais atvejais, kai ieškinį dėl institucijos priimto akto pareiškia fizinis ar juridinis asmuo, Teisingumo Teismas ne kartą
         yra nusprendęs, kad ieškinį galima pareikšti tik tada, jei šio akto sukeliamos privalomos teisinės pasekmės gali daryti įtaką
         ieškovo interesams, iš esmės pakeisdamos jo teisinę padėtį (žr., be kita ko, minėtų sprendimų IBM prieš Komisiją 9 punktą; Athinaïki Techniki prieš Komisiją 29 punktą ir 2010 m. lapkričio 18 d. Sprendimo NDSHT prieš Komisiją, C‑322/09 P, Rink. p. I‑0000, 45 punktą).

      38      Tačiau reikia pažymėti, kad ankstesniame punkte nurodyta teismo praktika buvo išplėtota nagrinėjant ieškinius, kuriuos Sąjungos
         teismui pareiškė fiziniai ar juridiniai asmenys dėl jiems skirtų aktų. Jei, kaip byloje, kurioje priimta minėta Nutartis Deutsche Post prieš Komisiją, ieškinį dėl panaikinimo pareiškia neprivilegijuotas ieškovas dėl jam neskirto akto, reikalavimas, kad skundžiamos priemonės
         privalomos teisinės pasekmės turi daryti įtaką ieškovo interesams, iš esmės pakeisdamos jo teisinę padėtį, sutampa su SESV 263 straipsnio
         ketvirtoje pastraipoje įtvirtintomis sąlygomis.

      39      Taip pat konstatuotina, kad skundžiamose nutartyse Bendrasis teismas patenkino Komisijos pateiktą prieštaravimą dėl priimtinumo
         ir pripažino, kad skundžiamas aktas nėra toks, dėl kurio galima pareikšti ieškinį pagal SESV 263 straipsnį.

      40      Norint įvertinti, ar Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai šiose nutartyse nusprendė, kad dėl įsakymo pateikti informacijos,
         priimto pagal Reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnio 3 dalį, negalima pareikšti ieškinio dėl panaikinimo, reikia, atsižvelgiant
         į šio sprendimo 36 punkte minėtą teismo praktiką, išnagrinėti, ar toks įsakymas yra aktas, sukeliantis privalomas teisines
         pasekmes.

      41      Šiuo atžvilgiu primintina, kad Reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnyje numatyta dviejų stadijų procedūra, skirta suteikti Komisijai
         galimybę iš atitinkamos valstybės narės gauti visą reikalingą informaciją, susijusią su tariamai neteisėta pagalba, kad ši
         galėtų įvertinti priemonės pobūdį ir jos suderinamumą su vidaus rinka.

      42      Kalbant apie pirmą stadiją, pažymėtina, jog Reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad Komisija gali paprašyti
         atitinkamos valstybės narės pateikti jai informacijos apie tariamai neteisėtą pagalbą.

      43      Antroje stadijoje, jei, nepaisant pakartotino pranešimo, valstybė narė per Komisijos nustatytą laikotarpį nepateikia būtinos
         informacijos, pagal Reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnio 3 dalį Komisija „priima sprendimą, įpareigojantį pateikti tokią
         informaciją“. Todėl antroji procedūros stadija yra Komisijos „sprendimo“, kaip jis suprantamas pagal SESV 288 straipsnį, priėmimas,
         ir ši institucija to neginčija.

      44      Remiantis SESV 288 straipsniu, „sprendimas yra privalomas visas“. Numatydamas, kad įsakymas pateikti informacijos yra sprendimas,
         Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė šiam aktui suteikti privalomą pobūdį.

      45      Iš to, kas pasakyta, matyti, kad sprendimas, priimtas pagal Reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnio 3 dalį, sukelia privalomas
         teisines pasekmes, kaip jos suprantamos pagal šio sprendimo 36 punkte minėtą teismo praktiką, ir todėl yra aktas, dėl kurio
         galima pareikšti ieškinį pagal SESV 263 straipsnį.

      46      Atliktą analizę sustiprina teismo praktika, susijusi su sprendimais dėl prašymų pateikti informacijos, priimtais remiantis
         1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, pirmojo reglamento, įgyvendinančio [EB 81] ir [EB 82] straipsnius (OL L 13,
         1962, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 3), 11 straipsniu, kuriame, kaip ir Reglamento Nr. 659/1999
         10 straipsnyje, buvo numatyta dviejų stadijų procedūra, kurios antroji stadija buvo Komisijos sprendimo, galinčio būti ieškinio
         dėl panaikinimo dalyku, priėmimas (žr. 1980 m. birželio 26 d. Sprendimą National Panasonic prieš Komisiją, 136/79, Rink. p. 2033 ir 1989 m. spalio 18 d. Sprendimą Orkem prieš Komisiją, 374/87, Rink. p. 3283). Be to, iš Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsnio 3 dalies aiškiai matyti, kad sprendimu įformintas
         prašymas pateikti informacijos yra aktas, dėl kurio galima pareikšti ieškinį pagal SESV 263 straipsnį.

      47      Skundžiamose nutartyse Bendrojo Teismo minima teismo praktika, pagal kurią, siekiant nustatyti privalomą akto pobūdį, reikia
         remtis jo turiniu, o ne forma, šios analizės nekeičia.

      48      Be to, priešingai negu teigia Komisija, sankcijos nenumatymas Reglamente Nr. 659/1999 tokiu atveju, kai valstybė narė nevykdo
         įsakymo pateikti informacijos, nėra svarbiausia aplinkybė vertinant, ar aktas gali būti ieškinio dėl panaikinimo dalykas.

      49      Bendrasis Teismas taip pat padarė teisės klaidą, kai minėtų nutarčių Deutsche Post prieš Komisiją 31, 32 ir 46 punktuose bei Vokietija prieš Komisiją 30, 31 ir 45 punktuose nusprendė, kad pagal teismo praktiką ginčijamas aktas dėl savo parengiamojo pobūdžio nėra aktas, dėl
         kurio galima pareikšti ieškinį.

      50      Šiuo klausimu reikia priminti, kad iš tiesų tarpinės priemonės, kuriomis siekiama parengti galutinį sprendimą, iš principo
         nėra aktai, galintys būti ieškinio dėl panaikinimo dalykas (žr. minėtų sprendimų IBM prieš Komisiją 10 punktą; Athinaïki Techniki prieš Komisiją 42 punktą ir 2010 m. sausio 26 d. Sprendimo Internationaler Hilfsfonds prieš Komisiją, C‑362/08 P, Rink. p. I‑669, 52 punktą). Tačiau tarpiniai aktai pirmiausia yra aktai, kuriais išreiškiama laikina institucijos
         pozicija (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo IBM prieš Komisiją 20 punktą; 1990 m. kovo 14 d. Sprendimo Nashua Corporation ir kt. prieš Komisiją ir Tarybą, C‑133/87 ir C‑150/87, Rink. p. I‑719, 8–10 punktus; 1997 m. kovo 18 d. Sprendimo Guérin automobiles prieš Komisiją, C‑282/95 P, Rink. p. I‑1503, 34 punktą ir 2000 m. birželio 22 d. Sprendimo Nyderlandai prieš Komisiją, C‑147/96, Rink. p. I‑4723, 35 punktą).

      51      Iš tiesų ieškinys dėl panaikinimo, pareikštas dėl aktų, kuriais išreiškiama laikina Komisijos pozicija, galėtų įpareigoti
         Sąjungos teismą vertinti klausimus, dėl kurių atitinkama institucija dar neturėjo galimybės pareikšti savo nuomonės, ir dėl
         to galėtų būti paankstintas nagrinėjimas iš esmės ir supainiotos skirtingos administracinės ir teisminės procedūrų stadijos.
         Taigi tokio ieškinio priėmimas būtų nesuderinamas su kompetencijų paskirstymo tarp Komisijos ir Sąjungos teismo sistemomis,
         su Sutartyje numatytomis teisių gynimo priemonėmis bei gero teisingumo administravimo ir administracinės procedūros Komisijoje
         sklandžios eigos reikalavimais (žr. minėto Sprendimo IBM prieš Komisiją 20 punktą).

      52      Tačiau nagrinėjamoje byloje ieškinys dėl ginčijamo akto, kuriuo Komisija prašo Vokietijos valdžios institucijų pateikti informacijos
         apie Deutsche Post pajamas ir sąnaudas nuo 1989 m. iki 2007 m., panaikinimo nekelia rizikos supainioti skirtingas administracinės ir teisminės
         procedūrų stadijas (minėto Sprendimo IBM prieš Komisiją 20 punktas). Toks ieškinys dėl panaikinimo neturėtų lemti to, kad Sąjungos teismas išsakytų savo nuomonę dėl valstybės pagalbos
         buvimo ar dėl galimo jos suderinamumo su vidaus rinka.

      53      Be to, iš teismo praktikos matyti, kad dėl tarpinio akto taip pat negalima pareikšti ieškinio, jei nustatyta, kad šiame akte
         esantys pažeidimai gali būti nurodyti grindžiant ieškinį dėl galutinio sprendimo, kurio parengiamasis aktas jis yra. Tokiomis
         aplinkybėmis ieškinys, pareikštas dėl sprendimo, kuriuo užbaigiama procedūra, užtikrins pakankamą teisminę apsaugą (žr. minėto
         Sprendimo IBM prieš Komisiją 12 punktą; 1986 m. birželio 24 d. Sprendimo AKZO Chemie ir AKZO Chemie UK prieš Komisiją, 53/85, Rink. p. 1965, 19 punktą ir minėto 2001 m. spalio 9 d. Sprendimo Italija prieš Komisiją 63 punktą).

      54      Tačiau jei pastaroji sąlyga netenkinama, teigtina, kad tarpinis aktas, neatsižvelgiant į tai, ar juo išreiškiama laikina atitinkamos
         institucijos pozicija, sukelia savarankiškas teisines pasekmes ir todėl gali būti ieškinio dėl panaikinimo dalykas (žr. minėto
         Sprendimo AKZO Chemie ir AKZO Chemie UK prieš Komisiją 20 punktą; 1991 m. lapkričio 28 d. Sprendimo BEUC prieš Komisiją, C‑170/89, Rink. p. I‑5709, 9–11 punktus; 1994 m. birželio 16 d. Sprendimo SFEI ir kt. prieš Komisiją, C‑39/93 P, Rink. p. I‑2681, 28 punktą; minėto 2001 m. spalio 9 d. Sprendimo Italija prieš Komisiją 57–68 punktus ir minėto Sprendimo Athinaïki Techniki prieš Komisiją 54 punktą).

      55      Nagrinėjamoje byloje konstatuotina, kad įsakymas pateikti informacijos, priimtas pagal Reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnio
         3 dalį, sukelia savarankiškas teisines pasekmes.

      56      Ieškinys, pareikštas dėl sprendimo, kuriuo užbaigiama procedūra dėl tariamos valstybės pagalbos Deutsche Post, neužtikrina apeliantėms pakankamos teisminės apsaugos.

      57      Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad, pirma, kaip teigia apeliantės nagrinėjamose bylose, jeigu įsakymas yra neproporcingas,
         nes reikalaujama informacija nėra svarbi norint įvertinti valstybės priemonę pagal SESV 107 ir SESV 108 straipsnius, tarpiniame
         akte galbūt esantys pažeidimai negali paveikti galutinio Komisijos sprendimo teisėtumo, nes šis sprendimas nebus pagrįstas
         informacija, gauta vykdant minėtą įsakymą.

      58      Antra, kai Komisija pagal Reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnio 3 dalį reikalauja iš valstybės narės pateikti reikiamą informaciją,
         ji priima „sprendimą“, kaip jis suprantamas pagal SESV 288 straipsnį. Iš to matyti, kad atitinkamos valstybės narės atsisakymas
         vykdyti tokį įsakymą yra įsipareigojimų nevykdymas pagal Sutartis, kaip tai suprantama pagal SESV 258 straipsnį.

      59      Kalbant apie ieškinį dėl įsipareigojimų nevykdymo, valstybė narė, kuriai skirtas sprendimas, kaip antai įsakymas pateikti
         informacijos, šio sprendimo nevykdymo negali pateisinti tariamu jo neteisėtumu. Tokio įsakymo teisėtumas turi būti ginčijamas
         per kitą procedūrą, t. y. pareiškiant ieškinį dėl panaikinimo pagal SESV 263 straipsnį (šiuo klausimu žr. 2001 m. kovo 22 d.
         Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑261/99, Rink. p. I‑2537, 18 punktą ir 2008 m. vasario 14 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑419/06, 52 punktą).

      60      Taigi tarpinio akto galimo neteisėtumo pasekmės negali būti panaikintos pareiškus ieškinį dėl galutinio sprendimo. Pripažinti,
         kad valstybė narė, nevykdanti įsakymo pateikti informacijos, nevykdo įsipareigojimų pagal Reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnio
         3 dalį, galima neatsižvelgiant į tai, ar bus patenkintas galimas ieškinys dėl galutinio sprendimo panaikinimo.

      61      Galiausiai reikia atmesti Komisijos argumentą, kad galimybė pareikšti ieškinį dėl sprendimo, priimto pagal Reglamento Nr. 659/1999
         10 straipsnio 3 dalį, panaikinimo lemtų situaciją, kai valstybė narė, atsisakiusi patenkinti reikalavimą pateikti informacijos
         dėl pagalbos, apie kurią pranešta arba ne, galėtų naudotis platesne teismine apsauga, jei apie nagrinėjamą pagalbą nepranešta.

      62      Šiuo klausimu reikia priminti, kad Reglamento Nr. 659/1999 5 straipsnio 3 dalyje nustatyta, jog jeigu, nepaisant pakartotino
         pranešimo, suinteresuotoji valstybė narė nepateikia Komisijos prašymu pareikalautos informacijos apie praneštą pagalbą arba
         pateikia ne visą informaciją, pranešimas laikomas atšauktu. Tokiomis aplinkybėmis pranešimo atšaukimas lemia, kad ši pagalba
         laikoma tokia, apie kurią nepranešta, todėl atitinkamos valstybės narės atsisakymas pateikti reikalaujamą informaciją tiek
         pagalbos, apie kurią iš pradžių buvo pranešta, tiek pagalbos, apie kurią niekada nebuvo pranešta, atveju lemia akto, dėl kurio
         galima pareikšti ieškinį, t. y. „sprendimo“, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnio 3 dalį, priėmimą.

      63      Iš to matyti, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidų, kai nusprendė, kad negalima pareikšti ieškinio dėl ginčijamo akto
         panaikinimo. Tokiomis aplinkybėmis, nesant reikalo nagrinėti penktojo apeliacinių skundų pagrindo, galima pritarti pirmiems
         keturiems apeliacinių skundų pagrindams.

      64      Tačiau byloje C‑463/10 P Komisija Teisingumo Teismo prašo tuo atveju, jei šis nuspręstų, kad ginčijamas aktas yra toks, dėl
         kurio galima pareikšti ieškinį pagal SESV 263 straipsnį, minėtoje Nutartyje Deutsche Post prieš Komisiją pakeisti Bendrojo Teismo motyvuojamosios dalies punktus ir nurodyti, kad Deutsche Post pareikštas ieškinys nepriimtinas, nes ši įmonė neturi teisės kreiptis į teismą pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą.
         Šioje byloje pareikštame prieštaravime dėl priimtinumo Komisija teigė, kad ginčijamas aktas nėra nei tiesiogiai, nei konkrečiai
         susijęs su Deutsche Post.

      65      Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą fizinis ar juridinis asmuo gali pareikšti
         ieškinį dėl kitam asmeniui skirto sprendimo, tik jei šis sprendimas yra tiesiogiai ir konkrečiai su juo susijęs.

      66      Pirma, kalbant apie tai, ar ginčijamas aktas, kuris skirtas Vokietijos Federacinei Respublikai, tiesiogiai ir konkrečiai susijęs
         su Deutsche Post, iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad šia sąlyga reikalaujama tenkinti du kumuliacinius kriterijus, t. y. pirma,
         ginčijama priemonė daro tiesioginį poveikį individo teisinei padėčiai ir, antra, ji nepalieka diskrecijos adresatams, atsakingiems
         už jos įgyvendinimą, vykstantį savaime ir grindžiamą tik Sąjungos teisės normomis, netaikant kitų tarpinių taisyklių (žr.
         2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Komisija prieš Ente per le Ville Vesuviane ir Ente per le Ville Vesuviane prieš Komisiją, C‑445/07 P ir C‑455/07 P, Rink. p. I‑7993, 45 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

      67      Anot Komisijos, ši sąlyga nagrinėjamoje byloje netenkinama, nes ginčijamame akte tik Vokietijos Federacinės Respublikos reikalaujama
         pateikti tam tikrą informaciją. Taigi dėl šio įsakymo nepriimama nacionalinė priemonė, kuri būtų savaiminio pobūdžio ir grindžiama
         tik Sąjungos teisės normomis. Nuo Vokietijos Federacinės Respublikos veiksmų priklauso, ar ji kreipsis į Deutsche Post arba kaip gaus informaciją iš šios įmonės.

      68      Nagrinėjamoje byloje reikia konstatuoti, kad ginčijamas aktas tiesiogiai ir konkrečiai susijęs su Deutsche Post, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnį.

      69      Pirma, Deutsche Post, kaip priemonės, su kuria susijusi ginčijamame akte minima informacija, adresatė ir kaip šios informacijos turėtoja, bus
         priversta vykdyti įsakymą pateikti informacijos.

      70      Antra, reikalaujamos informacijos galutinis ir baigtinis turinys aiškus iš paties ginčijamo akto, nepaliekant Vokietijos Federacinei
         Respublikai diskrecijos šiuo klausimu.

      71      Kalbant apie tai, ar ginčijamas aktas yra konkrečiai susijęs su Deutsche Post, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką kiti subjektai nei tie, kuriems šis sprendimas skirtas,
         gali remtis tuo, jog sprendimas konkrečiai su jais susijęs, tik tokiu atveju, jeigu šis sprendimas juos paveikia dėl tam tikrų
         būdingų jų savybių arba tam tikros faktinės situacijos, kuri juos išskiria iš kitų asmenų, ir todėl juos individualizuoja
         taip pat, kaip ir asmenį, kuriam šis sprendimas yra skirtas (žr., be kita ko, 2007 m. lapkričio 22 d. Sprendimo Sniace prieš Komisiją, C‑260/05 P, Rink. p. I‑10005, 53 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

      72      Pasak Komisijos, ginčijamas aktas nėra konkrečiai susijęs su Deutsche Post, nes jis nėra skirtas šiai įmonei ir juo jai nesukuriamos jokios pareigos.

      73      Šiuo klausimu pažymėtina, kad aplinkybė, jog ginčijamas aktas neskirtas Deutsche Post, nėra svarbi vertinant, ar šis aktas konkrečiai susijęs su šia įmone, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą
         pastraipą.

      74      Reikia konstatuoti, kad įsakymas pateikti informacijos susijęs su tariamos valstybės pagalbos, skirtos Deutsche Post, tyrimo procedūra. Ginčijamame akte minima informacija susijusi tik su Deutsche Post. Taigi ši įmonė yra konkrečiai susijusi su šiuo aktu, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 71 punkte nurodytą teismo praktiką.

      75      Kadangi ginčijamas aktas tiesiogiai ir konkrečiai susijęs su Deutsche Post, byloje C‑463/10 P nereikia pakeisti motyvų taip, kaip siūlė Komisija.

      76      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad reikia tenkinti apeliacinį skundą ir panaikinti skundžiamas nutartis.

       Dėl bylų grąžinimo Bendrajam Teismui
      77      Pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmą pastraipą, jei apeliacinis skundas pagrįstas, Teisingumo
         Teismas gali pats paskelbti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima daryti, arba grąžinti bylą Bendrajam Teismui,
         kad jis priimtų sprendimą.

      78      Teisingumo Teismas turi reikiamos informacijos, kad galėtų priimti galutinį sprendimą dėl prieštaravimo dėl priimtinumo, kurį
         Komisija pareiškė per procesą pirmojoje instancijoje.

      79      Remiantis šio sprendimo 36–62 punktuose išdėstytais motyvais, šį prieštaravimą dėl priimtinumo, susijusį su tuo, kad ginčijamas
         aktas negali būti ieškinio dėl panaikinimo dalykas, reikia atmesti. Be to, kadangi byloje Deutsche Post prieš Komisiją (T‑570/08) pareikštas prieštaravimas dėl priimtinumo taip pat susijęs su tuo, kad ginčijamas aktas nėra tiesiogiai ir konkrečiai
         susijęs su ieškove, šio prieštaravimo, remiantis šio sprendimo 67–77 punktuose išdėstytais motyvais, taip pat negalima tenkinti.

      80      Tačiau nagrinėjamos bylos aplinkybėmis Teisingumo Teismas negali priimti sprendimo dėl Deutsche Post ir Vokietijos Federacinės Respublikos pareikštų ieškinių esmės.

      81      Šiuo klausimu pažymėtina, kad diskusijos Bendrajame Teisme ir jo atliktas vertinimas buvo susiję vien su ieškinių priimtinumu,
         nes Bendrasis Teismas abiejose bylose pritarė Komisijos prieštaravimui dėl priimtinumo, pareikštam remiantis Bendrojo Teismo
         procedūros reglamento 114 straipsnio 1 dalimi, nepradėdamas nagrinėjimo iš esmės ir žodinės proceso dalies.

      82      Todėl bylas reikia grąžinti Bendrajam Teismui, kad jis priimtų sprendimą dėl apeliančių reikalavimų, susijusių su ginčijamo
         akto panaikinimu.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      83      Kadangi bylos grąžinamos Bendrajam Teismui, reikia atidėti apeliacinio proceso išlaidų klausimo nagrinėjimą.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Panaikinti 2010 m. liepos 14 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo nutartis Deutsche Post prieš Komisiją (T‑570/08) ir Vokietija prieš Komisiją (T‑571/08).
      2.      Atmesti Europos Sąjungos Bendrajame Teisme pateiktus Europos komisijos prieštaravimus dėl priimtinumo.
      3.      Grąžinti bylą Europos Sąjungos Bendrajam Teismui, kad jis priimtų sprendimą dėl Deutsche Post AG (T‑570/08) ir Vokietijos Federacinės Respublikos (T‑571/08) reikalavimų panaikinti 2008 m. spalio 30 d. Komisijos sprendimą,
            kuriuo Vokietijos Federacinė Respublika įpareigojama pateikti informacijos per valstybės pagalbos suteikimo Deutsche Post AG procedūrą.
      4.      Atidėti klausimo dėl bylinėjimosi išlaidų nagrinėjimą.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


title: 2010 m. lapkričio 9 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#VB Pénzügyi Lízing Zrt. prieš Ferenc Schneider.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Budapesti II. és III. kerületi bíróság - Vengrija.#Direktyva 93/13/EEB - Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais - Vertinimo kriterijai - Nacionalinio teismo atliekamas ex officio vertinimas, ar jurisdikciją nustatanti sąlyga yra nesąžininga - Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnis.#Byla C-137/08.

text:
      Byla C‑137/08
      VB Pénzügyi Lízing Zrt.
      prieš
      Ferenc Schneider
      (Budapesti II. és III. kerületi bíróság prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Direktyva 93/13/EEB – Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais – Vertinimo kriterijai – Nacionalinio teismo ex officio atliekamas vertinimas, ar jurisdikciją nustatanti sąlyga yra nesąžininga – Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnis“
      Sprendimo santrauka
      1.        Prejudiciniai klausimai – Kreipimasis į Teisingumo Teismą – Nacionalinio teismo pareiga inicijuojant prejudicinio sprendimo
            priėmimo procedūrą informuoti apie tai teisingumo ministrą – Poveikio nebuvimas
      (SESV 267 straipsnis; Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnis)
      2.        Teisės aktų derinimas – Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais – Direktyva 93/13 – Nesąžininga sąlyga, kaip tai suprantama
            pagal 3 straipsnį – Sąvoka – Jurisdikciją nustatanti sąlyga
      (Tarybos direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalis)
      3.        Teisės aktų derinimas – Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais – Direktyva 93/13 – Nacionalinio teismo pareiga atlikti
            „ex officio“ vertinimą, ar jam pateiktoje įvertinti sutartyje numatyta sąlyga yra nesąžininga – Apimtis
      (Tarybos direktyvos 93/13 3 straipsnis)
      1.        Nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią prašymą priimti prejudicinį sprendimą teikiantis teismas ex officio tuo pačiu metu apie tai turi informuoti savo valstybės narės teisingumo ministrą, neprieštarauja Europos Sąjungos Teisingumo
         Teismo statuto 23 straipsnio pirmai pastraipai.

      Nepanašu, kad tokia pareiga galėtų būti laikoma kišimusi į SESV 267 straipsniu įtvirtintą teismų dialogo mechanizmą. Iš tikrųjų
         atitinkamos valstybės narės nacionalinių teismų pareiga informuoti teisingumo ministrą išsiunčiant Teisingumo Teismui sprendimą
         dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra tokio prašymo priimti prejudicinį sprendimą sąlyga. Todėl ji negali turėti
         įtakos šių teismų teisei pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, taip pat pažeisti jiems pagal SESV 267 straipsnį
         suteiktų prerogatyvų. Be to, nepanašu, kad galimas šios pareigos informuoti pažeidimas turi teisinių pasekmių SESV 267 straipsnyje
         numatytai procedūrai, nors nėra jokios informacijos, leidžiančios daryti išvadą, kad dėl minėtos pareigos informuoti atitinkamos
         valstybės narės nacionaliniai teismai gali nuspręsti nesinaudoti teise kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį
         sprendimą.

      (žr. 31–35 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        SESV 267 straipsnis aiškintinas taip, kad Europos Sąjungos Teisingumo Teismas turi kompetenciją aiškinti Direktyvos 93/13
         dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 3 straipsnio 1 dalyje pavartotą nesąžiningos sąlygos sąvoką ir direktyvos
         priede išvardytas sąlygas, taip pat pateikti kriterijus, kuriuos nacionalinis teismas gali arba turi taikyti vertindamas sutarties
         sąlygą pagal šios direktyvos nuostatas, turint omenyje tai, kad šis teismas, remdamasis minėtais kriterijais ir atsižvelgdamas
         į nagrinėjamo atvejo aplinkybes, turi priimti konkretų sprendimą dėl tam tikros sutarties sąlygos kvalifikavimo.

      Sutarties sąlygos nesąžiningumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į prekių ar paslaugų, dėl kurių buvo sudaryta sutartis,
         pobūdį, sutarties sudarymo metu nurodant visas sutarties sudarymo aplinkybes, įskaitant tai, kad dėl vartotojo ir pardavėjo
         ar tiekėjo sudarytos sutarties sąlygos nebuvo atskirai derėtasi ir ja teismui, kurio teritorinei jurisdikcijai priklauso pardavėjo
         ar tiekėjo buveinė, suteikiama išimtinė jurisdikcija spręsti ginčą.

      (žr. 42–44 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
      3.        Nacionalinis teismas turi savo iniciatyva nustatyti, ar pardavėjo arba tiekėjo su vartotoju sudarytoje sutartyje numatyta
         išimtinę teritorinę jurisdikciją suteikianti sąlyga, kuri yra šiame teisme nagrinėjamo ginčo dalykas, patenka į Direktyvos 93/13
         dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais taikymo sritį, o atsakius į šį klausimą teigiamai, savo iniciatyva įvertinti
         galimą tokios sąlygos nesąžiningumą.

      Siekdamas užtikrinti Sąjungos teisės aktų leidėjo siekiamą apsaugos veiksmingumą situacijoje, kuriai būdinga vartotojo ir
         pardavėjo ar tiekėjo nelygybė, kuri gali būti kompensuota tik pozityviais trečiųjų, su sutartiniais santykiais nesusijusių
         subjektų veiksmais, pirmame nagrinėjimo etape nacionalinis teismas turi visuomet, nesvarbu, kokie yra vidaus teisės aktai,
         nustatyti, ar pardavėjas arba tiekėjas derėjosi su vartotoju dėl ginčijamos sąlygos atskirai.

      Antrame minėto nagrinėjimo etape vartotojo ir pardavėjo ar tiekėjo sudarytos sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai
         derėtasi ir kuria tiek geografiniu, tiek susisiekimo požiūriu netoli pardavėjo ar tiekėjo buveinės esančiam teismui suteikiama
         išimtinė teritorinė jurisdikcija, turi būti laikoma nesąžininga, kaip tai suprantama pagal direktyvos 3 straipsnį, jeigu pažeidžiant
         sąžiningumo reikalavimą dėl jos atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo
         nenaudai.

      (žr. 48, 51–53, 56 punktus, rezoliucinės dalies 3 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2010 m. lapkričio 9 d.(*)

      „Direktyva 93/13/EEB – Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais – Vertinimo kriterijai – Nacionalinio teismo ex officio atliekamas vertinimas, ar jurisdikciją nustatanti sąlyga yra nesąžininga – Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnis“
      Byloje C‑137/08
      dėl Budapesti II. és III. Kerületi Bíróság (Vengrija) 2008 m. kovo 27 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2008 m. balandžio 7 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      VB Pénzügyi Lízing Zrt.
      prieš
      Ferenc Schneider,

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts ir J.‑C. Bonichot,
         teisėjai R. Silva de Lapuerta (pranešėja), M. Ilešič, J. Malenovský, U. Lõhmus, E. Levits, A. Ó Caoimh, L. Bay Larsen ir P. Lindh,

      generalinė advokatė V. Trstenjak,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos J. Fazekas, R. Somssich, K. Borvölgyi ir M. Fehér,
      –        Airijos, atstovaujamos D. J. O’Hagan, padedamo SC A. M. Collins,
      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos J. López‑Medel Báscones,
      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. M. Wissels,
      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos S. Ossowski ir L. Seeboruth bei baristerio T. de la Mare,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos B. D. Simon ir W. Wils,
      susipažinęs su 2010 m. liepos 6 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų
         sutartyse su vartotojais (OL L 95, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288, toliau – direktyva)
         išaiškinimo.

      2        Prašymas pateiktas nagrinėjant VB Pénzügyi Lízing Zrt. (toliau – VB Pénzügyi Lízing) ir Ferenc Schneider ginčą dėl prašymo priimti mokėjimo įsakymą.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisė
      3        Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje nustatyta:

      „Bylose, kurioms taikomas Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 267 straipsnis, valstybės narės teismas Teisingumo Teismui
         praneša apie sprendimą, kuriuo bylos nagrinėjimas sustabdomas, o byla perduodama Teisingumo Teismui. Po to Teismo kancleris
         apie tokį sprendimą praneša bylos šalims, valstybėms narėms ir Komisijai bei Sąjungos institucijai, įstaigai ar organui, priėmusiam
         teisės aktą, kurio galiojimas ar išaiškinimas yra ginčijami.

      Bylos šalys, valstybės narės, Komisija ir tam tikrais atvejais Sąjungos institucija, įstaiga ar organas, priėmęs teisės aktą,
         kurio galiojimas ar išaiškinimas yra ginčijami, turi teisę per du mėnesius nuo tokio pranešimo pateikimo pateikti Teismui
         pareiškimus ar rašytines pastabas.

      <...>.“,
      4        Pagal direktyvos 1 straipsnio 1 dalį šia direktyva „siekiama suderinti valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus, susijusius
         su nesąžiningomis sąlygomis pardavėjo ar tiekėjo su vartotoju sudaromose sutartyse“.

      5        Direktyvos 3 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta:

      „1.      Ta sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, yra laikoma nesąžininga, jeigu pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą
         dėl jos atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai.

      2.      Visada yra laikoma, kad dėl sąlygos nebuvo atskirai derėtasi, jeigu ji buvo parengta iš anksto, ir vartotojas dėl to negalėjo
         padaryti įtakos sąlygos esmei, ypač iš anksto suformuluotos tipinės sutarties atveju.

      <...>“
      6        Direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje daroma nuoroda jos priede pateiktą „orientacinį ir neišsamų sąlygų, kurias galima laikyti
         nesąžiningomis, sąrašą“. Šio priedo 1 punkte numatytos „Sąlygos, kurių tikslas arba rezultatas:

      <...>
      q)      panaikinti arba trukdyti vartotojo teisei pareikšti ieškinį arba naudotis bet kuria kita teisinės apsaugos priemone <...>.“

      7        Šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Valstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos, naudojamos sutartyje, kurią pardavėjas ar tiekėjas sudaro su vartotoju
         taip, kaip numatyta jų nacionalinės teisės aktuose, nebūtų privalomos vartotojui, ir kad sutartis ir toliau būtų šalims privaloma
         tomis sąlygomis, jei ji gali išlikti be nesąžiningų nuostatų.“

      8        Pagal direktyvos 7 straipsnio 1 ir 2 dalis:

      „1.      Valstybės narės užtikrina, kad vartotojų ir konkurentų naudai egzistuotų pakankamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios
         kelią nuolatiniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, pardavėjų ar tiekėjų sudaromose su vartotojais.

      2.      Pirmojoje straipsnio dalyje nurodytos priemonės apima nuostatas, pagal kurias asmenys arba organizacijos, pagal nacionalinės
         teisės aktus turinčios teisėtą interesą apsaugoti vartotojus, gali pagal atitinkamus nacionalinės teisės aktus iškelti bylą
         teismuose arba kompetentingose administracinėse institucijose, kad būtų priimtas sprendimas dėl to, ar bendram naudojimui
         parengtos sutarčių sąlygos yra nesąžiningos, ir galėtų būti pritaikytos tinkamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios kelią
         tolesniam tokių sąlygų naudojimui.“

       Nacionalinė teisė
      9        Klostantis pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms buvo taikomas Civilinis kodeksas su pakeitimais, padarytais 2006 m. Įstatymu
         Nr. III, ir Vyriausybės nutarimas Nr. 18/1999 dėl su vartotojais sudaromų sutarčių sąlygų, kurios laikytinos nesąžiningomis.

      10      Pagal Civilinio kodekso 209/A straipsnio 2 dalį nesąžininga sąlyga, kurią sutartį su vartotoju sudariusi sutarties šalis nustato
         arba iš anksto ir vienašališkai, arba kaip bendrąją sutarties sąlygą ir dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, negalioja.

      11      Vyriausybės nutarime Nr. 18/1999 sutarties sąlygos skirstomos į dvi kategorijas. Į pirmąją kategoriją patenka sutarties sąlygos,
         kurias uždrausta numatyti vartojimo sutartyse ir kurios dėl šios priežasties yra niekinės. Antroji kategorija apima sąlygas,
         kurios laikomos nesąžiningomis, kol neįrodyta kitaip, suteikiant galimybę tokią sąlygą numačiusiai šaliai paneigti šią prezumpciją.

      12      Įstatymo dėl civilinio proceso 155/A 2 dalyje numatyta:

      „Teismas priima sprendimą nutartimi pateikti Europos Sąjungos Teisingumo Teismui prejudicinį klausimą ir kartu nusprendžia
         sustabdyti bylą. Siekdamas gauti prejudicinį sprendimą teismas savo nutartyje formuluoja Teisingumo Teismui pateikiamą klausimą
         ir nurodo svarbias faktines aplinkybes ir Vengrijos teisės aktus, kurie gali padėti Teisingumo Teismui atsakyti į pateiktą
         klausimą. Teismas siunčia nutartį Teisingumo Teismui ir kartu informaciniais tikslais teisingumo ministrui.“

      13      Pagal minėto įstatymo 164 straipsnio 1 dalį pareiga įrodyti ginčui išspręsti reikalingas faktines aplinkybes paprastai tenka
         šaliai, kuri siekia, kad teismas pripažintų jas įrodytomis. Pagal to paties straipsnio 2 dalį teismas gali rinkti įrodymus
         savo iniciatyva, jei tai numatyta įstatyme.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      14      2006 m. balandžio 14 d. šalys pagrindinėje byloje sudarė sutartį dėl paskolos automobiliui pirkti.

      15      Kadangi F. Schneider nustojo vykdyti sutartinius įsipareigojimus, VB Pénzügyi Lízing nutraukė šią paskolos sutartį ir kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą, kad šis priteistų jai
         317 404 HUF skolą, delspinigius nuo nesumokėtos sumos ir bylinėjimosi išlaidas.

      16      VB Pénzügyi Lízing nepateikė prašymo dėl mokėjimo įsakymo teismui, kuris turi jurisdikciją F. Schneider nuolatinėje gyvenamojoje vietoje, o pasirėmė
         į minėtą paskolos sutartį įtraukta jurisdikciją nustatančia sąlyga, pagal kurią galimų ginčų nagrinėjimas priskiriamas prašymą
         priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo jurisdikcijai.

      17      Minėtas įsakymas buvo priimtas per vadinamąją „ne ginčo“ procedūrą, kai atitinkamas teismas neprivalo rengti posėdžio arba
         išklausyti kitą bylos šalį. Priimdamas šį įsakymą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nekėlė klausimo dėl
         teritorinės jurisdikcijos ir dėl jurisdikciją nustatančios paskolos sutarties sąlygos.

      18      F. Schneider prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pareiškė prieštaravimą dėl šio mokėjimo įsakymo, tačiau
         nenurodė šio prieštaravimo motyvų. Todėl šis teismas turėjo pradėti rungimosi principu pagrįstą procedūrą, kuri vyksta remiantis
         bendrosios civilinio proceso teisės nuostatomis.

      19      Minėtas teismas konstatavo, kad F. Schneider gyvenamoji vieta nėra teritorijoje, kurioje taikoma jo jurisdikcija, o pagal
         civilinį procesą reglamentuojančias normas toks ginčas, pavyzdžiui, dėl kurio kreiptasi į šį teismą, priskiriamas teismo,
         kurio teritorijoje yra atsakovo gyvenamoji vieta, jurisdikcijai.

      20      Tokiomis aplinkybėmis Budapesti II. és III. kerületi bíróság nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar pagal direktyva <...> užtikrinamą vartotojų apsaugą reikalaujama, kad, nepaisant procedūros pobūdžio (ginčo ar ne ginčo),
         nacionalinis teismas, vykdydamas savo teritorinės jurisdikcijos kontrolę, ex officio vertintų ir nagrinėjamos sutarties sąlygos nesąžiningumą, net jei to nebuvo prašoma?

      2.      Teigiamai atsakius į pirmąjį klausimą, į kokius kriterijus nacionalinis teismas turi atsižvelgti vykdydamas šią kontrolę,
         būtent tuo atveju, kai pagal sutarties sąlygą jurisdikcija suteikiama ne atitinkamiems pardavėjo ar tiekėjo registruotos buveinės
         vietos teismams, o kitiems netoli šios buveinės vietos esantiems teismams?

      3.      Ar pagal [Teisingumo Teismo statuto] 23 straipsnio pirmą pastraipą nacionalinis teismas negali ex officio informuoti savo valstybės narės teisingumo ministro apie prejudicinio sprendimo priėmimo procesą tuo pačiu metu, kai jis
         inicijuojamas?“

       Procesas Teisingumo Teisme
      21      2009 m. vasario 13 d. Teisingumo Teismo pirmininko sprendimu bylos nagrinėjimas buvo sustabdytas laukiant, kol bus paskelbtas
         Sprendimas Pannon GSM (2009 m. birželio 4 d., C‑243/08, Rink. p. I‑4713).

      22      Paskelbus šį sprendimą 2009 m. liepos 2 d. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas informavo Teisingumo Teismą,
         kad nebereikia atsakyti į 2008 m. kovo 27 d. nutartyje pateiktus pirmąjį ir antrąjį klausimus. Tačiau šis teismas pažymėjo,
         kad vis dar siekia gauti atsakymą į trečiąjį klausimą.

      23      Be to, minėtas teismas klausia dėl Teisingumo Teismo vaidmens užtikrinant direktyva reikalaujamą vienodą vartotojų teisių
         apsaugos lygį visose valstybėse narėse. Jo teigimu, šiuo klausimu iš minėto Sprendimo Pannon GSM 34 ir 35 punktų matyti, kad tarp pardavėjo ar tiekėjo ir vartotojo pagal nacionalinę teisę vykdomo teismo proceso specifika
         negali daryti poveikio teisinei apsaugai, kurią vartotojas turi turėti pagal direktyvos nuostatas. Tuose pačiuose 34 ir 35 punktuose
         taip pat nurodoma, kad nacionalinis teismas privalo ex officio įvertinti, ar sutarties sąlyga yra nesąžininga, kai tik jam tampa žinomos šiuo atžvilgiu reikalingos teisinės ir faktinės
         aplinkybės.

      24      Taigi, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, remiantis atitinkamuose minėto Sprendimo Pannon GSM punktuose Teisingumo Teismo pateikta informacija neįmanoma priimti sprendimo klausimu, ar nacionalinis teismas gali ex officio įvertinti, ar sutarties sąlyga yra nesąžininga, tik tuomet, kai jam tampa žinomos šiuo atžvilgiu reikalingos teisinės ir
         faktinės aplinkybės, arba, atvirkščiai, ar nagrinėdamas, ar ši sąlyga yra nesąžininga, nacionalinis teismas taip pat privalo
         ex officio nustatyti šiam nagrinėjimui reikalingas teisines ir faktines aplinkybes.

      25      Atsižvelgdamas į šiuos samprotavimus Budapesti II. és III. kerületi bíróság nusprendė Teisingumo Teismui papildomai pateikti šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar pagal [SESV 267] straipsnį Teisingumo Teismas turi kompetenciją aiškinti direktyvos <...> 3 straipsnio 1 dalyje pavartotą
         sąvoką „nesąžiningos sąlygos“ bei šios direktyvos priede išvardytas sąlygas?

      2.      Jei atsakymas yra teigiamas, ar dėl tokio išaiškinimo pateiktu prašymu priimti prejudicinį sprendimą gali būti prašoma paaiškinti
         (siekiant užtikrinti direktyva <...> garantuojamą vienodą vartotojų teisių apsaugos lygį visose valstybėse narėse), į kuriuos
         aspektus nacionalinis teismas gali arba turi atsižvelgti konkrečiai atskirajai sąlygai taikydamas šioje direktyvoje įtvirtintus
         bendruosius kriterijus?

      3.      Jei nacionalinis teismas be atitinkamo bylos šalių prašymo pats pastebi galimą nesąžiningą sutarties sąlygą, ar jis gali savo
         iniciatyva nustatyti tokiai išvadai padaryti reikalingas faktines ir teisines aplinkybes, jei pagal nacionalinę proceso teisę
         tokį patikrinimą leidžiama atlikti tik bylos šalių prašymu?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl iš pradžių pateikto trečiojo klausimo
      26      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori sužinoti, ar nacionalinės teisės nuostata, pagal
         kurią prašymą priimti prejudicinį sprendimą teikiantis teismas ex officio turi informuoti savo valstybės narės teisingumo ministrą tuo pačiu metu, kai inicijuojamas prejudicinio sprendimo priėmimo
         procesas, prieštarauja Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnio pirmai pastraipai.

      27      Šiuo klausimu pažymėtina, kad Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnio pirmoje pastraipoje, kurioje numatyta, kad nacionalinis
         teismas Teisingumo Teismui praneša apie sprendimą, kuriuo bylos nagrinėjimas sustabdomas, o byla perduodama Teisingumo Teismui,
         ir kad paskui Teismo kancleris apie tokį sprendimą praneša, be kita ko, atsižvelgdamas į kiekvieną konkretų atvejį, bylos
         šalims, valstybėms narėms, Komisijai bei kitoms Sąjungos institucijoms, įstaigoms ar organams, nėra duomenų, kokių priemonių
         turi imtis nacionalinis teismas informuodamas apie priimtą sprendimą pateikti Teisingumo Teismui prejudicinį klausimą.

      28      Atsakant į šį klausimą reikia pabrėžti, kad SESV 267 straipsnyje numatyta sistema yra skirta vienodam Sąjungos teisės aiškinimui
         valstybėse narėse užtikrinti ir numato tiesioginį Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų bendradarbiavimą, kuris nepriklauso
         nuo šalių valios (žr. 1997 m. liepos 10 d. Sprendimo Palmisani, C‑261/95, Rink. p. I‑4025, 31 punktą; 2008 m. vasario 12 d. Sprendimo Kempter, C‑2/06, Rink. p. I‑411, 41 punktą ir 2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Cartesio, C‑210/06, Rink. p. I‑9641, 90 punktą).

      29      Iš tiesų prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra dviejų teismų dialogas, kurio inicijavimas visiškai priklauso nuo to,
         ar nacionalinis teismas nuspręs, kad toks prašymas yra tinkamas ir būtinas (žr. minėtų sprendimų Kempter 42 punktą ir Cartesio 91 punktą).

      30      Atsižvelgiant į principus, kuriais grindžiama prejudicinio sprendimo priėmimo tvarka, bei į pateiktą klausimą, reikia nustatyti,
         ar aptariama pareiga informuoti gali turėti įtakos nacionalinių teismų turimoms galimybėms, numatytoms SESV 267 straipsnyje.

      31      Šiuo klausimu neatrodo, kad tokia pareiga, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, galėtų būti laikoma įsikišimu į SESV 267 straipsniu
         įtvirtintą teismų dialogą.

      32      Iš tikrųjų atitinkamos valstybės narės nacionalinių teismų pareiga informuoti teisingumo ministrą išsiunčiant Teisingumo Teismui
         sprendimą dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra tokio prašymo priimti prejudicinį sprendimą sąlyga. Todėl ji negali
         turėti įtakos šių teismų teisei pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, taip pat pažeisti jiems pagal SESV 267 straipsnį
         suteiktų prerogatyvų.

      33      Be to, nepanašu, kad galimas šios pareigos informuoti pažeidimas daro neigiamą poveikį SESV 267 straipsnyje nustatytai procedūrai.

      34      Kaip savo išvados 74 punkte pažymėjo generalinė advokatė, nėra jokios informacijos, leidžiančios daryti išvadą, kad dėl aptariamos
         pareigos informuoti, nacionaliniai teismai gali nuspręsti nesinaudoti teise kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti
         prejudicinį sprendimą.

      35      Todėl į iš pradžių pateiktą trečiąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti, kad nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią prašymą
         priimti prejudicinį sprendimą teikiantis teismas ex officio turi informuoti savo valstybės narės teisingumo ministrą tuo pačiu metu, kai inicijuojamas prejudicinio sprendimo priėmimo
         procesas, neprieštarauja Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnio pirmai pastraipai.

       Dėl pirmojo ir antrojo papildomų klausimų
      36      Šiais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori sužinoti, ar
         SESV 267 straipsnis aiškintinas taip, kad Teisingumo Teismas turi kompetenciją aiškinti direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje pavartotą
         sąvoką „nesąžiningos sąlygos“ bei šios direktyvos priede išvardytas sąlygas, taip pat pateikti kriterijus, kuriuos nacionalinis
         teismas gali arba turi taikyti vertindamas sutarties sąlygą pagal direktyvos nuostatas.

      37      Atsakant į šiuos klausimus reikia priminti, kad SESV 267 straipsnyje įtvirtinta procedūra yra Teisingumo Teismo ir nacionalinių
         teismų bendradarbiavimo priemonė, kuria naudodamasis Teisingumo Teismas pateikia nacionaliniams teismams Sąjungos teisės aiškinimą,
         kurio jiems reikia bylai išspręsti (be kita ko, žr. 1990 m. lapkričio 8 d. Sprendimo Gmurzynska‑Bscher, C‑231/89, Rink. p. I‑4003, 18 punktą ir 1998 m. kovo 12 d. Sprendimo Djabali, C‑314/96, Rink. p. I‑1149, 17 punktą).

      38      Dėl Sąjungos teisės nuostatų, dėl kurių Teisingumo Teismas remdamasis SESV 267 straipsniu gali priimti sprendimą, primintina,
         kad šis Teismas turi jurisdikciją priimti sprendimą dėl visų be išimties sutarčių ir Sąjungos institucijų, įstaigų ar organų
         priimtų aktų išaiškinimo (žr. 1989 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Grimaldi, C‑322/88, Rink. p. 4407, 8 punktą ir 2006 m. gegužės 11 d. Sprendimo Friesland Coberco Dairy Foods, C‑11/05, Rink. p. I‑4285, 35 ir 36 punktus).

      39      Todėl kai kalbama apie Sąjungos teisės aktus, nacionalinis teismas gali kreiptis į Teisingumo Teismą dėl antrinės teisės akto
         nuostatų, pavyzdžiui, direktyvoje ir jos priede numatytos sąvokos „nesąžininga sąlyga“, išaiškinimo.

      40      Šiuo klausimu Teisingumo Teismas nusprendė, kad direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje ir 4 straipsnio 1 dalyje apibrėžiami bendri
         kriterijai, leidžiantys įvertinti sutarčių sąlygų, kurioms taikomos direktyvos nuostatos, sąžiningumą (žr. 2010 m. birželio
         3 d. Sprendimo Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, C‑484/08, Rink. p. I‑0000, 33 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      41      Panašus klausimas buvo nagrinėjamas gavus prašymą priimti prejudicinį sprendimą, dėl kurio priimtas minėtas Sprendimas Pannon GSM; byloje, dėl kurios priimtas šis sprendimas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašė Teisingumo Teismo
         nurodyti gaires dėl aplinkybių, kurias nacionalinis teismas turi išnagrinėti tam, kad įvertintų galimą sutarties sąlygos nesąžiningumą.

      42      Minėto sprendimo 37–39 punktuose Teisingumo Teismas šiuo klausimu pažymėjo, kad direktyvos 3 straipsnyje tik abstrakčiai apibrėžiamos
         aplinkybės, dėl kurių sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, yra nesąžininga, kad priede, į kurį daroma nuoroda
         direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje, pateikiamas tik orientacinis ir neišsamus sąlygų, kurias galima laikyti nesąžiningomis,
         sąrašas ir kad direktyvos 4 straipsnyje numatyta, jog sąlygos nesąžiningumas vertinamas atsižvelgiant į prekių ar paslaugų,
         dėl kurių buvo sudaryta sutartis, pobūdį, sutarties sudarymo metu nurodant visas sutarties sudarymo aplinkybes.

      43      Šiomis aplinkybėmis atsakydamas į minėtą klausimą Teisingumo Teismas nurodė, kad nacionalinis teismas turi įvertinti, ar tokia
         sutarties sąlyga, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, atitinka kriterijus, dėl kurių ji pripažįstama „nesąžininga“ direktyvos
         3 straipsnio 1 dalies prasme, ir tai darydamas nacionalinis teismas turi atsižvelgti, kad vartotojo ir pardavėjo ar tiekėjo
         sudarytos sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi ir kuria teismui, kurio teritorinei jurisdikcijai priklauso
         pardavėjo ar tiekėjo buveinė, suteikiama išimtinė jurisdikcija spręsti ginčą, gali būti pripažinta nesąžininga (žr. minėto
         Sprendimo Pannon GSM 44 punktą).

      44      Taigi į pirmąjį ir antrąjį papildomus klausimus reikia atsakyti, jog SESV 267 straipsnis aiškintinas taip, kad Teisingumo
         Teismas turi kompetenciją aiškinti direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje pavartotą sąvoką „nesąžiningos sąlygos“ bei šios direktyvos
         priede išvardytas sąlygas, taip pat pateikti kriterijus, kuriuos nacionalinis teismas gali arba turi taikyti vertindamas sutarties
         sąlygą pagal direktyvos nuostatas, turint omenyje tai, kad šis teismas, remdamasis minėtais kriterijais ir atsižvelgdamas
         į nagrinėjamo atvejo aplinkybes, turi priimti konkretų sprendimą dėl tam tikros sutarties sąlygos kvalifikavimo.

       Dėl trečiojo papildomo klausimo
      45      Šiuo labai bendrais teiginiais suformuluotu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia nustatyti,
         kokie įgaliojimai suteikiami jam direktyvos nuostatomis nuo momento, kai jis pateikia klausimą dėl galimo išimtinę teritorinę
         jurisdikciją suteikiančios sutarties sąlygos nesąžiningumo. Šis teismas, be kita ko, nori sužinoti, ar tokioje situacijoje
         nacionalinis teismas privalo savo iniciatyva nustatyti tokiai išvadai apie nesąžiningą sąlygą padaryti reikalingas faktines
         ir teisines aplinkybes, jei pagal nacionalinę proceso teisę tokį patikrinimą leidžiama atlikti tik bylos šalių prašymu.

      46      Siekiant atsakyti į pateiktą klausimą, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką direktyva nustatyta apsaugos
         sistema pagrįsta mintimi, kad vartotojo padėtis yra mažiau palanki nei pardavėjo ar tiekėjo tiek dėl galimybių derėtis, tiek
         dėl informacijos lygio, o dėl to jis priverstas sutikti su pardavėjo ar tiekėjo iš anksto nustatytomis sąlygomis ir negali
         daryti įtakos jų turiniui (žr. 2000 m. birželio 27 d. Sprendimo Océano Grupo Editorial ir Salvat Editores, C‑240/98–C‑244/98, Rink. p. I‑4941, 25 punktą; 2006 m. spalio 26 d. Sprendimo Mostaza Claro, C‑168/05, Rink. p. I‑10421, 25 punktą ir 2009 m. spalio 6 d. Sprendimo Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, Rink. p. I‑9579, 29 punktą).

      47      Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, jog atsižvelgiant į tokią mažiau palankią padėtį minėtos direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje
         numatyta, kad nesąžiningos sąlygos vartotojui nėra privalomos. Iš teismo praktikos matyti, jog tai yra imperatyvi nuostata,
         kuria, atsižvelgiant į tai, kad vienos iš sutarties šalių padėtis yra mažiau palanki, formalią pusiausvyrą, sutartimi nustatytą
         tarp sutarties šalių teisių ir pareigų, siekiama pakeisti realia pusiausvyra, galinčia atkurti pastarųjų lygybę (žr. minėtų
         sprendimų Mostaza Claro 36 punktą ir Asturcom Telecomunicaciones 30 punktą).

      48      Siekdamas užtikrinti direktyva nustatytą apsaugą Teisingumo Teismas ne kartą pabrėžė, kad tarp vartotojo ir pardavėjo ar tiekėjo
         egzistuojanti nelygybė gali būti kompensuota tik pozityviais su sutartiniais santykiais nesusijusių subjektų veiksmais (žr.
         minėtų sprendimų Océano Grupo Editorial ir Salvat Editores 27 punktą; Mostaza Claro 26 punktą bei Asturcom Telecomunicaciones 31 punktą).

      49      Taigi atlikdamas pagal direktyvos nuostatas tenkančias funkcijas nacionalinis teismas turi patikrinti, ar sutarties nuostata,
         kuri yra jame nagrinėjamo ginčo dalykas, patenka į šios direktyvos taikymo sritį. Jei atsakymas būtų teigiamas, nacionalinis
         teismas privalo savo iniciatyva įvertinti minėtą sąlygą atsižvelgdamas į šios direktyvos nuostatose numatytus vartotojo teisių
         apsaugos reikalavimus.

      50      Dėl pirmos nagrinėjimo, kurį turi atlikti nacionalinis teismas, stadijos pasakytina, jog iš kartu skaitomų direktyvos 1 ir
         3 straipsnių matyti, kad ši direktyva taikoma bet kokiai išimtinę teritorinę jurisdikciją suteikiančiai sąlygai, dėl kurios
         nebuvo atskirai derėtasi, numatytai pardavėjo ar tiekėjo su vartotoju sudarytoje sutartyje.

      51      Taigi tam, kad užtikrintų Sąjungos teisės aktų leidėjo siekiamą vartotojų apsaugos veiksmingumą, nacionalinis teismas turi
         visuomet, nesvarbu, kokie yra vidaus teisės aktai, nustatyti, ar pardavėjas arba tiekėjas derėjosi su vartotoju dėl ginčijamos
         sąlygos atskirai.

      52      Dėl antros minėto nagrinėjimo stadijos konstatuotina, kad, kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas,
         pagrindinėje byloje nagrinėjamoje sutarties sąlygoje išimtinė teritorinė jurisdikcija suteikiama ne atsakovo gyvenamosios
         vietos teismui, o kitam netoli jo gyvenamosios vietos tiek geografiniu, tiek susisiekimo požiūriu esančiam teismui.

      53      Dėl vartotojo ir pardavėjo ar tiekėjo sudarytos sutarties sąlygos, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi ir kuria teismui, kurio
         teritorinei jurisdikcijai priklauso pardavėjo ar tiekėjo buveinė, suteikiama išimtinė jurisdikcija, minėto Sprendimo Océano Grupo Editorial ir Salvat Editores 24 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad tokia sąlyga turi būti laikoma nesąžininga direktyvos 3 straipsnio prasme, jeigu
         pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą dėl jos atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų
         vartotojo nenaudai.

      54      Atkreiptinas dėmesys, kad sąlyga, dėl kurios nacionalinio teismo klausiama pagrindinėje byloje, kaip ir sąlyga, kuria jurisdikcija
         spręsti visus ginčius dėl sutarties suteikiama pardavėjo ar tiekėjo buveinės vietos teismui, vartotojui nustatoma pareiga
         paklusti teismo, kuris gali būti labai toli nuo jo gyvenamosios vietos, išimtinei jurisdikcijai ir tai gali apsunkinti jo
         atvykimą į teismą. Tuo atveju, kai ginčas kyla dėl nedidelių pinigų sumų, vartotojo atvykimo į teismą išlaidos gali turėti
         atgrasantį poveikį ir dėl jų vartotojas gali atsisakyti pareikšti ieškinį teisme ar gynybos. Taigi tokia sąlyga priklauso
         direktyvos priedo 1 dalies q punkte nurodytoms sąlygoms, kurių tikslas arba rezultatas – panaikinti arba trukdyti vartotojo
         teisei pareikšti ieškinį (žr. minėto Sprendimo Océano Grupo Editorial ir Salvat Editores 22 punktą).

      55      Be to, dėl tokios išimtinę jurisdikciją suteikiančios sąlygos pardavėjas ar tiekėjas gali pateikti visus su jo profesine veikla
         susijusius ginčus viename ne vartotojo gyvenamosios vietos teisme, o visa tai padaro paprastesnį jo dalyvavimą teisme ir sumažina
         šio dalyvavimo sąnaudas (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Océano Grupo Editorial ir Salvat Editores 23 punktą).

      56      Todėl į trečiąjį papildomą klausimą reikia atsakyti, kad nacionalinis teismas turi savo iniciatyva nustatyti, ar pardavėjo
         arba tiekėjo su vartotoju sudarytoje sutartyje numatyta išimtinę teritorinę jurisdikciją suteikianti sąlyga, kuri yra jame
         nagrinėjamo ginčo dalykas, patenka į direktyvos taikymo sritį, o atsakius į šį klausimą teigiamai, savo iniciatyva įvertinti
         galimą tokios teritorinę jurisdikciją nustatančios sąlygos nesąžiningumą.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      57      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią prašymą priimti prejudicinį sprendimą teikiantis teismas ex officio turi informuoti savo valstybės narės teisingumo ministrą tuo pačiu metu, kai inicijuojamas prejudicinio sprendimo priėmimo
            procesas, neprieštarauja Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnio pirmai pastraipai.
      2.      SESV 267 straipsnis aiškintinas taip, kad Europos Sąjungos Teisingumo Teismas turi kompetenciją aiškinti 1993 m. balandžio
            5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 3 straipsnio 1 dalyje pavartotą sąvoką „nesąžiningos
            sąlygos“ bei šios direktyvos priede išvardytas sąlygas, taip pat pateikti kriterijus, kuriuos nacionalinis teismas gali arba
            turi taikyti vertindamas sutarties sąlygą pagal direktyvos nuostatas, turint omenyje tai, kad šis teismas, remdamasis minėtais
            kriterijais ir atsižvelgdamas į nagrinėjamo atvejo aplinkybes, turi priimti konkretų sprendimą dėl tam tikros sutarties sąlygos
            kvalifikavimo.
      3.      Nacionalinis teismas turi savo iniciatyva nustatyti, ar pardavėjo ar tiekėjo su vartotoju sudarytoje sutartyje numatyta išimtinę
            teritorinę jurisdikciją suteikianti sąlyga, kuri yra jame nagrinėjamo ginčo dalykas, patenka į direktyvos taikymo sritį, o
            atsakius į šį klausimą teigiamai, savo iniciatyva įvertinti galimą tokios teritorinę jurisdikciją nustatančios sąlygos nesąžiningumą.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vengrų.


2003 m. balanžio 10 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji išplėstinė kolegija) sprendimas.#Scott SA prieš Europos Bendrijų Komisiją.#Ieškinys dėl panaikinimo - Valstybės pagalba - 15 straipsnis.#Byla T-366/00.