title: 2017 m. birželio 15 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#Procesą inicijavo Ilves Jakelu Oy.#Korkein hallinto-oikeus prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 97/67/EB – 9 straipsnis – Laisvė teikti paslaugas – Pašto paslaugos – Universaliųjų paslaugų ir pagrindinių reikalavimų sąvokos – Bendrieji ir individualūs leidimai – Leidimas teikti pašto paslaugas vykdant individualiai suderėtas sutartis – Nustatytos sąlygos.#Byla C-368/15.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (šeštoji kolegija) SPRENDIMAS
      2017 m. birželio 15 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Direktyva 97/67/EB — 9 straipsnis — Laisvė teikti paslaugas — Pašto paslaugos — Universaliųjų paslaugų ir pagrindinių reikalavimų sąvokos — Bendrieji ir individualūs leidimai — Leidimas teikti pašto paslaugas vykdant individualiai suderėtas sutartis — Nustatytos sąlygos“
      Byloje C‑368/15
      dėl Korkein hallinto-oikeus (Vyriausiasis administracinis teismas, Suomija) 2015 m. liepos 10 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2015 m. liepos 14 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje, kurią inicijavo

         Ilves Jakelu Oy,

      dalyvaujant

         Liikenne- ja viestintäministeriö,

      TEISINGUMO TEISMAS (šeštoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas E. Regan, teisėjai A. Arabadjiev (pranešėjas) ir C. G. Fernlund,
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               Ilves Jakelu Oy, atstovaujamos asianajajat H. Piekkala ir I. Aalto-Setälä,

               —

               Suomijos vyriausybės, atstovaujamos H. Leppo,

               —

               Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato S. Fiorentino,

               —

               Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos B. Majczyna,

               —

               Norvegijos vyriausybės, atstovaujamos I. Thue ir C. Rydning,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos P. Costa de Oliveira ir P. Aalto,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1997 m. gruodžio 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/67/EB dėl Bendrijos pašto paslaugų vidaus rinkos plėtros bendrųjų taisyklių ir paslaugų kokybės gerinimo (OL L 15, 1998, p. 14; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 3 t., p. 71), iš dalies pakeistos 2008 m. vasario 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/6/EB (OL L 52, 2008, p. 3; toliau – Direktyva 97/67), išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Ilves Jakelu Oy skundą dėl 2017 m. sausio 30 d.valtioneuvosto (Ministrų Taryba, Suomija) sprendimo, kuriuo pašto licencijai gauti nustatyta laikytis tam tikrų reikalavimų.

         Teisinis pagrindas
      Sąjungos teisė

               3

               Direktyvos 97/67 15 konstatuojamoji dalis suformuluota taip:
               „kadangi su universaliųjų paslaugų teikimu susijusios šios direktyvos nuostatos nepažeidžia universaliųjų paslaugų teikėjų teisės individualiai derėtis dėl sutarčių su klientais sudarymo“.

               4

               Šios direktyvos 2 straipsnyje nustatyta:
               „Šioje direktyvoje vartojamos sąvokos:
               <…>

                        13)

                        universaliųjų paslaugų teikėjas: valstybinis arba privatus pašto paslaugų teikėjas, valstybėje narėje teikiantis universaliąsias pašto paslaugas arba jų dalį, apie kurį pagal 4 straipsnį buvo pranešta Komisijai;

                        14)

                        leidimai: bet kuris leidimas, nustatantis pašto sektoriui būdingas teises ir pareigas ir įmonėms leidžiantis teikti pašto paslaugas ir, kur taikytina, kurti ir (arba) naudoti savo tinklus tokioms paslaugoms teikti, išduodamas kaip „bendrasis leidimas“ arba „individuali licencija“, kurie toliau apibrėžti taip:

                                 —

                                 bendrasis leidimas – leidimas, kurį turintis pašto paslaugų teikėjas, prieš pradėdamas naudotis iš tokio leidimo kylančiomis teisėmis, neprivalo gauti nacionalinės reguliavimo institucijos aiškaus sprendimo, nepriklausomai nuo to, ar naudojimąsi tokiu leidimu reglamentuoja bendrieji teisės aktai ar „grupinė licencija“, ir neatsižvelgiant į tai, ar toks reglamentavimas numato registracijos arba deklaravimo tvarką,

                                 —

                                 individuali licencija – leidimas, kurį išduoda nacionalinė reguliavimo institucija ir kuris pašto paslaugų teikėjui suteikia konkrečias teises, arba kuris, kur taikytina, tokios įmonės veiklą daro priklausomą nuo konkrečių bendrąjį leidimą papildančių įpareigojimų, tačiau pašto paslaugų teikėjas negali naudotis pagal tokią licenciją suteikiamomis teisėmis, kol nebus gautas nacionalinės reguliuojančios institucijos sprendimas;

                  <…>

                        19)

                        pagrindiniai reikalavimai: bendros neekonominio pobūdžio priežastys, dėl kurių valstybė narė gali nuspręsti taikyti tam tikras pašto paslaugų teikimo sąlygas. Šios priežastys yra siunčiamos korespondencijos konfidencialumas, su pavojingų medžiagų vežimu susijęs tinklo saugumas, darbo nuostatų ir sąlygų laikymasis, socialinės apsaugos sistemos, nustatyti įstatymais, taisyklėmis ar administracinėmis nuostatomis ir (arba) nacionalinių socialinių partnerių suderėtomis kolektyvinėmis sutartimis, laikantis Bendrijos ir nacionalinės teisės aktų ir, pagrįstais atvejais, duomenų apsauga, aplinkos apsauga bei regioninis planavimas. Duomenų apsauga gali apimti asmens duomenų apsaugą, perduodamos arba saugomos informacijos konfidencialumą bei privataus gyvenimo neliečiamumą;

                  <…>“

               5

               Direktyvos 97/67 2 skyriuje reglamentuojamos universaliosios paslaugos. Šios direktyvos 3 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Valstybės narės užtikrina, kad naudotojai turėtų teisę į universaliąsias paslaugas, apimančias apibrėžtos kokybės visoje teritorijoje visiems naudotojams prieinamomis kainomis nenutrūkstamai teikiamas pašto paslaugas.
               <…>
               4.   Kiekviena valstybė narė užtikrina būtinas priemones [bent jau] šių universaliųjų paslaugų teikimui:

                        —

                        pašto siuntų iki 2 kg surinkimą, rūšiavimą, pervežimą ir pristatymą,

                        —

                        siuntinių iki 10 kg, surinkimą, rūšiavimą, pervežimą ir pristatymą,

                        —

                        registruotųjų ir įvertintųjų siuntų paslaugas.“

               6

               Minėtos direktyvos 9 straipsnyje numatyta:
               „1.   Paslaugoms, kurių neapima universaliosios paslaugos, teikti valstybės narės gali įdiegti bendruosius leidimus, kai tai būtina, kad būtų garantuotas pagrindinių reikalavimų laikymasis.
               2.   Paslaugoms, kurias apima universaliosios paslaugos, teikti valstybės narės gali nustatyti leidimų, įskaitant individualių leidimų [licencijų], išdavimo tvarką, kiek tai būtina, kad būtų garantuotas pagrindinių reikalavimų laikymasis ir būtų užtikrintas universaliųjų paslaugų teikimas.
               Leidimų išdavimas:

                        —

                        gali būti nustatomos pareigos teikti universaliąsias paslaugas,

                        —

                        prireikus ir kai yra pagrįsta, gali būti nustatyti atitinkamų paslaugų kokybės, prieinamumo ir teikimo reikalavimai,

                        —

                        tinkamais atvejais gali būti numatomos pareigos finansinėmis įmokomis prisidėti prie 7 straipsnyje numatytų sąnaudų paskirstymo mechanizmų, jei pagal 4 straipsnį paskirtas (-i) universaliųjų paslaugų teikėjas (-ai) teikdamas (-i) universaliąsias paslaugas patiria grynųjų sąnaudų ir jam (jiems) tenka nepagrįstai didelė našta,

                        —

                        tinkamais atvejais gali būti taikoma pareiga finansinėmis įmokomis prisidėti prie 22 straipsnyje nurodytų nacionalinių reguliavimo institucijų veiklos sąnaudų,

                        —

                        tinkamais atvejais gali būti taikomos nacionalinės teisės aktuose nustatytos darbo sąlygos arba nustatyta pareiga jų laikytis.

                  Pirmoje įtraukoje ir 3 straipsnyje nurodytos pareigos ir reikalavimai gali būti nustatomi tik paskirtiems universaliųjų paslaugų teikėjams.
               Išskyrus atvejus, kai įmonės pagal 4 straipsnį paskirtos universaliųjų paslaugų teikėjais, išduodant leidimus negalima:

                        —

                        apriboti jų skaičiaus,

                        —

                        tiems patiems universaliosios paslaugos elementams ar šalies teritorijos dalims nustatyti ir pareigas teikti universaliąsias paslaugas, ir finansines įmokas į sąnaudų paskirstymo mechanizmą,

                        —

                        kelti sąlygų, dubliuojančių tas, kurios įmonėms taikomos pagal kitus konkrečiam sektoriui neskirtus nacionalinius teisės aktus,

                        —

                        nustatyti techninių ar veiklos vykdymo sąlygų, išskyrus tas, kurios būtinos šioje direktyvoje numatytoms pareigoms vykdyti.

                  3.   1 ir 2 dalyse nurodyta tvarka, įpareigojimai ir reikalavimai turi būti skaidrūs, prieinami, nediskriminaciniai, proporcingi, tikslūs ir nedviprasmiški, iš anksto viešai skelbiami ir pagrįsti objektyviais kriterijais. Valstybės narės privalo užtikrinti, kad prašymo pateikėjui būtų pateiktos visos atsisakymo išduoti leidimą arba jo visiško ar dalinio panaikinimo priežastys bei nustatyti apskundimo tvarką.“

               7

               Direktyvos 2008/6 33 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:
               „Kai tai yra pagrįsta ir proporcinga siekiamam tikslui, valstybėms narėms reikėtų leisti išduoti bendrus leidimus ir individualias licencijas. <…>“

         Suomijos teisė

               8

               Klostantis pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms galiojusios redakcijos Postilaki (415/2011) (Pašto įstatymas 415/2011) 1 straipsnio pirmoje pastraipoje nurodyta, kad šio įstatymo tikslas – užtikrinti, kad pašto paslaugos, ypač universaliosios paslaugos, visoje šalyje būtų prieinamos vienodomis sąlygomis.

               9

               Pagal Įstatymo 415/2011 3 straipsnį visai pašto veiklai, kuri apima korespondencijos siuntas, reikalinga licencija. Vadovaujantis šio įstatymo 4 straipsnio pirma pastraipa, prašymas išduoti licenciją dėl pašto paslaugų turi būti teikiamas valtioneuvosto. Ji suteikiama apie tai nepaskelbiant.

               10

               Remiantis Įstatymo 415/2011 6 straipsniu, licencija turi būti išduodama, jeigu:

                        „1)

                        prašymą pateikęs subjektas yra bendrovė arba asociacija, turinti pakankamai ekonominių išteklių pašto įmonės įpareigojimams įvykdyti;

                        2)

                        nėra jokios pagrįstos priežasties abejoti dėl prašymą pateikusio subjekto galėjimo laikytis pašto veiklai taikomų nuostatų ir reikalavimų;

                        3)

                        prašymą pateikęs subjektas gali užtikrinti tinkamą veiklą pagal licenciją;

                        4)

                        teritorija, dėl kurios išduota licencija, atitinka 7 straipsnyje nurodytas sąlygas;

                        5)

                        vyriausybė neturi konkrečių priežasčių įtarti, kad licencijos suteikimas gali kelti akivaizdų pavojų nacionaliniam saugumui.“

               11

               Įstatymo 415/2011 9 straipsnis skirtas licencijos turiniui. Remiantis šio 9 straipsnio antros pastraipos 5 punktu, valtioneuvosto licencijoje turi numatyti sąlygas, papildančias šio įstatymo arba juo remiantis priimtas nuostatas ir susijusias su bet kokiu kitu reikalavimu, analogišku išvardytiems minėto 9 straipsnio antros pastraipos 1–4 punktuose, kuris būtinas paslaugų kokybei, prieinamumui ir veiksmingumui užtikrinti.

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               12

               2014 m. sausio 30 d. sprendimu valtioneuvosto suteikė Ilves Jakelu licenciją, pagal kurią jai leidžiama vykdyti pašto veiklą, apimančią korespondencijos siuntas, kaip tai suprantama pagal Įstatymo 415/2011 3 straipsnį. Pirmojoje šios licencijos sąlygoje išvardytos Suomijos savivaldybės, kurių teritorijoje galioja prašoma licencija. Remiantis antrąja šios licencijos sąlyga, susijusia su veiklos apimtimi, Ilves Jakelu turi teisę šioje teritorijoje vykdyti neribotą pašto veiklą, skirtą klientams, su kuriais ji sudarė sutartį.

               13

               Minėtos licencijos 4–8 sąlygose numatyta užtikrinti pašto paslaugų kokybę, prieinamumą ir veiksmingumą. Remiantis šios licencijos 4 sąlyga, Ilves Jakelu, prieš pradėdama teikti korespondencijos siuntų pristatymo paslaugas, turi parengti organizavimo priemones, būtinas siekiant laikytis pristatymo sąlygų. Pagal 5 šios licencijos, išduotos 2014 m. sausio 30 d. sprendimu, sąlygą Ilves Jakelu turi užtikrinti, kad šių paslaugų teikimas būtų suorganizuotas taip, kad atiduotos siuntos būtų pristatytos bent kartą per savaitę, išskyrus švenčių dienas. Remiantis 6 šios licencijos sąlyga, Ilves Jakelu turi teikti pristatymo sustabdymo ir adreso keitimo paslaugas. Pagal 7 minėtos licencijos sąlygą Ilves Jakelu turi taip paženklinti siuntas, kad jas būtų galima identifikuoti ir atskirti nuo panašių kitų licencijos turėtojų gabenamų siuntų. Vadovaujantis 8 šios licencijos sąlyga, Ilves Jakelu turi kiekvienoje teritorijos, kurioje galioja licencija, savivaldybėje įrengti bent vieną korespondencijos siuntų, numatytų Įstatymo 415/2011 47 straipsnyje, surinkimo ir klaidingai pristatytų siuntų grąžinimo vietą.

               14

               Anot Ilves Jakelu, Įstatymo 415/2011 9 straipsnis prieštarauja Direktyvai 97/67, nes jame nenumatyta bendrojo leidimo suteikimo tvarka ir leidžiama licencijos išdavimą dėl paslaugų, kurių neapima universaliosios paslaugos, susieti su kitomis nei pagrindinius reikalavimus atitinkančiomis sąlygomis.

               15

               Pagrindinėje byloje sprendžiamas klausimas, ar valtioneuvosto galėjo Ilves Jakelu suteiktos licencijos išdavimą susieti su reikalavimu laikytis šios licencijos 4–8 sąlygų. Suomijos vyriausybės nuomone, šios sąlygos būtinos siekiant užtikrinti pašto paslaugų, kurioms skirta licencija, kokybę, prieinamumą ir veiksmingumą.

               16

               Šiomis aplinkybėmis Korkein hallinto-oikeus (Vyriausiasis administracinis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar aiškinant [Direktyvos 97/67] 9 straipsnį klientų, su kuriais sudaryta sutartis, pašto siuntų pristatymas laikytinas paslauga, kurios neapima universaliosios paslaugos, kaip tai suprantama pagal šios nuostatos 1 dalį, ar paslauga, kurią apima universaliosios paslaugos, kaip tai suprantama pagal [jos] 2 dalį, kai pašto įmonė su šiais klientais suderina pristatymo sąlygas ir jiems taiko individualiai sutartą tarifą?

                        2.

                        Jeigu minėtas klientų, su kuriais sudaryta sutartis, pašto siuntų pristatymas yra paslauga, kurios neapima universaliosios paslaugos, ar [Direktyvos 97/67] 9 straipsnio 1 dalis ir 2 straipsnio 14 punktas turi būti aiškinami taip, kad tokių pašto paslaugų teikimas tokiomis kaip pagrindinės bylos aplinkybėmis gali būti susietas su reikalavimu gauti individualią licenciją, kokia numatyta nacionaliniame Pašto įstatyme?

                        3.

                        Jeigu minėtas klientų, su kuriais sudaryta sutartis, pašto siuntų pristatymas yra paslauga, kurios neapima universaliosios paslaugos, ar 9 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad licencija dėl šių paslaugų gali būti susieta tik su įpareigojimais užtikrinti atitiktį pagrindiniams reikalavimams, kaip jie suprantami pagal [Direktyvos 97/67] 2 straipsnio 19 punktą, ir kad licencijų dėl šių paslaugų išdavimas negali būti susietas su paslaugų kokybės, prieinamumo ir veiksmingumo reikalavimais, kaip jie suprantami pagal direktyvos 9 straipsnio 2 dalį?

                        4.

                        Jeigu licencijų <…> dėl klientų, su kuriais sudaryta sutartis, pašto siuntų pristatymo išdavimas gali būti susietas tik su įpareigojimais užtikrinti atitiktį pagrindiniams reikalavimams, ar tokie kaip pagrindinėje byloje nagrinėjami įpareigojimai dėl pašto paslaugos teikimo sąlygų, siuntų pristatymo dažnumo, adreso keitimo ir pristatymo sustabdymo paslaugos, siuntų žymėjimo ir surinkimo vietų gali būti laikomi atitinkančiais pagrindinius reikalavimus pagal [Direktyvos 97/67] 2 straipsnio 19 punktą ir būtinais norint užtikrinti atitiktį pagrindiniams reikalavimams, kaip tai suprantama pagal [šios direktyvos] 9 straipsnio 1 dalį?“

         Teisingumo Teismo vertinimas

         Dėl pirmojo ir antrojo klausimų

               17

               Pirmuoju ir antruoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 97/67 9 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pašto siuntų paslaugos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, neapima universaliosios paslaugos, kai ją teikianti pašto įmonė su savo klientais suderina pristatymo sąlygas ir jiems taiko sutartą tarifą. Tokiu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar tokių pašto paslaugų teikimas tokiomis kaip pagrindinės bylos aplinkybėmis gali būti susietas su reikalavimu gauti individualią licenciją.

               18

               Pirmiausia, siekiant nustatyti, ar klientų, su kuriais sudaryta tokia kaip pagrindinėje byloje nagrinėjama sutartis, pašto siuntų pristatymo paslauga patenka į šios nuostatos, ar vis dėlto į šios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies taikymo sritį, iš pradžių reikia išsiaiškinti, ar šią paslaugą apima sąvoka „universaliosios paslaugos“, kaip jos suprantamos pagal šios direktyvos 3 straipsnį. Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar Ilves Jakelu vykdoma veikla, dėl kurios ji prašė išduoti leidimą, atitinka šiuo klausimu Direktyvoje 97/67 nustatytus kriterijus.

               19

               Iš šios direktyvos 2 straipsnio 13 punkto matyti, kad universaliųjų paslaugų teikėjas – tai valstybinis arba privatus pašto paslaugų teikėjas, valstybėje narėje teikiantis universaliąsias pašto paslaugas arba jų dalį, apie kurį buvo pranešta Komisijai.

               20

               Direktyvos 97/67 3 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad universaliosios paslaugos apima apibrėžtos kokybės visoje teritorijoje visiems naudotojams prieinamomis kainomis nenutrūkstamai teikiamas pašto paslaugas.

               21

               Prie aspektų, į kuriuos galima šiuo klausimu atsižvelgti, priskiriama prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodyta aplinkybė, kad Ilves Jakelu nebuvo nustatytas joks įpareigojimas teikti universaliąsias paslaugas. Šis konstatuotas faktas taip pat išplaukia iš rašytinių Suomijos vyriausybės pastabų, kuriomis remiantis Ilves Jakelu nėra universaliųjų paslaugų teikėja, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 97/67 2 straipsnio 13 punktą, apie kurią buvo pranešta Komisijai.

               22

               Tas pats pasakytina ir apie aplinkybę, kad Ilves Jakelu prašė išduoti pašto licenciją teikti pašto paslaugas tam tikrų savivaldybių teritorijoje. Tačiau universaliosios pašto paslaugos, kaip nurodyta šio sprendimo 20 punkte, turi būti teikiamos visoje teritorijoje.

               23

               Be to, rašytinėse pastabose Suomijos vyriausybė nurodė, kad Ilves Jakelu šias paslaugas siūlo tik klientams, su kuriais ji yra sudariusi komercinius susitarimus. Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad dėl šios bendrovės siūlomų pašto paslaugų tarifų deramasi atskirai ir išrašomos sąskaitos.

               24

               Šiuo klausimu primintina, kad skubiųjų siuntų paslaugos nuo universaliųjų pašto paslaugų skiriasi savo pridėtine verte klientams, už kurią jie sutinka mokėti daugiau. Tokios paslaugos yra specifinės, nuo bendrojo intereso atsiejamos paslaugos, kurios tenkina specialius ūkio subjektų poreikius ir kurios reikalauja teikti tam tikrus papildomus patarnavimus, kurių nesiūlo tradicinės pašto paslaugos (šiuo klausimu žr. 1993 m. gegužės 19 d. Sprendimo Corbeau, C‑320/91, EU:C:1993:198, 19 punktą).

               25

               Be to, iš Direktyvos 97/67 15 konstatuojamosios dalies matyti, kad galimybė individualiai derėtis su klientais dėl sutarčių sudarymo neatitinka a priori universaliųjų paslaugų sąvokos (2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo TNT Post UK, C‑357/07, EU:C:2009:248, 48 punktas).

               26

               Todėl šios direktyvos 9 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad tokia kaip pagrindinėje byloje nagrinėjama pašto siuntų pristatymo veikla turi būti laikoma paslauga, kuri nepriskiriama prie universaliųjų paslaugų, jeigu ji neapima apibrėžtos kokybės visoje teritorijoje visiems naudotojams prieinamomis kainomis nenutrūkstamai teikiamų pašto paslaugų, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

               27

               Antra, dėl klausimo, ar pagrindinėje byloje nagrinėjama veikla gali būti susieta su reikalavimu gauti individualią licenciją, primintina, kad pagal minėtos direktyvos 9 straipsnio 1 dalį valstybėms narėms leidžiama nustatyti pašto sektoriaus įmonėms reikalavimą gauti bendrąjį leidimą teikti paslaugas, kurių neapima universaliosios paslaugos, o šio straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje numatyta galimybė valstybėms narėms nustatyti leidimų teikti paslaugas, kurias apima universaliosios paslaugos, išdavimo tvarką (šiuo klausimu žr. 2016 m. lapkričio 16 d. Sprendimo DHL Express (Austria), C‑2/15, EU:C:2016:880, 20 punktą).

               28

               Pažymėtina, kad nors iš Direktyvos 2008/6 33 konstatuojamosios dalies matyti, jog valstybėms narėms reikėtų leisti išduoti bendrus leidimus ir individualias licencijas, kai tai pagrįsta ir proporcinga siekiamam tikslui, Direktyvos 97/67 9 straipsnio 1 dalyje, priešingai nei šio straipsnio 2 dalyje, nenumatyta galimybė pašto paslaugų teikimą susieti su reikalavimu gauti individualią licenciją.

               29

               Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, kad tokių paslaugų teikimas gali būti susietas tik su reikalavimu gauti bendrąjį leidimą, kaip jis suprantamas pagal šios direktyvos 2 straipsnio 14 punktą.

               30

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti taip: Direktyvos 97/67 9 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad tokia kaip pagrindinėje byloje nagrinėjama paštų siuntų pristatymo veikla yra paslauga, kuri nepriskiriama prie universaliųjų paslaugų, jeigu ji neapima apibrėžtos kokybės visoje teritorijoje visiems naudotojams prieinamomis kainomis nenutrūkstamai teikiamų pašto paslaugų. Pašto paslaugų, kurių neapima universaliosios paslaugos, teikimas gali būti susietas tik su reikalavimu gauti bendrąjį leidimą.

         Dėl trečiojo klausimo

               31

               Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 97/67 9 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pašto paslaugų, kurių neapima universaliosios paslaugos, teikimas gali būti susietas su reikalavimais, kaip antai numatytais šios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies antros pastraipos antroje įtraukoje.

               32

               Teisingumo Teismo jau buvo prašoma priimti sprendimą dėl šio klausimo 2016 m. lapkričio 16 d. Sprendime DHL Express (Austria) (C‑2/15, EU:C:2016:880), o jo pateiktas atsakymas galioja ir šioje byloje.

               33

               To sprendimo 26 punkte Teisingumo Teismas pažymėjo, kad pagal minėtos direktyvos 9 straipsnio 2 dalies antros pastraipos antrą įtrauką valstybėms narėms leidžiama leidimus susieti su reikalavimais, susijusiais su atitinkamų paslaugų kokybe, prieinamumu ir teikimu. Kaip Teisingumo Teismas konstatavo, nesant patikslinimo dėl paslaugų, kurioms taikoma ši pareiga, reikia pažymėti, kad iš Direktyvos 2008/6 parengiamųjų dokumentų matyti, jog Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino panaikinti ne tik paskutines visiško rinkos atvėrimo kliūtis tam tikriems universaliųjų paslaugų teikėjams, bet ir visas kitas pašto paslaugų teikimo kliūtis. Teisingumo Teismas priėjo prie išvados, kad, nesant priešingų nuorodų ir atsižvelgiant į nagrinėjamos pareigos pobūdį, konstatuotina, kad Direktyvos 97/67 9 straipsnio 2 dalies antros pastraipos antroje įtraukoje nurodyta pareiga gali būti taikoma visiems pašto paslaugų teikėjams.

               34

               Šiomis aplinkybėmis į trečiąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 97/67 9 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pašto paslaugų, kurių neapima universaliosios paslaugos, teikimas gali būti susietas su reikalavimais, kaip antai numatytais šios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies antros pastraipos antroje įtraukoje.

         Dėl ketvirtojo klausimo

               35

               Ketvirtas klausimas turi būti suprantamas taip, kad jis buvo pateiktas tik tuo atveju, jeigu Direktyvos 97/67 9 straipsnio 1 dalis būtų aiškinama taip, jog licencija teikti pašto paslaugas, kurių neapima universaliosios paslaugos, gali būti susieta tik su įpareigojimais užtikrinti atitiktį pagrindiniams reikalavimams, kaip jie suprantami pagal šios direktyvos 2 straipsnio 19 punktą. Atsižvelgiant į atsakymą į trečiąjį klausimą, nereikia atsakyti į ketvirtąjį klausimą.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               36

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (šeštoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           1997 m. gruodžio 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/67/EB dėl Bendrijos pašto paslaugų vidaus rinkos plėtros bendrųjų taisyklių ir paslaugų kokybės gerinimo, iš dalies pakeistos 2008 m. vasario 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/6/EB, 9 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad tokia kaip pagrindinėje byloje nagrinėjama pašto siuntų pristatymo veikla yra paslauga, kuri nepriskiriama prie universaliųjų paslaugų, jeigu ji neapima apibrėžtos kokybės visoje teritorijoje visiems naudotojams prieinamomis kainomis nenutrūkstamai teikiamų pašto paslaugų. Pašto paslaugų, kurių neapima universaliosios paslaugos, teikimas gali būti susietas tik su reikalavimu gauti bendrąjį leidimą.

                           2.

                           Direktyvos 97/67, iš dalies pakeistos Direktyva 2008/06, 9 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pašto paslaugų, kurių neapima universaliosios paslaugos, teikimas gali būti susietas su reikalavimais, kaip antai numatytais šios iš dalies pakeistos direktyvos 9 straipsnio 2 dalies antros pastraipos antroje įtraukoje.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalbos: suomių.


title: Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas 2005 m. vasario 1 d. # Société provençale d'achat et de gestion (SPAG) SA prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRHT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Prašymas įregistruoti žodinį Bendrijos prekių ženklą HOOLIGAN - Ankstesnis žodinis prekių ženklas OLLY GAN - Faktinės ir teisinės aplinkybės, nenurodytos VRDT - Priimtinumas - Supainiojimo galimybė. # Byla T-57/03.

text:
      Byla T‑57/03
      Société provençale d'achat et de gestion (SPAG) SAS
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo HOOLIGAN paraiška – Ankstesni žodiniai prekių ženklai OLLY GAN – Faktinės ar teisinės aplinkybės, nenurodytos VRDT – Priimtinumas – Galimybė supainioti“
      2005 m. vasario 1 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas  II‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Bendrijos prekių ženklas – Apeliacinė procedūra – Bendrijų teisme pareikštas ieškinys – Apeliacinės tarybos, priimančios sprendimą
            protesto procedūroje, sprendimo teisėtumas – Sprendimo ginčijimas remiantis naujomis teisinėmis aplinkybėmis – Priimtinumo
            sąlygos
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalis)
      2.     Bendrijos prekių ženklas – Procedūrinės nuostatos – Protesto procedūra – Tik nurodytų pagrindų nagrinėjimas – Ankstesnio prekių
            ženklo geras vardas – Šalių pareiga nurodyti faktines aplinkybes ir įrodymus, kuriais remiamasi – Ankstesniam prekių ženklui
            būdingas skiriamasis požymis – Nagrinėjimas savo iniciatyva
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 74 straipsnis)
      3.     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas – Galimybė supainioti
            su ankstesniu prekių ženklu – Žodiniai prekių ženklai HOOLIGAN ir OLLY GAN
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas)
      1.     Iš Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 74 straipsnio 1 dalies, in fine, išplaukia, kad nuspręsdama dėl apeliacijos, pateiktos dėl sprendimo, kuriuo užbaigiama protesto procedūra, Vidaus rinkos
         derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) apeliacinė taryba savo sprendimą grindžia tik atitinkamos šalies
         nurodytais santykiniais atmetimo pagrindais bei su jais susijusiais šalių nurodytais faktais ir įrodymais.

      Santykinio atmetimo pagrindo ar bet kurios kitos nuostatos, kuriais grindžiami šalių pateikti prašymai, taikymo kriterijai
         yra teisinių aplinkybių, kurias nagrinėja Tarnyba, dalis. Tas pats pasakytina apie teisės klausimą, kurį būtina išnagrinėti
         vertinant šalių nurodytus pagrindus ir patenkinant arba atmetant reikalavimus, net jei šalys ir pati Tarnyba šiuo klausimu
         nepateikė savo nuomonių. Be to, jeigu tvirtinama, kad Tarnyba netinkamai nagrinėjo šalių reikalavimus, pavyzdžiui, pažeidė
         rungimosi principą, toks nurodomas netinkamas elgesys taip pat sudaro bylos teisinį pagrindą.

      Iš to darytina išvada, kad prieš tai Tarnybos instancijoms nepateikti teisiniai argumentai, kuriais remiamasi Pirmosios instancijos
         teisme, būdami susiję su teisės klausimu, kuris nebuvo būtinas užtikrinant teisingą Reglamento Nr. 40/94 taikymą šalių pateiktų
         pagrindų ir reikalavimų atžvilgiu, nepaveiks Apeliacinės tarybos sprendimo dėl santykinio atmetimo pagrindo taikymo teisėtumo,
         nes jie nepriklauso Apeliacinei tarybai pateikto nagrinėti ginčo bylos teisiniam pagrindui. Taigi tokie argumentai yra nepriimtini.

      Tačiau, kai turi būti taikoma teisės norma arba kai teisės klausimas turi būti išspręstas užtikrinant teisingą Reglamento
         Nr. 40/94 taikymą šalių pateiktų pagrindų ir reikalavimų atžvilgiu, su šiuo klausimu susijusiu teisiniu argumentu pirmą kartą
         gali būti remiamasi Pirmosios instancijos teisme.

      Iš tikrųjų procesinio šalių lygiateisiškumo principas reikalauja, kad įstojusioms į bylą šalims, dalyvaujančioms Pirmosios
         instancijos teismo procese, galiotų tokios pačios priimtinumo taisyklės kaip ir ieškovams.

      (žr. 21–23 punktus)
      2.     Nors atsižvelgiant į Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 74 straipsnį Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių
         ženklams ir pramoniniam dizainui) priklauso nagrinėti visus pagrindus, susijusius su prekių ženklo skiriamuoju požymiu dėl
         jo gero vardo, taip nėra tuo atveju, kai nė viena šalis nesiremia nei ankstesnio prekių ženklo geru vardu, nei jį patvirtinančiais
         įrodymais. Iš tikrųjų, viena vertus, kadangi ženklo geras vardas a priori yra tiktai hipotetinis, šalys turi pakankamai patikslinti savo reikalavimą, kad Tarnyba galėtų pareikšti išsamią nuomonę
         dėl jų argumentų. Kita vertus, gero vardo vertinimas remiasi iš esmės faktais, kuriuos privalo pateikti šalys. Kai protestą
         pateikusi šalis ketina remtis faktu, jog jos prekių ženklas yra gerai žinomas, ji turi nurodyti faktines aplinkybes ir prireikus
         pateikti įrodymą, leidžiantį Tarnybai patikrinti tokio tvirtinimo tikrumą.

      Tačiau kalbant apie ankstesniam prekių ženklui būdingą skiriamąjį požymį, gavusi protestą Tarnyba šį elementą turi prireikus
         išnagrinėti savo iniciatyva. Galiausia, kitaip nei dėl gero vardo, būdingo skiriamojo požymio vertinimas nepriklauso nuo faktinių
         aplinkybių, kurias turėtų nurodyti šalys. Be to, šis vertinimas nepriklauso nuo šalių pateikiamų pagrindų ar argumentų, siekiančių
         įrodyti būdingą skiriamąjį požymį, nes tik pati Tarnyba turi nustatyti ir įvertinti jo buvimą ankstesnio prekių ženklo, kuriuo
         grindžiamas protestas, atžvilgiu.

      (žr. 30, 32 punktus)
      3.     Nėra galimybės, kad paprasti vartotojai prancūzai ir portugalai supainios žodinį žymenį HOOLIGAN, kurį kaip Bendrijos prekių
         ženklą prašoma įregistruoti Nicos sutarties 25 klasės prekėms „drabužiai ir galvos apdangalai“, ir žodinius prekių ženklus
         OLLY GAN, kurie anksčiau buvo įregistruoti kaip tarptautinis prekių ženklas, galiojantis, tarp kita ko, Portugalijoje ir kaip
         nacionalinis prekių ženklas Prancūzijoje minėtos sutarties tai pačiai klasei priklausantiems drabužiams, nes ginčijami žymenys,
         nors ir panašūs fonetiškai, skiriasi vizualiai ir konceptualiai, ir negali būti tvirtinama, kad ankstesniems prekių ženklams
         būdingas ryškus skiriamasis požymis ir todėl atitinkama visuomenė negalėtų supainioti prašomo įregistruoti prekių ženklo su
         ankstesniais prekių ženklais, ypač drabužių srityje.

       (žr. 56, 62, 65, 67, 69 punktus)
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2005 m. vasario 1 d.(*)

      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo HOOLIGAN paraiška – Ankstesni žodiniai prekių ženklai OLLY GAN – Faktinės ir teisinės aplinkybės, nenurodytos VRDT – Priimtinumas – Galimybė supainioti“
      Byloje T‑57/03
      Société provençale d'achat de gestion (SPAG) SA, įsteigta Marselyje (Prancūzija), atstovaujama  advokato K. Manhaeve, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklamas ir pramoniniam dizainui) (VRDT),  atstovaujamą U. Pfleghar ir G. Schneider,

      atsakovę,
      dalyvaujant kitoms VRDT apeliacinėje taryboje vykusios procedūros šalims, įstojusioms į bylą Pirmosios instancijos teisme,

      Frank Dann ir Andreas Backer, gyvenantiems Frankfute prie Maino (Vokietija), atstovaujamiems advokato P. Baronikians,
      dėl 2002 m. gruodžio 5 d. VRDT antrosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1072/2000-2), susijusio su protestu dėl prekių
         ženklų HOOLIGAN ir OLLY GAN,

      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas J. Pirrung, teisėjai N. J. Forwood ir S. Papasavvas,
      posėdžio sekretorius J. Palacio González, vyriausiasis administratorius,
      atsižvelgęs į ieškinį, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2003 m. vasario 20 d.,
      atsižvelgęs į VRDT atsakymą į ieškinį, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2003 m. rugsėjo 12 d.,
      atsižvelgęs į įstojusios į bylą šalies atsakymą į ieškinį, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2003 m. rugsėjo
         12 d.,

      įvykus 2004 m. rugsėjo 28 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Ginčo aplinkybės
      1       1996 m. balandžio 1 d. Frank Dann ir Andreas Backer (toliau – įstojusios į bylą šalys), remdamiesi pakeistu 1993 m. gruodžio
         20 d. Tarybos reglamentu Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1), pateikė Vidaus rinkos derinimo tarnybai
         (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) paraišką įregistruoti Bendrijos prekių ženklą.

      2       Prašomas įregistruoti prekių ženklas buvo žodinis žymuo HOOLIGAN.
      3       Prekės, kurioms buvo prašoma įregistruoti prekių ženklą, priklauso peržiūrėtos ir pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties
         dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 25 klasei ir apibūdinamos taip: „drabužiai ir galvos
         apdangalai“.

      4       1998 m. rugpjūčio 31 d. ši paraiška buvo paskelbta Bendrijos prekių ženklų biuletenyje  Nr. 65/98.

      5       1998 m. lapkričio 30 d., remdamasi Reglamento Nr. 40/94 42 straipsniu, Société provençale d’achat et de gestion (SPAG) SA (toliau – ieškovė) pateikė protestą dėl prašomo įregistruoti ženklo visų išvardytų prekių atžvilgiu, remdamasi dviem ankstesniais
         prekių ženklais, kurių savininkė ji yra:

      –       tarptautiniu žodiniu prekių ženklu OLLY GAN Nr. 575552, saugomu, inter alia, Vokietijoje, Ispanijoje, Italijoje ir Portugalijoje ir apimančiu 25 klasei priklausančius drabužius,

      –       prancūzišku žodiniu prekių ženklu OLLY GAN Nr. 1655245, apimančiu, inter alia, 25 klasei priklausančius drabužius.

      6       1999 m. gegužės 26 d. įstojusios į bylą šalys pareikalavo, kad ieškovė pateiktų įrodymą dėl nurodytų ankstesnių prekių ženklų
         naudojimo iš tikrųjų.

      7       2000 m. rugsėjo 15 d. Sprendimu VRDT protestų skyrius pripažino protestą remdamasis tuo, kad Prancūzijoje ir Portugalijoje
         egzistuoja supainiojimo galimybė dėl prekių, žymimų prekių ženklais, dėl kurių kilo ginčas, tapatumo ir dėl nagrinėjamų žymenų
         tarpusavio fonetinio bei  konceptualaus panašumo.

      8       2000 m. lapkričio 9 d. įstojusios į bylą šalys pateikė VRDT apeliaciją dėl Protestų skyriaus sprendimo.
      9       2002 m. gruodžio 5 d. Sprendimu (byla R 1072/2000‑2, toliau – ginčijamas sprendimas) VRDT antroji apeliacinė taryba panaikino
         Protestų skyriaus sprendimą.

      10     Apeliacinė taryba iš esmės nurodė, kad paprastas Prancūzijos ir Portugalijos vartotojas žino anglų kalbos žodžio „hooligan“
         reikšmę ir jo rašybą, ir ginčijamus ženklus taria skirtingai. Apeliacinė taryba padarė išvadą, kad tarp ginčijamų žymenų nėra
         vizualaus, fonetinio ar konceptualaus panašumo, todėl nėra ir jokios ginčijamų ženklų supainiojimo galimybės.

       Šalių reikalavimai
      11     Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       panaikinti ginčijamą sprendimą,
      –       priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.
      12     VRDT ir įstojusios į bylą šalys Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       atmesti ieškinį,
      –       priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl faktinių ir teisinių aplinkybių, nurodytų Pirmosios instancijos teisme, priimtinumo
       Šalių argumentai
      13     VRDT pirmiausia nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas, tikrindamas ginčijamo sprendimo teisėtumą, neprivalo iš naujo nagrinėti
         faktinių aplinkybių, remdamasis pirmą kartą jam pateiktais įrodymais. Be to, per procedūrą Apeliacinėje taryboje ieškovei
         neginčijus nagrinėjamų prekių tapatumo, ženklų naudojimo, aktualumo tik Prancūzijos ir Portugalijos teritorijoms, taip pat
         ginčijamų žymenų tarpusavio vizualaus panašumo ir pirmą kartą nurodžius nagrinėjamų ankstesnių prekių ženklų ryškų skiriamąjį
         požymį, tokie klausimai Pirmosios instancijos teisme negali būti keliami, nebent keičiant bylos dalyką, o tai prieštarautų
         Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 135 straipsnio 4 daliai.

      14     Ieškovė tvirtina, kad argumentas dėl ženklo OLLY GAN konceptualios reikšmės buvo pateiktas jau VRDT. Ji pasitiki Pirmosios
         instancijos teismo kompetencija sprendžiant klausimą dėl jam pateiktų naujų įrodymų priimtinumo, bet prašo, kad tokia pati
         tvarka būtų taikoma įstojančiųjų į bylą šalių pateiktiems naujiems įrodymams.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      15     Reglamento Nr. 40/94 63 straipsnis nurodo:
      „1. Teisingumo Teismui galima skųsti Apeliacinės tarybos sprendimus dėl apeliacijų.
      2. Skundą galima pateikti dėl kompetencijos stokos, dėl esminio procedūrinio reikalavimo pažeidimo, dėl Sutarties, šio reglamento
         arba bet kurios su jo taikymu susijusios teisės normos pažeidimo ar piktnaudžiavimo įgaliojimais.

      3. Teisingumo Teismas turi teisę panaikinti arba pakeisti ginčijamą sprendimą.
      4. Byloje gali dalyvauti bet kuri Apeliacinėje taryboje vykusios procedūros šalis, kuriai sprendimas turėjo neigiamų padarinių.
      <...>“
      16     Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnis nurodo:
      „1. Procedūrų metu Tarnyba faktus nagrinėja savo iniciatyva; tačiau procedūros dėl atsisakymo registruoti paraiškas santykinių
         pagrindų atveju Tarnyba nagrinėja tiktai šalių nurodytus faktus, įrodymus bei argumentus bei siekiamą reikalavimų patenkinimo
         būdą.

      2. Tarnyba gali neatsižvelgti į faktus ar įrodymus, kurie nebuvo pateikti laiku.“
      17     Būtina priminti, kad pagal Reglamento Nr. 40/94 63 straipsnio 2 dalį Pirmosios instancijos teismui pateiktu skundu siekiama
         patikrinti Apeliacinių tarybų sprendimų teisėtumą (žr. 2002 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo eCopy prieš VRDT (ECOPY), T‑247/01, Rink. p. II‑5301, 46 punktą ir 2003 m. spalio 22 d. Sprendimo Éditions Albert René prieš VRDT – Trucco (Starix), T‑311/01, Rink. p. II‑0000, 70 punktą bei ten nurodomą teismų praktiką). Pagal Reglamentą Nr. 40/94, taikant jo 74 straipsnį,
         šis patikrinimas turi būti atliekamas neperžengiant Apeliacinei tarybai pateiktų faktinių ir teisinių bylos aplinkybių ribų
         (žr. 2003 m. kovo 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Unilever prieš VRDT (Kiaušinio formos tabletė), T‑194/01, Rink. p. II‑383, 16 punktą).

      18     Taip pat būtina priminti, kad remiantis skirtingų VRDT instancijų funkciniu tęstinumu darytina išvada, jog pagal Reglamento
         Nr. 40/94 74 straipsnį Apeliacinė taryba savo sprendimą turi pagrįsti atsižvelgdama į visas faktines ir teisines aplinkybes,
         nurodytas jai pateiktame skundžiamame sprendime, bei į tas, kurias šalis ar šalys pateikė arba procedūros pirmojoje instancijoje
         metu, arba – išskyrus šios nuostatos 2 dalyje numatytą išimtį – apeliacinės procedūros metu. Ypač tikrinimo, kurį Apeliacinė
         taryba privalo atlikti skundžiamo sprendimo atžvilgiu, apimtis neapsiriboja išimtinai teisės pagrindais, kuriais šalis ar
         šalys rėmėsi per procedūrą Apeliacinėje taryboje (žr. 2003 m. rugsėjo 23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Henkel prieš  VRDT – LHS (UK) (KLEENCARE), T‑308/01, Rink. p. II‑0000, 29 ir 32 punktus).

      19     Dėl faktinių aplinkybių iš Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalies matyti, kad šalys turi VRDT laiku nurodyti faktines
         aplinkybes, kuriomis jos ketina remtis. Taigi VRDT nebūtų priekaištaujama dėl faktinių aplinkybių, kurios jai nebuvo nurodytos,
         neteisėtumo.

      20     Taigi faktinės aplinkybės, kuriomis remiamasi Pirmosios instancijos teisme, prieš tai jų nenurodžius vienoje iš VRDT instancijų,
         turi būti atmestos (žr. 2003 m. kovo 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Alcon prieš VRDT – Dr. Robert Winzer Pharma (BSS), T‑237/01, Rink. p. II‑411, 61 ir 62 punktus, apeliacinio proceso metu patvirtinto 2004 m. spalio 5 d. Teisingumo Teismo
         nutartimi Alcon prieš VRDT, C‑192/03 P, Rink. p II‑0000; 2003 m. kovo 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo DaimlerChryslerprieš VRDT (Calandre), T‑128/01, Rink. p. II‑701, 18 punktą; 2003 m. liepos 3 d. Sprendimo Alejandro prieš VRDT – Anheuser-Busch (BUDMEN), T‑129/01, Rink. p. II‑2251, 67 punktą; 2003 m. lapkričio 4 d. Sprendimo Díaz prieš VRDT – Granjas Castelló (CASTILLO), T‑85/02, Rink. p. II‑0000, 46 punktą ir 2004 m. liepos 13 d. Sprendimo Samar prieš VRDT – Grotto (GAS STATION), T‑115/03, Rink. p. II‑0000, 13 punktą).

      21     Dėl pagrindo būtina pastebėti, kad per procedūrą dėl santykinių atmetimo pagrindų, remdamasi in fine Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalies tekstu, VRDT nagrinėja tik šalių nurodytus faktus ir pateiktus prašymus. Taigi
         nuspręsdama dėl apeliacijos, pateiktos dėl protesto procedūrą užbaigiančio sprendimo, Apeliacinė taryba savo sprendimą gali
         grįsti tik tais santykiniais atsisakymo registruoti pagrindais, kuriais remėsi suinteresuotoji šalis, bei su tuo susijusiais
         šalių nurodytais faktais ir įrodymais (žr. 2004 m. birželio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Ruiz-Picasso ir kt. prieš  VRDT – DaimlerChrysler (PICARO), T‑185/02, Rink. p. II‑0000, 28 punktą ir ten nurodomą teismo praktiką). Santykinio atmetimo pagrindo ar bet kurios kitos
         nuostatos, kuriais grindžiami šalių pateikti prašymai, taikymo kriterijai yra teisinių aplinkybių, kurias nagrinėja VRDT,
         dalis. Šiuo atžvilgiu būtina pažymėti, kad VRDT privalo išspręsti teisės klausimą, net jeigu šalys jo nepateikė, jei šio klausimo
         sprendimas yra būtinas užtikrinant tinkamą Reglamento Nr. 40/94 taikymą šalių pateiktų faktų ir prašymų atžvilgiu. Apeliacinei
         tarybai pateiktų teisinių įrodymų dalis taip pat yra ir teisės klausimas, kurį būtina išnagrinėti vertinant šalių nurodytus
         pagrindus ir patenkinant arba atmetant prašymus, net jei šalys ir pati VRDT šiuo klausimu nepateikė savo nuomonių. Be to,
         jeigu tvirtinama, kad VRDT netinkamai nagrinėjo šalių prašymus, pavyzdžiui, pažeidė rungimosi principą, toks nurodomas netinkamas
         elgesys taip pat sudaro bylos pagrindą.

      22     Iš to darytina išvada, kad prieš tai VRDT instancijoms nepateikti teisiniai argumentai, kuriais remiamasi Pirmosios instancijos
         teisme, būdami susiję su teisės klausimu, kuris nebuvo būtinas užtikrinant teisingą Reglamento Nr. 40/94 taikymą šalių pateiktų
         pagrindų ir prašymų atžvilgiu, nepaveiks Apeliacinės tarybos sprendimo dėl santykinio atmetimo pagrindo taikymo teisėtumo,
         nes jie nepriklauso Apeliacinei tarybai pateikto nagrinėti ginčo bylos pagrindui. Taigi tokie argumentai yra nepriimtini.
         Tačiau dėl teisės normos laikymosi, arba kai teisės klausimas turi būti išspręstas užtikrinant teisingą Reglamento Nr. 40/94
         taikymą šalių pateiktų pagrindų ir prašymų atžvilgiu, su šiuo klausimu susijusiu teisiniu argumentu pirmą kartą gali būti
         remiamasi Pirmosios instancijos teisme.

      23     Galiausiai būtina pažymėti, kad tokios faktinių aplinkybių priimtinumo taisyklės galioja taip pat ir VRDT arba pagal Procedūros
         reglamento 134 straipsnį įstojusioms į bylą šalims, dalyvaujančioms Pirmosios instancijos teismo procese (žr. dėl įstojusios
         į bylą šalies pateiktų įrodymų 2004 m. vasario 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Koubi prieš VRDT – Flabesa (CONFORFLEX), T‑10/03, Rink. p. II‑0000, 52 punktą). Įstojusioms į bylą šalims taikomos tos pačios teisinių argumentų priimtinumo taisyklės
         kaip ir ieškovams. Iš tikrųjų procesinio šalių lygiateisiškumo principas reikalauja, kad ieškovai ir įstojančios į bylą šalys
         Pirmosios instancijos teismo procese naudotųsi tomis pačiomis priemonėmis.

      24     Šiuo atveju galima nurodyti, kad ieškovė Apeliacinei tarybai nepateikė paaiškinimų. VRDT tvirtina, kad Pirmosios instancijos
         teismas nebegali nagrinėti Apeliacinei tarybai nepateiktų klausimų, susijusių su nagrinėjamų prekių tapatumu teritorijose,
         dėl kurių buvo pateiktas ankstesnių ženklų naudojimo iš tikrųjų įrodymas, atitinkamų apsaugos teritorijų nustatymu tyrimo
         tikslais ir ginčijamų žymenų vizualiu nepanašumu. Dėl 18 punkte pateiktų priežasčių šis argumentas turi būti atmestas.

      25     Iš tikrųjų reikia konstatuoti, kad šie klausimai sudarė Apeliacinėje taryboje nagrinėtos bylos faktinį ir teisinį pagrindą.
         Visus šiuos klausimus nagrinėjo Protestų skyrius savo sprendime, atsakydamas į šalių argumentus ar savo iniciatyva, nes šie
         klausimai turėjo būti išspręsti priimant sprendimą dėl protesto. Todėl Apeliacinė taryba savo sprendimą būtinai grindė ar
         turėjo grįsti atsižvelgdama į visas faktines ir teisines aplinkybes, kuriomis remiantis buvo priimtas ginčijamas sprendimas.
         Taigi tokie klausimai gali būti nagrinėjami iš esmės Pirmosios instancijos teisme.

      26     Tačiau dėl ankstesniems prekių ženklams būdingo arba dėl žinomumo įgyto skiriamojo požymio, kuriuo rėmėsi ieškovė, būtina
         konstatuoti, kad atsižvelgiant į VRDT pateiktus bylos dokumentus ieškovė niekada nenurodė šio svarbaus skiriamojo požymio
         VRDT – nei Protesto skyriui, nei a fortiori  Apeliacinei tarybai, nes ji nedalyvavo pastarosios procedūroje.

      27     Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas nusprendė, kad į ankstesnio prekių ženklo skiriamąjį  požymį, ir ypač į jo gerą vardą, turėtų
         būti atsižvelgta vertinant supainiojimo galimybę (1998 m. rugsėjo 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo Canon, C‑39/97, Rink. p. I‑5507, 24 punktas ir rezoliucinė dalis). Šiame sprendime Teisingumo Teismas pateikė tikslų 1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos
         direktyvos 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 40, 1989, p. 1) 4 straipsnio
         1 dalies b punkto, kurio tekstas didele dalimi atitinka Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą, aiškinimą. Be
         to, Reglamento Nr. 40/94 7 konstatuojamojoje dalyje teigiama, kad galimybės suklaidinti vertinimas ypač priklauso nuo „ženklo
         pripažinimo rinkoje“.

      28     Tačiau, kitaip nei Direktyvoje 89/104, teisės aktų leidėjas Reglamente Nr. 40/94 įrašė taisykles, reglamentuojančias už prekių
         ženklus atsakingų institucijų veiklą ir asmenų, dalyvaujančių procese šiose institucijose, teises ir pareigas. Pagal šio reglamento
         74 straipsnio 1 dalį santykinių atmetimo pagrindų atveju nagrinėjimas apsiriboja tik šalių nurodytais faktais ir prašymais.
         Pagal šio reglamento 74 straipsnio 2 dalį VRDT gali neatsižvelgti į faktus ar įrodymus, kurie nebuvo pateikti laiku. Kadangi
         rėmimasis stipriu skiriamuoju požymiu apima fakto ir teisės aspektus, turi būti nustatyta skiriamoji riba, kada VRDT gali
         ir kada negali nuspręsti dėl šalių prašymų, atsižvelgdama į jų pateiktus įrodymus.

      29     Pirma, dėl ankstesnių prekių ženklų žinomumo sąlygoto skiriamojo požymio reikia pažymėti, kad šiuo požymiu ieškovė išimtinai
         remiasi vertindama supainiojimo galimybę pagal Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą.

      30     Atsižvelgiant į Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnį, VRDT priklauso nagrinėti visus pagrindus, susijusius su ženklo skiriamuoju
         požymiu dėl jo žinomumo. Tačiau jeigu nė viena šalis nesiremia nei ankstesnio ženklo žinomumu, nei jį patvirtinančiais įrodymais,
         VRDT negalima priekaištauti, kad ji savo iniciatyva nepateikė nuomonės  šiuo klausimu. Galiausia, viena vertus, kadangi ženklo
         geras vardas a priori yra tiktai hipotetinis, šalys turi patikslinti savo prašymą, kad VRDT galėtų pareikšti išsamią nuomonę dėl jų argumentų.
         Kita vertus, žinomumo vertinimas remiasi iš esmės faktais, kuriuos privalo pateikti šalys. Kai protestą pateikusi šalis ketina
         remtis faktu, jog jos prekių ženklas yra gerai žinomas, ji turi nurodyti faktines aplinkybes ir prireikus pateikti įrodymą,
         leidžiantį VRDT patikrinti tokio tvirtinimo tikrumą (2004 m. birželio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas „Drie Mollen sinds 1818“ prieš  VRDT – Nabeiro Silveira (Galáxia), T‑66/03, Rink. p. II‑0000, 32 punktas).

      31     Reikia pripažinti, kad VRDT neturėjo tikrinti nagrinėjamų ankstesnių ženklų gero vardo. Iš tikrųjų geras vardas neminimas
         jai pateiktame proteste. Todėl ieškovės pagrindas ir su tuo susiję įrodymai dėl jos ankstesnių ženklų gero vardo turi būti
         atmesti kaip nepriimtini.

      32     Antra, dėl ankstesniam prekių ženklui būdingo skiriamojo požymio reikia daryti priešingą išvadą, kad gavusi protestą VRDT
         šį elementą turėjo prireikus išnagrinėti savo iniciatyva. Galiausia, kitaip nei dėl gero vardo, būdingo skiriamojo požymio
         vertinimas nepriklauso nuo faktinių aplinkybių, kurias pateikė šalys. Be to, šis vertinimas nepriklauso nuo šalių pateikiamų
         pagrindų ar argumentų, siekiančių įrodyti būdingą skiriamąjį požymį, nes pati VRDT turi nustatyti ir įvertinti jo buvimą ankstesnio
         ženklo, kuriuo grindžiamas protestas, atžvilgiu.

      33     Iš to matyti, kad šiuo atveju nagrinėjant supainiojimo galimybę ieškovės ankstesniems prekių ženklams būdingas skiriamasis
         požymis buvo vienas iš teisinių aplinkybių, būtinų užtikrinti teisingą Reglamento Nr. 40/94 taikymą ieškovės VRDT pateiktų
         prašymų ir teisinių faktų atžvilgiu. Taigi su tuo susijęs ieškovės argumentas turi būti nagrinėjamas iš esmės.

      34     Galiausia dėl faktų, kurie pirmą kartą buvo pateikti Pirmosios instancijos teismui, reikėtų pastebėti, kad VRDT nenurodė skundo
         priedų, kurie būtų susiję su kitu nei ankstesnio ženklo geras vardas, kuris jau atmestas, aspektu. Tačiau iš bylos dokumentų
         matyti, kad priedais A7 ir A8, kuriuose bandoma tvirtinti, kad sąvoka „houligan“ yra panaudota ankstesniuose ženkluose OLLY
         GAN, siekiama įrodyti Apeliacinės tarybos vertinimo, jog nagrinėjami ženklai neturi konceptualaus panašumo, klaidingą pobūdį.
         Net jei šie priedai palaiko faktinių ir teisinių aplinkybių kritiką skundžiamame sprendime, jie nebuvo pateikti VRDT. Taigi
         šie priedai nėra faktinės medžiagos, pateiktos Apeliacinei tarybai, dalis ir todėl nepriimtini.

      35     Taip pat būtina atmesti įstojusių į bylą šalių pateiktą naują faktinį įrodymą – paieškos interneto tinklalapyje Google rezultatą,
         nes jis nebuvo pateiktas administracinės procedūros VRDT metu. Taip pat būtina atmesti įstojusių į bylą šalių tvirtinimą,
         jog prašomas įregistruoti ženklas turi svarbų skiriamąjį požymį dėl jo intensyvaus naudojimo, nes šis argumentas nebuvo pateiktas
         VRDT.

       Dėl esmės
       Šalių argumentai
      36     Pasak ieškovės, yra akivaizdu, kad ženklais, dėl kurių kilo ginčas, žymimos prekės yra tapačios.
      37     Ji tvirtina, kad ginčijami žymenys turi tam tikrą vizualų panašumą, nes abiejuose yra raidės „ol“ ir abu baigiasi skiemeniu
         „gan“.

      38     Ji nurodo, kad šie žymenys yra fonetiškai tapatūs arba labai panašūs, ir ginčija tarimus, kuriuos pateikia Apeliacinės tarybos
         nurodyti prancūzų bei ispanų kalbų žodynai dėl to, pirma, kad prancūzų k. žodis yra „houligan“, ir, antra, kad šie tarimai
         yra netinkami įprastai ir net šnekamajai kalbai. Didžioji atitinkamos visuomenės, tai yra paprastų vartotojų, dalis, ypač
         prancūzai, ispanai ir portugalai, nekalba angliškai. Todėl jokiu būdu negalima daryti išvados, kad jie žinos, kaip teisingai
         tariamas ir rašomas žodis „hooligan“. Be to, tie vartotojai, kurie kalba angliškai, turi labai ryškų lotynišką akcentą, kuris
         panaikintų skirtumus tarp žodinių žymenų, dėl kurių kilo ginčas, tarimo, atsirandančius dėl aspiruotos „h“, dvigubos „o“ arba
         pauzės tarp žodžių „Olly“ ir „Gan“. Abu žymenys, dėl kurių kilo ginčas, turi labai panašų tarimą.

      39     Ji priduria, kad ginčijami žymenys yra konceptualiai tapatūs arba labai panašūs. Dėl fonetinio panašumo šie ženklai neišvengiamai
         yra siejami su ta pačia „houligan“ sąvoka.

      40     Ji tvirtina, kad remiantis teismų praktika ir teisės aktais supainiojimo galimybė yra juo didesnė, juo ryškesnis yra ankstesnio
         ženklo skiriamasis požymis. Nagrinėjami ankstesni ženklai turi stiprų skiriamąjį požymį.

      41     Atsižvelgiant į aplinkybę, kad paprastas vartotojas tik retai turi galimybę tiesiogiai palyginti ženklus, dėl kurių kilo ginčas,
         atsiranda supainiojimo galimybė (2003 m. sausio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Mystery Drinks prieš VRDT – Karlsberg Brauerei (MYSTERY), T‑99/01, Rink. p. II‑43).

      42     VRDT papildomai tvirtina, kad atsižvelgiant į kontrargumentą dėl žymenų, dėl kurių kilo ginčas, vizualaus panašumo, žymenys,
         išskyrus elementus „ol“ ir „gan“, yra skirtingi.

      43     Įstojusios į bylą šalys nurodo, kad tarp nagrinėjamų žymenų nėra vizualaus panašumo. Prašomas įregistruoti ženklas sudarytas
         iš vieno žodžio ir turi dvigubą „o“ kaip dominuojantį elementą, o ankstesni ženklai sudaryti iš dviejų žodžių ir kaip dominuojantį
         elementą turi elementą „oll“.

      44     VRDT nurodo, kad ginčijami žymenys yra skirtingi fonetiškai. Anglų kalbos žodis „hooligan“ yra suprantamas visoje Bendrijoje,
         ir ypač Prancūzijoje, šalyje, į kurios kalbą jis atėjo iš esmės dėl jo naudojimo futbolo srityje. Šiam žodžiui būdingas angliškas
         arba bet kuriuo atveju šiek tiek kitoks tarimas. Taigi tarp žymenų, dėl kurių kilo ginčas, egzistuoja aiškūs fonetiniai skirtumai,
         ypač dėl pirmojo skiemens tarimo ir pauzės tarp dviejų žodžių, sudarančių ankstesnius ženklus.

      45     Įstojusios į bylą šalys tvirtina, kad nėra ir fonetinio panašumo. Žodis „hooligan“ Prancūzijoje ir Ispanijoje yra žinomas
         ir įprastas su šiek tiek kitokia rašyba bei tariamas taisyklingai kaip anglų kalboje. Žodžiai „hooligan“ ir „Olly Gan“ turi
         skirtingą balsių seką, atitinkamai oo‑i‑a ir o‑y‑a, ir yra skirtingai kirčiuojami, atitinkamai pabrėžiant pirmąjį skiemenį
         ir antrąjį žodį. Be to, pauzė tarp dviejų žodžių, sudarančių ankstesnius ženklus, yra pakankamas fonetinis skirtumas.

      46     VRDT nuomone, kadangi ankstesni ženklai neturi reikšmės, bet koks konceptualus panašumas tarp žymenų, dėl kurių kilo ginčas,
         yra neįmanomas. Galiausiai dėl žodžio „hooligan“ arba net „houligan“ žinomumo ir vizualių bei fonetinių skirtumų tarp nagrinėjamų
         ženklų atitinkama visuomenė negali supainioti žodžio „hooligan“ su sąvoka „Olly Gan“ (2003 m. spalio 14 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimas Phillips-Van Heusen prieš VRDT – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS), T‑292/01, Rink. p. II‑0000).

      47     Įstojusių į bylą šalių nuomone, nėra konceptualaus panašumo tarp nagrinėjamų prekių ženklų. OLLY GAN yra suvokiamas kaip vyro
         vardas bei pavardė ir suprantamas kaip dizainerio pavardė; mados pasaulyje tai įprasta, todėl kitos asociacijos yra negalimos.
         Tačiau žodis „hooligan“ yra plačiai vartojamas prancūziškuose, itališkuose, portugališkuose ir ispaniškuose tekstuose. Todėl
         bet koks konceptualus supainiojimas būtų neįmanomas.

      48     VRDT mano: kadangi reikia atsižvelgti tik į ankstesnių prekių ženklų skiriamąjį požymį, skirtumai tarp žymenų, dėl kurių kilo
         ginčas, panaikina bet kokią supainiojimo galimybę (sprendimo MYSTERY 41 punktas).

      49     Įstojusios į bylą šalys nesutinka, kad ankstesni ženklai yra ypač gerai žinomi.
       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      50     Pagal Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą ankstesnio prekių ženklo savininkui užprotestavus, prekių ženklas,
         kurį įregistruoti buvo paduota paraiška, neregistruojamas, jeigu dėl savo panašumo į ankstesnį prekių ženklą ar tapatumo jam
         arba dėl prekių ar paslaugų, kurioms prekių ženklai yra skirti, panašumo ar tapatumo yra galimybė suklaidinti visuomenę toje
         teritorijoje, kurioje ankstesnis prekių ženklas yra apsaugotas.

      51     Pagal nusistovėjusią teismų praktiką supainiojimo galimybė dėl prekių arba paslaugų kilmės turi būti visapusiškai vertinama
         atsižvelgiant į tai, kaip atitinkama visuomenė suvokia tam tikrus žymenis ar prekes ir paslaugas ir į visas konkrečiam atvejui
         būdingas aplinkybes, ypač į žymenų ir jais žymimų prekių ir paslaugų panašumo tarpusavio priklausomybę (žr. 2003 m. liepos
         9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Laboratorios RTB prieš  VRDT – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, Rink. p. II‑2821, 29–33 punktus ir ten nurodomą teismų praktiką).

      52     Šioje byloje dėl atitinkamos visuomenės apibrėžimo visos šalys sutinka, kad ją sudaro Prancūzijos ir Portugalijos paprasti
         vartotojai.

      53     Toliau reikia konstatuoti, kad nagrinėjamais ženklais žymimų prekių tapatumas nebuvo ginčijamas Pirmosios instancijos teisme.
      54     Dėl ginčijamų žymenų panašumo iš teismų praktikos matyti, kad visapusiškas supainiojimo galimybės įvertinimas, kiek jis susijęs
         su vizualiu, fonetiniu ar konceptualiu žymenų panašumu, turi būti pagrįstas bendru jų daromu įspūdžiu, ypač atsižvelgiant
         į jų skiriamuosius ir dominuojančius elementus (1997 m. lapkričio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo SABEL, C‑251/95, Rink. p. I‑3819, 25 punktas). Taip pat būtina, nustatant jų vizualaus, fonetinio ir konceptualaus panašumo laipsnį,
         prireikus įvertinti šių skirtingų elementų svarbą, atsižvelgiant į nagrinėjamų prekių ar paslaugų, kuriomis prekiaujama, kategoriją
         ir sąlygas (minėto sprendimo Lloyd Schuhfabrik Meyer 27 punktas).

      55     Šiuo atveju pirmiausia dėl ginčijamų žymenų vizualaus panašumo Apeliacinė taryba pritarė Protestų skyriaus vertinimui, jog
         šie žymenys yra vizualiai skirtingi (skundžiamo sprendimo 20 punktas). Ieškovė tik nurodo, kad abu ginčijami žymenys turi
         raides „ol“ ir paskutinį skiemenį „gan“.

      56     Reikia pastebėti, kad vizualus panašumas apsiriboja ieškovės nurodytais bendrais elementais.  Tačiau ginčijami žymenys turi
         ryškių vizualių skirtumų. Ankstesni ženklai sudaryti iš dviejų žodžių, prasideda raide „o“ ir turi dvigubą „l“ bei „y“. Prašomas
         įregistruoti ženklas sudarytas iš vieno žodžio, prasideda raide „h“ ir turi dvigubą „o“ bei „i“. Darytina išvada, kad Apeliacinė
         taryba teisingai nurodė, jog ginčijami žymenys yra vizualiai skirtingi.

      57     Dėl ginčijamų žymenų fonetinio panašumo Apeliacinė taryba nurodė, kad jų tarimas skiriasi pagal ispanų ir prancūzų kalbų žodynus.
         Posėdyje VRDT nurodė, kad Apeliacinės tarybos dėl skirtingų jų narių tautybių „iš vidaus“ žinojo apie tarimą skirtingomis
         kalbomis. Apeliacinė taryba taip pat nurodė: kadangi paprasti Prancūzijos ir Portugalijos vartotojai žino žodžio „hooligan“ reikšmę, susijusią su futbolu, jie taip pat žino jo tarimą. Pauzės tarp žodžių buvimas tariant ankstesnius ženklus ir nebuvimas
         tariant prašomą įregistruoti ženklą taip pat yra fonetinis skirtumas (skundžiamo sprendimo 21 ir 22 punktai).

      58     Reikia pažymėti, kad sudėtinga tiksliai nustatyti, kaip paprastas vartotojas savo gimtąja kalba ištaria kitos kalbos žodį.
         Pirma, nėra aišku, kad šis žodis bus atpažintas kaip užsienietiškas, ypač kai, kaip ir vartotojo prancūzo atveju, jis buvo
         pakeistas pagal priimančios kalbos rašybos taisykles. Taigi anglų kalbos žodis „hooligan“ egzistuoja prancūzų kalboje kaip
         žodis „houligan“. Antra, net jeigu nagrinėjamo žodžio užsienietiška kilmė atpažįstama, jo tarimas nebūtinai yra toks kaip kilmės kalboje.
         Galiausia teisingas tarimas kilmės kalba reiškia, kad reikia žinoti ne tik tarimą, bet ir sugebėti žodį ištarti be akcento.
         Trečia, vertinant supainiojimo galimybę, reikėtų dar įrodyti, kad didžioji atitinkamos visuomenės dalis tai sugeba.

      59     Šiuo atžvilgiu į atitinkamos visuomenės kalbos žodynus iš esmės gali atsižvelgti tiek pirmoji VRDT instancija, tiek Apeliacinės
         tarybos, net ir nepranešus šalims, kadangi tai yra a priori visuotinai žinomi šaltiniai. Šie žodynai pateikia teisingą nagrinėjamo žodžio tarimą jį pasiskolinančioje kalboje, nors niekas
         negali užtikrinti, kad šis teisingas tarimas atitinka tarimą, faktiškai naudojamą kasdienėje kalboje. Be to, žinios, kurių
         turi skirtingos VRDT instancijos dėl skirtingų savo tarnautojų ar narių tautybių, kartais gali patvirtinti šaltinius, kurie
         nustato, koks yra paprasto vartotojo tarimas.

      60     Dėl atitinkamos visuomenės fonetinio žodžio „hooligan“ suvokimo Apeliacinė taryba galėjo teisingai nustatyti, kad ši visuomenė
         žino šį žodį dėl jo įprasto naudojimo futbolo srityje. Ji taip pat teisingai nurodė, kad pirmasis šio žodžio skiemuo a priori prancūziškai tariamas „ou“. Apeliacinė taryba galėjo pagrįstai manyti, kad vartotojas prancūzas žino arba anglišką žodį „hooligan“
         ir jo pagrindinį tarimą, arba prancūzišką sąvoką „houligan“, kuri pateikiama prancūzų kalbos žodyne ir kuri minima skundžiamame
         sprendime. Galiausia tam tikra atitinkamos prancūzų visuomenės dalis, kuri nežino prancūziško žodžio ir kuri anglišką žodį
         taria prancūziškai, nepaisydama aiškiai užsienietiškos jo kilmės, tikėtinai yra maža. Taigi, nors balsiai „ou“ ir „o“ yra
         giminingi, jie sudaro fonetinį skirtumą tarp ženklų, dėl kurių kilo ginčas. Tačiau dėl vartotojo portugalo Apeliacinės tarybos
         argumentaciją susilpnina tai, kad ji neteisingai rėmėsi ispanų kalbos žodynu, neturinčiu ryšio su kalba, kuria kalba vartotojas.
         Be to, Apeliacinė taryba teisingai pabrėžė, kad tai, jog ankstesni ženklai yra sudaryti iš dviejų žodžių, o prašomas įregistruoti
         ženklas – tik iš vieno, yra taip pat reikšmingas fonetinis skirtumas tarp ginčijamų ženklų.

      61     Tačiau būtina pažymėti, kad jokie faktai nerodo, jog prašomo įregistruoti prekių ženklo skiemenį „li“ ir ankstesnių ženklų
         skiemenį „ly“ atitinkama visuomenė taria skirtingai. Be to, kad ir kaip jis būtų tariamas, skiemenį „gan“, bendrą ginčijamiems
         ženklams, atitinkama visuomenė laikytų tapačiu. Jokie faktai taip pat nerodo, kad prašomo įregistruoti ženklo pirmoji raidė
         „h“ ir faktiškai skirtingas tarimas, kai ginčijami ženklai tariami anglų kalba, leidžia atitinkamai visuomenei, prancūzams
         ir portugalams, fonetiškai atskirti ginčijamus ženklus nuo jų pačių tarimo.

      62     Darytina išvada, kad fonetiniams panašumams nusvėrus skirtumus, ženklai HOOLIGAN ir OLLY GAN atitinkamai visuomenei yra fonetiškai
         panašūs. Todėl Apeliacinė taryba padarė vertinimo klaidą nuspręsdama, kad ginčijami žymenys paprastiems Prancūzijos ir Portugalijos
         vartotojams yra fonetiškai skirtingi.

      63     Galiausia dėl konceptualaus ginčijamų žymenų panašumo Apeliacinė taryba nusprendė, kad šis panašumas, Protestų skyriaus sprendime
         pagrįstas tik fonetiniu panašumu, jam nesant, yra atmestinas.

      64     Kadangi ši argumentacija rėmėsi prielaida, kuri buvo pripažinta klaidinga, konstatuotina, kad ir skundžiamas sprendimas šiuo
         atžvilgiu yra klaidingas.

      65     Tačiau Apeliacinės tarybos išvada, kad ginčijami ženklai neturi konceptualių panašumų, yra teisinga.
      66     Viena vertus, yra akivaizdu, kad prašomas įregistruoti ženklas savo esme yra grindžiamas „houligan“ sąvoka. Be to, neginčijama,
         kad ši sąvoka yra žinoma paprastiems Prancūzijos ir Portugalijos vartotojams, ypač dėl jos vartojimo futbolo srityje. Taigi
         prašomą įregistruoti ženklą atitinkama visuomenė suprastų ir sietų su šia reikšme. Kita vertus, ankstesnių ženklų žodžiai
         neturi a priori jokios reikšmės ir pirmiausia nurodo vardą bei pavardę. Pastaroji sąvoka yra plačiai paplitusi drabužių srityje ir būtų visiškai
         pasisavinta atitinkamos visuomenės todėl, kad ankstesni ženklai įsimenami šia prasme. Tik netiesiogiai ir tik fonetine prasme
         atitinkama visuomenė galėtų susieti ankstesnius ženklus ir „houligan“ sąvoką. Ši asociacija bet kuriuo atveju remtųsi ankstesnių
         ženklų išankstiniu supainiojimu dėl jų fonetinio panašumo. Taigi ankstesnių ženklų vizualinis suvokimas tuoj pat nustatytų
         atstumą tarp „houligan“ sąvokos ir šių ženklų. Šiuo atžvilgiu Apeliacinė taryba teisingai nurodė, kad paprastai drabužio pirkimas
         lemia ženklo vizualinį nagrinėjimą (skundžiamo sprendimo 23 punktas). Taigi paprastas vartotojas atsimintų ankstesnius ženklus
         pagal pavardę ir vardą.

      67     Reikia išnagrinėti ieškovės argumentą, pagal kurį ankstesniems prekių ženklams būdingas skiriamasis požymis. Kaip jau buvo
         minėta, ankstesni ženklai sudaryti tokiu būdu, kad atitinkamai visuomenei tai asocijuotųsi su vardu ir pavarde. Ši sąvoka
         yra įprasta drabužių sektoriuje.  Be to, niekas nenurodo, kad pasirinkti vardas ir pavardė galėtų būti vertinami kaip ypač
         reikšmingi atitinkamos visuomenės akimis. Užtat negali būti tvirtinama, kad ankstesni ženklai turi stiprų skiriamąjį požymį.

      68     Taigi bendrai vertinant ginčijamų žymenų panašumą būtina nurodyti, kad Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, nepaisant vertinimo
         klaidos dėl fonetinio panašumo nebuvimo, kad vizualus pastarųjų skirtumas ir konceptualaus panašumo nebuvimas lemia šių žymenų
         nepanašumą.

      69     Bendrai vertindama ginčijamus ženklus, Apeliacinė taryba skundžiamo sprendimo 23 punkte teisingai nusprendė, kad atitinkama
         visuomenė negalėtų supainioti prašomo įregistruoti ženklo su ankstesniais ženklais, ypač drabužių srityje.

      70     Remiantis tuo, kas išdėstyta, ieškinys atmetamas.
       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      71     Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to
         prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal VRDT ir įstojusiųjų į bylą šalių pateiktus
         reikalavimus.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

               Pirrung

                Forwood

                Papasavvas

         Paskelbta 2005 m. vasario 1 d.  viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                      Pirmininkas

               H. Jung

                      J. Pirrung

         * Proceso kalba: vokiečių.


title: 2017 m. birželio 14 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Stichting Brein prieš Ziggo BV ir XS4All Internet BV.#Hoge Raad der Nederlanden prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Intelektinė ir pramoninė nuosavybė – Direktyva 2001/29/EB – Autorių teisių ir gretutinių teisių tam tikrų aspektų suderinimas – 3 straipsnio 1 dalis – Viešas paskelbimas – Sąvoka – Dalijimosi rinkmenomis internete platforma – Dalijimasis saugomomis rinkmenomis be savininko leidimo.#Byla C-610/15.

text:
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
2017 m. birželio 14 d.(*)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Intelektinė ir pramoninė nuosavybė – Direktyva 2001/29/EB – Autorių teisių ir gretutinių teisių tam tikrų aspektų suderinimas – 3 straipsnio 1 dalis – Viešas paskelbimas – Sąvoka – Dalijimosi rinkmenomis internete platforma – Dalijimasis saugomomis rinkmenomis be savininko leidimo“
Byloje C‑610/15
dėl Hoge Raad der Nederlanden (Nyderlandų Aukščiausiasis Teismas) 2015 m. lapkričio 13 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2015 m. lapkričio 18 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

Stichting Brein

prieš

Ziggo BV,

XS4ALL Internet BV

TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Ilešič (pranešėjas), teisėjai A. Prechal, A. Rosas, C. Toader ir E. Jarašiūnas,
generalinis advokatas M. Szpunar,
posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2016 m. spalio 27 d. posėdžiui,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–        Stichting Brein, atstovaujamos advocaat J. C. H. van Manen,
–        Ziggo BV, atstovaujamos advocaten F. E. Vermeulen ir E. A. de Groot,
–        XS4ALL Internet BV, atstovaujamos advocaten C. Alberdingk Thijm ir C. F. M. de Vries,
–        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos V. Ester Casas ir A. Gavela Llopis,
–        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos D. Segoin,
–        Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato F. Di Matteo,
–        Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Inez Fernandes ir M. Figueiredo, padedamų T. Rendas, patarėjo teisės klausimais,
–        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos baristerio G. Brown ir J. Kraehling, padedamų N. Saunders,
–        Europos Komisijos, atstovaujamos J. Samnadda, T. Scharf ir F. Wilman,
susipažinęs su 2017 m. vasario 8 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį

Sprendimą

1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo (OL L 167, 2001, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių kalba, 17 sk., 1 t., p. 230) 3 straipsnio 1 dalies ir 8 straipsnio 3 dalies, taip pat dėl 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/48/EB dėl intelektinės nuosavybės teisių gynimo (OL L 157, 2004, p. 45 ir klaidų ištaisymas OL L 195, 2004, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 2 t., p. 32) 11 straipsnio išaiškinimo.

2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant autorių teisių turėtojų interesus ginančio fondo Stichting Brein ginčą su interneto prieigos teikėjais Ziggo BV ir XS4ALL Internet BV (toliau – XS4ALL) dėl Stichting Brein prašymų nurodyti šioms įmonėms blokuoti dalijimosi rinkmenomis internete platformos „The Pirate Bay“ (toliau – dalijimosi rinkmenomis internete platforma TPB) domeno vardus ir IP adresus.
 Teisinis pagrindas

3        Direktyvos 2001/29 9, 10, 23 ir 27 konstatuojamosiose dalyse numatyta:
„(9)      Kiekvienas autorių teisių ir gretutinių teisių derinimas turi būti grindžiamas aukšto lygio apsauga, nes tokios teisės yra labai svarbios intelektinei kūrybai. Jų apsauga padeda užtikrinti kūrybingumo palaikymą ir plėtojimą autorių, atlikėjų, prodiuserių, vartotojų, kultūros, pramonės ir apskritai visuomenės labui. Dėl to intelektinė nuosavybė yra pripažinta sudedamąja nuosavybės dalimi.
(10)      Kad autoriai ar atlikėjai galėtų tęsti savo kūrybinį ir meninį darbą, už savo darbo naudojimą jie turi gauti teisingą atlyginimą; jį turi gauti ir prodiuseriai, kad galėtų finansuoti šį darbą. Investicijos, kurių reikia tokiems produktams, kaip fonogramos, filmai ar daugialypės terpės kūriniai sukurti ir užsakomosioms paslaugoms („on-demand“) tiekti, yra didelės. Tinkama teisinė intelektinės nuosavybės teisių apsauga yra būtina, kad būtų galima garantuoti galimybes gauti tokį atlyginimą ir patenkinamą investicijų grąžą.
<…>
(23)      Ši direktyva turėtų dar labiau suderinti autoriaus teisę viešai paskelbti kūrinį. Ši teisė turėtų būti suprantama plačiai, kaip apimanti bet kokį viešą paskelbimą visuomenės nariams, nesantiems toje vietoje, iš kurios skelbiama. Ši teisė turėtų apimti bet kokį kūrinio transliavimą ar retransliavimą laidais ar bevielėmis priemonėmis, įskaitant transliavimą per radiją ar televiziją. Ši teisė neturėtų būti taikoma jokiems kitiems veiksmams.
<…>
(27)      Vien tik fizinių priemonių teikimas viešam paskelbimui savaime nereiškia viešo paskelbimo pagal šią direktyvą.“

4        Šios direktyvos 3 straipsnio „Teisė viešai paskelbti kūrinius ir teisė kitus objektus padaryti viešai prieinamus“ 1 dalyje nurodyta:
„Valstybės narės nustato autoriams išimtinę teisę leisti arba uždrausti bet kokį savo kūrinių viešą skelbimą laidais ar bevielėmis ryšio priemonėmis, įskaitant savo kūrinių padarymą viešai prieinamais tokiu būdu, kad visuomenės nariai galėtų juos pasiekti individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku.“

5        Šios direktyvos 8 straipsnio „Nuobaudos ir teisių gynimo būdai“ 3 dalyje nurodyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad teisių turėtojai turėtų galimybes prašyti teismo draudimo tarpininkams, kurių paslaugomis tretieji asmenys naudojasi autorių teisėms ar gretutinėms teisėms pažeisti.“

6        Direktyvos 2004/48 23 konstatuojamoji dalyje teigiama:
„Nepažeidžiant jokių kitų egzistuojančių priemonių, procedūrų ir gynimo būdų, teisių turėtojams turėtų būti suteikta galimybė prašyti teismą uždrausti tarpininkui teikti paslaugas tretiesiems asmenims, kurie šiomis paslaugomis naudojasi pažeisdami teisių turėtojo pramoninės nuosavybės teises. Tokio draudimo sąlygas ir procedūras turėtų nustatyti valstybių narių nacionaliniai teisės aktai. Autorių teisių ir gretutinių teisių pažeidimų srityje visapusiškas suderinimas yra numatytas Direktyvoje 2001/29/EB. Todėl ši direktyva nepažeidžia Direktyvos 2001/29/EB 8 straipsnio 3 dalies nuostatų.“

7        Direktyvos 2004/48 11 straipsnyje „Draudimai“ nustatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad priimdamos teismo sprendimą dėl intelektinės nuosavybės teisių pažeidimo teismo institucijos galėtų pažeidėjui taikyti draudimą tęsti pažeidimą. Jei tai yra numatyta nacionalinėje teisėje, už tokio draudimo nesilaikymą, jeigu reikalinga, skiriama pakartotinė nuobauda, siekiant priversti jo laikytis. Valstybės narės taip pat užtikrina, kad teisių turėtojai galėtų prašyti taikyti tokį draudimą, nepažeidžiant Direktyvos 2001/29/EB 8 straipsnio 3 dalies, tarpininkams, kurių paslaugas naudoja trečioji šalis, pažeisdama intelektinės nuosavybės teises.“
 Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

8        Stichting Brein yra Nyderlandų autorių teisių turėtojų interesų gynimo fondas.

9        Ziggo ir XS4ALL yra prieigos prie interneto teikėjai. Didelė dalis jų abonentų naudoja dalijimosi rinkmenomis internete platformą TPB, kuri yra BitTorrent rinkmenų indeksatorius. BitTorrent yra protokolas, kuriuo naudotojai (vadinami „pairs“ arba „peers“) gali dalytis rinkmenomis. BitTorrent esmę sudaro tai, kad rinkmenos, kuriomis dalijamasi, gali būti suskaidytos į mažus fragmentus, todėl nereikia centrinio serverio šioms rinkmenoms saugoti, o tai sumažina atskirų serverių apkrovimą per dalijimosi procedūrą. Kad naudotojai galėtų keistis rinkmenomis, pirma, jie turi parsisiųsti specialią programą („client-BitTorrent“), kurios dalijimosi rinkmenomis internete platforma TPB neplatina. „Client-Bit-Torrent“ yra programa, kuri leidžia sukurti torentų rinkmenas.

10      Naudotojai (vadinami „seeders“), kurie nori jų kompiuteryje esančią rinkmeną pateikti kitiems naudotojams (vadinamiems „leechers“), naudodami savo client-BitTorrent programą turi sukurti torentų rinkmeną. Torentų rinkmenos nukreipia į centrinį serverį (vadinamą „tracker“), o šis nustato, kurie naudotojai gali pasidalyti konkrečia torentų rinkmena ir su ja susietomis medijos rinkmenomis. Šias torentų rinkmenas seeders įkelia („upload“) į dalijimosi internete platformą, kaip antai TPB, kuri paskui jas indeksuoja, kad jas galėtų rasti dalijimosi internete platformos naudotojai ir kad būtų galima kūrinius, į kuriuos nukreipia šios torentų rinkmenos, parsisiųsti („download“) dalimis, naudojantis client-BitTorrent programa, į kompiuterius.

11      Dažnai vietoj torentų rinkmenų naudojami „magnetiniai saitai“. Šie saitai identifikuoja torentų rinkmenos turinį ir duoda nuorodą į ją naudojantis skaitmeniniu pirštų antspaudu.

12      Dalijimosi rinkmenomis internete platformoje TPB siūlomos torentų rinkmenos dažniausiai teikia nuorodas į autorių teisės saugomus kūrinius, o teisių savininkai šios platformos administratoriams ir naudotojams nėra davę leidimo taip dalytis rinkmenomis.

13      Nacionalinėje byloje pagrindinis Stichting Brein reikalavimas yra, kad Ziggo ir XS4ALL užblokuotų dalijimosi rinkmenomis internete platformos TPB domeno vardus ir IP adresus, kad šių prieigos prie interneto teikėjų paslaugomis nebūtų naudojamasi pažeidžiant autorių ir gretutines teisių turėtojų teises, kurių interesams atstovauja Stichting Brein.

14      Pirmosios instancijos teismas patenkino Stichting Brein reikalavimus, tačiau apeliacinėje instancijoje jie buvo atmesti.

15      Hoge Raad der Nederlanden (Nyderlandų Aukščiausiasis Teismas) pažymi, kad šioje byloje nustatyta, jog naudojant dalijimosi rinkmenomis internete platformą TPB saugomi kūriniai yra viešai skelbiami be teisių turėtojų leidimo. Taip pat nustatyta, kad Ziggo ir XS4ALL abonentai per šią platformą saugomus kūrinius padaro viešai prieinamus be teisių turėtojų leidimo ir taip pažeidžia jų autorių ir gretutines teisių turėtojų teises.

16      Vis dėlto Hoge Raad der Nederlanden (Nyderlandų Aukščiausiasis Teismas) pažymi, kad Teisingumo Teismo jurisprudencija neleidžia užtikrintai atsakyti į klausimą, ar dalijimosi rinkmenomis internete platformoje TPB taip pat vyksta viešas kūrinių skelbimas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį, turint omenyje, kad:
–        sukurta ir palaikoma sistema, kurioje susisiekia interneto naudotojai, kad suskaidę į fragmentus jų kompiuteriuose esančius kūrinius galėtų jais dalytis,
–        administruojama interneto svetainė, iš kurios naudotojai gali įkelti į internetą torentų rinkmenas, kurios duoda nuorodas į šių kūrinių fragmentus, ir
–        šioje interneto svetainėje esančios torentų rinkmenos yra suindeksuotos ir taip sutvarkytos, kad būtų galima rasti su jais susietus šių kūrinių fragmentus ir kad naudotojai galėtų parsisiųsti šiuos kūrinius (kaip visumą) į savo kompiuterius.

17      Tokiomis aplinkybėmis Hoge Raad der Nederlanden (Nyderlandų Aukščiausiasis Teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar yra viešas kūrinio skelbimas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį, kurį atlieka interneto svetainės administratorius, kai toje svetainėje nėra saugomų kūrinių, tačiau ji veikia kaip sistema <…>, per kurią naudotojams pateikiama indeksuota ir pagal kategorijas suskirstyta metainformacija apie saugomus kūrinius, kurie yra naudotojų kompiuteriuose, ir ji leidžia jiems surasti saugomus kūrinius, juos įkelti ir parsisiųsti?
2.      Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai:
ar remiantis Direktyvos 2001/29 8 straipsnio 3 dalimi ir Direktyvos 2004/48 11 straipsniu tarpininko, kaip jis suprantamas pagal šias nuostatas, kuris leidžia tretiesiems asmenims daryti pirmajame klausime apibūdintus pažeidimus, atžvilgiu galima priimti teismo nurodymą?“
 Dėl prejudicinių klausimų

 Dėl pirmojo klausimo

18      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar sąvoka „viešas paskelbimas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį, turi būti aiškinama taip, kad tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė pagrindinėje byloje, ji apima dalijimosi rinkmenomis internete platformos, kuri, naudojantis su saugomais kūriniais susijusių metaduomenų indeksavimu ir paieškos sistema, leidžia jos naudotojams surasti šiuos kūrinius ir dalytis jais peer-to-peer tinkle, pateikimą ir administravimą.

19      Iš Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalies matyti, kad valstybės narės turi užtikrinti autoriams išimtinę teisę leisti arba uždrausti bet kokį savo kūrinių viešą paskelbimą laidais ar belaidžio ryšio priemonėmis, įskaitant savo kūrinių padarymą viešai prieinamų tokiu būdu, kad kiekvienas galėtų juos pasiekti individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku.

20      Pagal šią nuostatą autoriai turi prevencinio pobūdžio teisę, kuri jiems suteikia galimybę įsiterpti tarp galimų jų kūrinio naudotojų ir viešo paskelbimo, kurį šie naudotojai gali ketinti atlikti, siekiant uždrausti tokį paskelbimą (2017 m. balandžio 26 d. Sprendimo Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, 25 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

21      Kadangi Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalyje sąvoka „viešas paskelbimas“ tiksliau neapibrėžiama, jos prasmę ir apimtį reikia nustatyti atsižvelgiant į šia direktyva siekiamus tikslus ir į aiškinamos nuostatos kontekstą (2017 m. balandžio 26 d. Sprendimo Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, 26 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

22      Šiuo klausimu reikia priminti, kad iš Direktyvos 2001/29 9 ir 10 konstatuojamųjų dalių matyti, kad jos pagrindinis tikslas yra nustatyti aukšto lygio autorių apsaugą, leidžiančią jiems gauti teisingą atlygį už kūrinių naudojimą, visų pirma kai jie viešai paskelbiami. Tai reiškia, kad sąvoka „viešas paskelbimas“ turi būti suprantama plačiai, kaip aiškiai skelbiama šios direktyvos 23 konstatuojamojoje dalyje (2017 m. balandžio 26 d. Sprendimo Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, 27 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

23      Teisingumo Teismas taip pat pažymėjo, kad sąvoka „viešas paskelbimas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį, apima individualų vertinimą (2017 m. balandžio 26 d. Sprendimo Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, 28 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

24      Iš Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalies matyti, kad viešo paskelbimo sąvoka apima du kumuliacinius elementus, t. y. kūrinio „paskelbimo veiksmą“ ir šio kūrinio paskelbimą „viešai“ (2017 m. balandžio 26 d. Sprendimo Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, 29 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

25      Siekiant įvertinti, ar naudotojas atlieka „viešo paskelbimo“, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį, veiksmą, reikia atsižvelgti į kelis papildomus, nesavarankiškus ir tarpusavyje susijusius kriterijus. Todėl juos reikia taikyti tiek individualiai, tiek siejamus tarpusavyje, nes įvairiose konkrečiose situacijose jų intensyvumas gali būti labai skirtingas (2017 m. balandžio 26 d. Sprendimo Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, 30 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

26      Iš šių kriterijų Teisingumo Teismas visų pirma išskyrė neišvengiamą naudotojo vaidmenį ir jo veiksmų sąmoningumą. Naudotojas atlieka paskelbimo veiksmą, kai, labai gerai žinodamas savo elgesio pasekmes, įsikiša ir suteikia savo klientams prieigą prie saugomo kūrinio, ir būtent tuomet, kai, nesant tokio įsikišimo, šie klientai iš esmės negalėtų arba sunkiai galėtų pasinaudoti skelbiamu kūriniu (2017 m. balandžio 26 d. Sprendimo Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, 31 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

27      Toliau Teisingumo Teismas nustatė, kad sąvoka „viešas“ apima neribotą potencialių adresatų skaičių ir todėl tai yra pakankamai didelis asmenų skaičius (2017 m. balandžio 26 d. Sprendimo Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, 32 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

28      Teisingumo Teismas taip pat yra priminęs, kad pagal suformuotą jo jurisprudenciją tam, kad būtų laikomas „viešai paskelbtu“, saugomas kūrinys turi būti paskelbtas taikant specialų techninį būdą, kuris skirtųsi nuo naudotų iki šiol arba, jei nesiskiria, jis turi būti paskelbtas „naujai visuomenei“, t. y. visuomenei, į kurią autorių teisių turėtojai dar neatsižvelgė, kai leido pradinį viešą savo kūrinio paskelbimą (2017 m. balandžio 26 d. Sprendimo Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, 33 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

29      Galiausiai Teisingumo Teismas ne kartą yra pažymėjęs, kad paskelbimo, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį, komercinis pobūdis nėra nereikšmingas (2017 m. balandžio 26 d. Sprendimo Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, 34 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

30      Pirma, dėl to, ar dalijimosi rinkmenomis internete platformos pateikimas ir administravimas, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, yra „paskelbimo veiksmas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį, pažymėtina, kad, kaip matyti iš Direktyvos 2001/29 23 konstatuojamosios dalies, minėto 3 straipsnio 1 dalyje nurodyta autoriaus teisė viešai paskelbti kūrinį apima bet kokį kūrinio transliavimą ar retransliavimą laidais ar bevielėmis priemonėmis, įskaitant transliavimą per radiją ar televiziją, visuomenės nariams, nesantiems toje vietoje, iš kurios skelbiama.

31      Be to, kaip matyti iš Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalies, kad būtų „paskelbimo veiksmas“, pakanka, be kita ko, kad kūrinys būtų pateiktas visuomenei tokiu būdu, jog ją sudarantys asmenys turėtų galimybę pasiekti jį individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku, o tai, ar jie šia galimybe pasinaudojo, lemiamos reikšmės neturi (2017 m. balandžio 26 d. Sprendimo Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, 36 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

32      Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog nuorodų pateikimas vienoje interneto svetainėje, kurias spustelėjus galima atsidaryti saugomus kūrinius, paskelbtus be jokio prieigos apribojimo kitoje svetainėje, suteikia pirmosios svetainės naudotojams tiesioginę prieigą prie minėtų kūrinių (2014 m. vasario 13 d. Sprendimo Svensson ir kt., C‑466/12, EU:C:2014:76, 18 punktas; šiuo klausimu taip pat žr. 2014 m. spalio 21 d. Nutarties BestWater International, C‑348/13, EU:C:2014:2315, 15 punktą ir 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, 43 punktą).

33      Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad taip yra ir prekybos multimedijos grotuvais, į kuriuos iš anksto buvo įdiegti papildiniai, kuriuos galima rasti internete ir kuriuose yra hiperteksto nuorodų, nukreipiančių į visuomenei laisvai prieinamas interneto svetaines, kur autorių teisės saugomi kūriniai padaryti viešai prieinami be šios teisės turėtojų leidimo, atveju (žr. 2017 m. balandžio 26 d. Sprendimo Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, 38 ir 53 punktus).

34      Remiantis šia jurisprudencija galima daryti išvadą, kad iš principo bet koks veiksmas, kuriuo naudotojas sąmoningai suteikia savo klientams prieigą prie saugomų kūrinių, gali būti laikomas „paskelbimo veiksmu“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį.

35      Šiuo atveju pirmiausia reikia konstatuoti, kad, kaip savo išvados 45 punkte iš esmės pažymėjo generalinis advokatas, yra akivaizdu, jog autorių teisės saugomi kūriniai per dalijimosi rinkmenomis internete platformą TPB yra pateikiami šios platformos naudotojams taip, kad jie gali juos pasiekti individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku.

36      Be to, kaip pabrėžė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, dalijimosi rinkmenomis internete platformos TPB naudotojams pateiktus kūrinius internete į ją neabejotinai įkėlė ne jos administratoriai, o naudotojai. Tačiau tokią dalijimosi rinkmenomis internete platformą, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, pateikę ir ją valdantys administratoriai veikia puikiai žinodami savo elgesio pasekmes, kurių gali kilti suteikus prieigą prie saugomų kūrinių, šioje platformoje suindeksavus ir sukatalogavus torentų rinkmenas, kurios leidžia jos naudotojams surasti šiuos kūrinius ir jais dalintis peer-to-peer tinkle. Kaip savo išvados 50 punkte iš esmės pažymėjo generalinis advokatas, jei tokie kūriniai nebūtų pateikti ir administratoriai neadministruotų platformos, naudotojai negalėtų jais dalytis internete arba dalijimasis jais būtų bent jau gerokai sunkesnis ir mažiau veiksmingas.

37      Todėl reikia manyti, kad dalijimosi rinkmenomis internete platformą TPB teikiantys ir valdantys administratoriai siūlo naudotojams prieigą prie tokių kūrinių. Galima teigti, kad jie vaidina neišvengiamą vaidmenį pateikiant šiuos kūrinius.

38      Galiausiai negali būti teigiama, kad dalijimosi rinkmenomis internete platformos TPB administratoriai atlieka tik „fizinių priemonių teikimą“ dėl viešo paskelbimo, kaip teigiama Direktyvos 2001/29 27 konstatuojamojoje dalyje. Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad platformoje yra indeksuojamos torentų rinkmenos, todėl kūrinius, į kuriuos nukreipia šios torentų rinkmenos, šios dalijimosi rinkmenomis platformos naudotojai gali lengvai rasti ir parsisiųsti. Be to, iš Teisingumo Teismui pateiktų pastabų matyti, kad, be paieškos sistemos, dalijimosi rinkmenomis internete platformoje TPB dar pateikiama lentelė, kurioje kūriniai suskirstyti į įvairiais kategorijas pagal kūrinio pobūdį, žanrą ar populiarumą, jose yra išvardyti pateikiami kūriniai, o jų priskyrimą prie tinkamos kategorijos tikrina šios platformos administratoriai. Be to, jie ištrina pasenusias ar klaidingas torentų rinkmenas ir aktyviai filtruoja tam tikrą turinį.

39      Atsižvelgiant į šiuos svarstymus, dalijimosi rinkmenomis internete platformos pateikimas ir administravimas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, turi būti laikomas paskelbimo veiksmu, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį.

40      Antra, tam, kad būtų taikoma sąvoka „viešas paskelbimas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį, dar reikia, kad saugomi kūriniai iš tikrųjų būtų paskelbti viešai (2017 m. balandžio 26 d. Sprendimo Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, 43 punktas jame nurodyta jurisprudencija).

41      Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra pažymėjęs, kad, viena vertus, sąvokai „viešai“ būdinga tam tikra de minimis riba, o tai leidžia neįtraukti į šią sąvoką labai mažo ar nereikšmingo atitinkamų žmonių skaičiaus. Kita vertus, reikia atsižvelgti į kumuliatyvius padarinius, kurių kyla padarant kūrinius viešai prieinamus potencialiems adresatams. Taigi, reikia išsiaiškinti ne tik tai, kiek asmenų turi prieigą prie to paties kūrinio tuo pat metu, bet ir tai, kiek iš jų turi prieigą vienas paskui kitą (2017 m. balandžio 26 d. Sprendimo Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, 44 punktas jame nurodyta jurisprudencija).

42      Šiuo atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad didelė dalis Ziggo ir XS4ALL abonentų parsisiųsdavo medijos rinkmenas per dalijimosi rinkmenomis internete platformą TPB. Iš Teisingumo Teismui pateiktų pastabų taip pat matyti, kad šią platformą naudojo daug asmenų, nes TPB administratoriai jų dalijimosi rinkmenomis internete platformoje buvo nurodę, kad „peer“ yra keletas dešimčių milijonų. Pagrindinėje byloje nagrinėjamas paskelbimas tikrai susijęs su visais šios platformos naudotojais. Jie gali bet kada ir vienu metu atsidaryti saugomus kūrinius, kuriais dalijamasi per šią platformą. Taigi, šis paskelbimas susijęs su neapibrėžtu potencialių adresatų skaičiumi ir apima didelį asmenų skaičių (šiuo klausimu žr. 2017 m. balandžio 26 d. Sprendimo Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, 45 punktą jame nurodytą jurisprudenciją).

43      Tai reiškia, kad tokiu pagrindinėje byloje nagrinėjamu paskelbimu saugomi kūriniai iš tikrųjų „viešai“ paskelbiami, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį.

44      Be to, dėl to, ar šie kūriniai buvo paskelbti „naujai“ visuomenei, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 28 punkte nurodytą jurisprudenciją, pažymėtina, kad Teisingumo Teismas savo 2014 m. vasario 13 d. Sprendime Svensson ir kt. (C‑466/12, EU:C:2014:76, 24 ir 31 punktai) ir 2014 m. spalio 21 d. Nutartyje BestWater International, C‑348/13, EU:C:2014:2315, 14 punktas) yra nusprendęs, jog tokia visuomenė yra visuomenė, į kurią autorių teisių turėtojai neatsižvelgė, kai leido pradinį paskelbimą.

45      Šiuo atveju iš Teisingumo Teismui pateiktų pastabų matyti, kad, pirma, dalijimosi rinkmenomis internete platformos TPB administratoriai buvo informuoti, kad ši naudotojams teikiama ir jų valdoma platforma suteikia prieigą prie paskelbtų kūrinių be teisių turėtojų leidimo, ir, antra, patys administratoriai šioje platformoje esančiuose bloguose ir forumuose aiškiai deklaruoja tikslą pateikti saugomus kūrinius naudotojams ir skatina juos pasidaryti šių kūrinių kopijas. Bet kuriuo atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad dalijimosi rinkmenomis internete platformos TPB administratoriai negalėjo nežinoti, jog ši platforma suteikia prieigą prie be teisių savininkų leidimo skelbiamų kūrinių, atsižvelgiant į aplinkybę, kurią aiškiai pabrėžė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kad didelė dalis dalijimosi rinkmenomis internete platformoje TPB esančių torentų rinkmenų duoda nuorodą į be teisių savininkų leidimo skelbiamus kūrinius. Tokiomis aplinkybėmis reikia manyti, kad tai yra paskelbimas „naujai visuomenei“ (šiuo klausimu žr. 2017 m. balandžio 26 d. Sprendimo Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, 50 punktą).

46      Be to, akivaizdu, kad toks pagrindinėje byloje nagrinėjamas dalijimosi rinkmenomis internete platformos pateikimas ir administravimas yra atliekamas siekiant tikslo gauti pelno, nes, kaip matyti iš Teisingumo Teismui pateiktų pastabų, platforma gauna daug pajamų iš reklamos.

47      Taigi manytina, kad toks pagrindinėje byloje nagrinėjamas dalijimosi rinkmenomis internete platformos pateikimas ir administravimas yra „viešas paskelbimas“, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį.

48      Atsižvelgiant į visus šiuos svarstymus į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad sąvoka „viešas paskelbimas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį, turi būti aiškinama taip, kad tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė pagrindinėje byloje, ji apima dalijimosi rinkmenomis internete platformos, kuri, naudojantis su saugomais kūriniais susijusių metaduomenų indeksavimu ir paieškos sistema, leidžia jos naudotojams surasti šiuos kūrinius ir dalytis jais peer-to-peer tinkle, pateikimą ir administravimą.
 Dėl antrojo klausimo

49      Atsižvelgiant į atsakymą, pateiktą į pirmąjį klausimą, nereikia atsakyti į antrąjį klausimą.
 Dėl bylinėjimosi išlaidų

50      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

Sąvoka „viešas paskelbimas“, kaip ji suprantama pagal 2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo 3 straipsnio 1 dalį, turi būti aiškinama taip, kad tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė pagrindinėje byloje, ji apima dalijimosi rinkmenomis internete platformos, kuri, naudojantis su saugomais kūriniais susijusių metaduomenų indeksavimu ir paieškos sistema, leidžia jos naudotojams surasti šiuos kūrinius ir dalytis jais peer-to-peer tinkle, pateikimą ir administravimą.

Parašai.

* Proceso kalba: nyderlandų.