title: 2012 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#Anton Vinkov prieš Nachalnik Administrativno-nakazatelna deynost.#Administrativen sad Sofia-grad prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teisės apskųsti teismui nutarimus skirti piniginę baudą ir atimti vairuotojo pažymėjime įrašytus kontrolės taškus už tam tikrus kelių eismo taisyklių pažeidimus nepripažinimas nacionalinės teisės aktuose – Išimtinai vidaus situacija – Prašymo nepriimtinumas.#Byla C‑27/11.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C-27/11
            dėl Administrativen sad Sofia-grad (Bulgarija) 2010 m. gruodžio 27 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2011 m. sausio 17 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            Anton Vinkov
            prieš
            Nachalnik Administrativno-nakazatelna deynost
            TEISINGUMO TEISMAS (aštuntoji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkė A. Prechal, teisėjai C. Toader (pranešėja) ir E. Jarašiūnas,
            generalinė advokatė J. Kokott,
            kancleris A. Calot Escobar,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. Wissels ir B. Koopman,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos R. Troosters ir V. Savov,
            atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1984 m. lapkričio 22 d. Strasbūre pasirašyto Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos protokolo Nr. 7 (toliau – Protokolas Nr. 7) 2 straipsnio, Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 ir 48 straipsnių, SESV 67 ir 82 straipsnių bei 91 straipsnio 1 dalies c punkto, Vairuotojų teisių atėmimo konvencijos, parengtos vadovaujantis Europos Sąjungos sutarties K.3 straipsniu, kurią priimti valstybėms narėms rekomenduota 1998 m. birželio 17 d. Tarybos aktu (OL C 216, p. 2, toliau – Vairuotojų teisių atėmimo konvencija), Susitarimo dėl bendradarbiavimo atliekant procesinius veiksmus, kai yra pažeistos kelių eismo taisyklės ir mokamos už juos paskirtos piniginės baudos, kurią 1999 m. balandžio 28 d. patvirtino Konvencija dėl Šengeno susitarimo įgyvendinimo įsteigtas Vykdomasis komitetas (OL L 239, 2000, p. 248, toliau – Susitarimas dėl bendradarbiavimo), ir 2005 m. vasario 24 d. Tarybos pamatinio sprendimo 2005/214/TVR dėl abipusio pripažinimo principo taikymo finansinėms baudoms (OL L 76, p. 16, toliau – Pamatinis sprendimas) išaiškinimo.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Bulgarijos piliečio A. Vinkov ir Nachalnik Administrativno-nakazatelna deynost  dėl Bulgarijos kelių policijos nutarimo skirti A. Vinkov 20 BGN baudą ir atimti kelis vairuotojo pažymėjime įrašytus kontrolės taškus.
            Teisinis pagrindas
            Protokolas Nr. 7
            3. Protokolo Nr. 7 2 straipsnyje dėl teisės apskųsti antrosios instancijos teismui sprendimus baudžiamosiose bylose nustatyta:
            „1. Kiekvienas asmuo, teismo nuteistas už nusikaltimą, turi teisę reikalauti, kad jo apkaltinamasis nuosprendis ar bausmė būtų peržiūrėti aukštesnės teisminės instancijos. Šios teisės įgyvendinimą, taip pat šio naudojimosi pagrindus nustato įstatymas.
            2. Lengvesnių nusikaltimų atvejais šiai teisei gali būti taikomos išimtys, jei tai numatyta įstatymo < … > “
            Europos Sąjungos teisė
            Vairuotojų teisių atėmimo konvencija
            4. Vairuotojų teisių atėmimo konvencijos 2 straipsnyje numatyta:
            „Valstybės narės įsipareigoja bendradarbiauti pagal šios Konvencijos nuostatas, siekdamos, kad vairuotojai, kuriems atimta teisė vairuoti kitoje, o ne savo gyvenamosios vietos valstybėje narėje, neišvengtų teisių atėmimo pasekmių, kai jie išvyksta iš nusižengimo valstybės.“
            5. Pagal šios konvencijos 3 straipsnio 1 dalį:
            „Nusižengimo valstybė nedelsdama praneša vairuotojo gyvenamosios vietos valstybei apie bet kurį vairuotojo teisių atėmimą, skirtą už nusižengimą dėl priede nurodytų veiksmų.“
            6. Pagal tos pačios konvencijos 8 straipsnio 1 dalį kartu su šiuo pranešimu pateikiama informacija, be kita ko, apie taikytinas nusižengimo valstybės teisės nuostatas, kurių pagrindu buvo konstatuotas pažeidimas, ir apie vairuotojo teisių atėmimo vykdymą.
            7. Pagal minėto 8 straipsnio 3 dalį:
            „Jei nustatoma, kad [nusižengimo valstybės vairuotojo gyvenamosios vietos valstybei] praneštos informacijos nepakanka sprendimui [atimti vairuotojo teises] pagal šią Konvenciją priimti, ypač kai konkretaus atvejo aplinkybėmis kyla abejonių, ar atitinkamas asmuo turėjo pakankamai galimybės gintis, vairuotojo gyvenamosios vietos valstybės kompetentingos institucijos paprašo nusižengimo valstybės kompetentingų institucijų nedelsiant pateikti būtiną papildomą informaciją.“
            Susitarimas dėl bendradarbiavimo
            8. Susitarimo dėl bendradarbiavimo 2 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
            „Susitariančiosios Šalys įsipareigoja kuo plačiau viena su kita bendradarbiauti atlikdamos procesinius veiksmus dėl kelių eismo taisyklių pažeidimų ir pagal šio Susitarimo nuostatas vykdydamos sprendimus dėl jų.“
            9. Šio susitarimo 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
            „1. Perduoti sprendimų vykdymą pagal šį Susitarimą gali būti prašoma tik tais atvejais, kai:
            a) jau yra išnaudoti visi sprendimo apskundimo būdai ir tas sprendimas yra vykdytinas prašymą pateikiančios Susitariančiosios Šalies teritorijoje;
            < ... >
            d) sprendimas yra skirtas asmeniui, kuris [įprastai] gyvena ar turi nuolatinę gyvenamąją vietą prašymą gaunančios Susitariančiosios Šalies teritorijoje;
            e) paskirtos nuobaudos ar piniginės baudos dydis yra ne mažiau kaip 40 eurų.
            < … > “
            Pamatinis sprendimas
            10. Pagal Pamatinio sprendimo 1 straipsnio a punktą „sprendimas“ – „tai galutinis sprendimas, kuriuo reikalaujama, kad fizinis arba juridinis asmuo sumokėtų finansinę baudą tais atvejais, kai sprendimą priėmė < ... > sprendimą priėmusios valstybės teismas už baudžiamąjį nusižengimą pagal sprendimą priėmusios valstybės teisę“.
            11. Šio Pamatinio sprendimo 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad tokį sprendimą nubausti „galima perduoti valstybės narės, kurioje fizinis arba juridinis asmuo, dėl kurio buvo priimtas sprendimas, turi turto arba pajamų, kurioje fizinis asmuo įprastai gyvena arba kurioje yra juridinio asmens registruota buveinė, kompetentingoms institucijoms“.
            12. Pamatinio sprendimo 5 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad sprendimai dėl kelių eismo taisyklių pažeidimų „pripažįstami ir vykdomi < ... > pagal šio pamatinio sprendimo sąlygas ir netikrinant veikos dvigubo baudžiamumo < ... > jeigu už juos baudžiama sprendimą priėmusioje valstybėje ir kaip jie yra apibrėžti sprendimą priėmusios valstybės teisės“.
            13. Šiuo tikslu minėto Pamatinio sprendimo 20 straipsnio 3 dalyje nustatyta:
            „Kai dėl 4 straipsnyje nurodyto liudijimo kyla klausimas, kad galėjo būti pažeistos [ES] Sutarties 6 straipsnyje įtvirtintos pagrindinės teisės ar pagrindiniai teisės principai, kiekviena valstybė narė gali prieštarauti sprendimų pripažinimui ir vykdymui. < ... > “
            Bulgarijos teisė
            Civilinio proceso kodeksas
            14. Civilinio proceso kodekso 628 straipsnio 1 dalyje numatyta:
            „Jei siekiant tinkamai išspręsti ginčą būtinas Sąjungos teisės nuostatos ar Europos Sąjungos institucijų priimto akto galiojimo išaiškinimas, Bulgarijos teismas Europos Sąjungos Teisingumo Teismui pateikia prašymą priimti prejudicinį sprendimą.“
            15. Pagal 629 straipsnį paskutinės instancijos teismas privalo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą dėl išaiškinimo, jei tai būtina jo nagrinėjamam ginčui išspręsti. Kilus galiojimo vertinimo klausimui, bet kuris teismas privalo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą.
            Kelių eismo įstatymas
            16. Kelių eismo įstatymo 157 straipsnio 4 dalyje numatyta:
            „Vairuotojas, praradęs visus kontrolės taškus, netenka teisės vairuoti ir privalo grąžinti vairuotojo pažymėjimą kompetentingai Vidaus reikalų ministerijos tarnybai.“
            17. Pagal to paties 157 straipsnio 5 dalį praėjus šešiems mėnesiams po vairuotojo pažymėjimo grąžinimo teisės vairuoti netekusiam asmeniui gali būti leista laikyti egzaminą, kad iš naujo įgytų teisę vairuoti.
            18. Šio įstatymo 171 straipsnyje nustatyta, kad siekiant užtikrinti kelių eismo saugumą taikomos administracinės prievartos priemonės apima „vairuotojo pažymėjimo atėmimą iš asmens, kuris neįvykdo pareigos pagal 157 straipsnio 4 dalį“.
            19. Kelių eismo įstatymo 189 straipsnio 5 dalyje nustatyta:
            „Nutarimai dėl administracinės nuobaudos skyrimo ( nakazatelni postanovleniya ), kuriais skiriama iki 50 BGN dydžio bauda, yra galutiniai ir neskundžiami.“
            Nutarimas dėl kontrolės taškų vairuotojo pažymėjime
            20. 2007 m. gruodžio 27 d. Nutarimo Nr. I3-1959 dėl variklinės transporto priemonės vairuotojui skiriamų kontrolės taškų pradinio didžiausio skaičiaus, jų atėmimo sąlygų ir tvarkos bei kelių eismo taisyklių pažeidimų, už kuriuos jie atimami, nustatymo 2 straipsnio 1 dalyje numatyta:
            „Pirmą kartą išduodant variklinės transporto priemonės vairuotojo pažymėjimą jo gavėjui suteikiamas pradinis didžiausias 39 kontrolės taškų skaičius, skirtas jo padarytiems Kelių eismo įstatymo pažeidimams žymėti.“
            21. Šio nutarimo 3 straipsnio 1 ir 2 dalys suformuluotos taip:
            „1. Kontrolės taškai atimami remiantis įsigaliojusiu nutarimu dėl administracinės nuobaudos skyrimo ( nakazatelno postanovlenie ).
            2. Skiriant nuobaudas už šiame nutarime išvardytus administracinius pažeidimus, nutarime dėl administracinės nuobaudos skyrimo nurodomas atimtų ir likusių kontrolės taškų skaičius.“
            22. Pagal nutarimo 4 straipsnio 2 dalį:
            „Iš asmens, dėl kurio kaltės kilo eismo įvykis, papildomai atimami 4 kontrolės taškai.“
            Įstatymas dėl administracinių teisės pažeidimų ir nuobaudų
            23. Įstatymo dėl administracinių teisės pažeidimų ir nuobaudų ( Zakon za administrativnite narusheniya i nakazaniya ) 63 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta:
            „1. Rayonen sad  (rajono teismas), kurį sudaro vienas teisėjas, nagrinėja bylas iš esmės ir priima sprendimą, kuriuo gali palikti galioti, pakeisti ar panaikinti nutarimą dėl administracinės nuobaudos skyrimo. Šį sprendimą kasacine tvarka galima apskųsti Administrativen sad  (administracinis teismas) < ... >
            2. Įstatyme numatytais atvejais teismas gali nutraukti bylą priimdamas nutartį, kurią galima apskųsti < ... > “
            Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
            24. Važiuodamas atbulas Sofijoje (Bulgarija) esančioje stovėjimo aikštelėje A. Vinkov susidūrė su kitu automobiliu.
            25. Už šį įvykį Nachalnik Administrativno-nakazatelna deynost v otdel „Patna politsiya“ na Stolichna direktsiya na vatreshnite raboti (Sostinės vidaus reikalų direkcijos Kelių policijos skyriaus Administracinių nuobaudų poskyrio viršininkas) nutarimu pripažino A. Vinkov kaltu dėl „lengvo eismo įvykio“, skyrė jam 20 BGN baudą ir atėmė 4 kontrolės taškus.
            26. A. Vinkov apskundė šį nutarimą Sofiyski rayonen sad  (Sofijos rajono teismas), o šis nutartimi atmetė skundą kaip nepriimtiną. Teismas nurodė, kad pagal taikytinas nuostatas, būtent Kelių eismo įstatymo 189 straipsnio 5 dalį, nutarimas, kuriuo skiriama iki 50 BGN dydžio bauda, neskundžiamas.
            27. A. Vinkov apskundė šią nutartį Administrativen sad Sofia-grad , kuris, remiantis Kelių eismo įstatymo 63 straipsniu, yra bylų dėl nutarimų skirti administracines nuobaudas kasacinė instancija.
            28. Savo prašyme priimti prejudicinį sprendimą šis teismas pažymėjo, kad iš taikytinų nacionalinės teisės nuostatų, kaip jas išaiškino Varhoven administrativen sad  (Vyriausiasis administracinis teismas), matyti, kad skundai dėl nutarimų atimti kontrolės taškus gali būti pripažinti nepriimtinais nesant suinteresuotumo paduoti skundą. Remiantis Vyriausiojo administracinio teismo praktika, Bulgarij os teisėje tam tikro kontrolės taškų skaičiaus atėmimas pripažįstamas ne savarankiška administracine nuobauda ar administracinės prievartos priemone, o priemone, kurią policijos pareigūnai turi taikyti automatiškai ir dėl kurios skyrimo jie turi tik ribotą kompetenciją. Dėl šios priežasties nutarimas dėl tokios sankcijos skyrimo už kelių eismo taisyklių pažeidimą gali būti apskųstas, tik jei juo taip pat skiriama didesnė nei 50 BGN bauda.
            29. Tačiau Administrativen sad Sofia-grad pabrėžia, kad pagal Kelių eismo įstatymo 157 straipsnio 4 dalį, atėmus visus kontrolės taškus, o tai gali būti padaryta keliais neskundžiamais nutarimais, vairuotojas automatiškai netenka teisės vairuoti ir turi grąžinti vairuotojo pažymėjimą kompetentingai nacionalinei institucijai.
            30. Atsižvelgdamas į šias aplinkybes, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia klausimą, ar Sąjungos teisės nuostatomis laisvės, saugumo ir teisingumo erdvės srityje, kuriose įtvirtintas, be kita ko, teismų nuosprendžių ir sprendimų tarpusavio pripažinimo principas (toliau – tarpusavio pripažinimo principas), ir transporto srityje draudžiama Bulgarijos teisėje nepripažinti teisės apskųsti minėtus nutarimus atimti vairuotojo pažymėjime nurodytus kontrolės taškus.
            31. Minėtas teismas pabrėžia, kad pagal nusistovėjusią nacionalinių teismų praktiką ir Bulgarijos teisės doktriną administraciniai nutarimai, kuriais skiriama pagrindinėje byloje nagrinėjamos rūšies nuobauda, laikomi teisminio pobūdžio sprendimais. Iš tikrųjų, nors šiuos nutarimus priimančios institucijos nėra teismų sistemos dalis, jos vykdo teisminio pobūdžio funkciją.
            32. Kalbėdamas apie Sąjungos teisę, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad Susitarimo dėl bendradarbiavimo 6 straipsnio 1 dalyje ir Vairuotojų teisių atėmimo konvencijos 8 straipsnio 3 dalyje numatyta valstybės narės galimybė atsisakyti pripažinti kitos valstybės narės sprendimą dėl nuobaudų už kelių eismo taisyklių pažeidimus, jei toje kitoje valstybėje nesuteikiama teisė apskųsti šį sprendimą.
            33. Administrativen sad Sofia-grad pabrėžia, kad šis susitarimas ir ši konvencija netaikomi Bulgarijoje, nes susitarimas nenurodytas tarp Bulgarijos Respublikai privalomų Šengeno acquis aktų, o konvencija dar neįsigaliojo. Vis dėlto minėti aktai turi būti laikomi tarptautinės paprotinės teisės normų išraiška, todėl pagal Teisingumo Teismo praktiką turi būti taikomi tokiam nutarimui, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi 1992 m. lapkričio 24 d. Teisingumo Teismo sprendimu Poulsen ir Diva Navigation (C-286/90, Rink. p. I-6019).
            34. Be to, Administrativen sad Sofia-grad primena, kad Pamatinio sprendimo 20 straipsnio 1 dalyje numatyta galimybė nepripažinti sprendimų dėl sankcijų, jei jų negalima apskųsti teismui, turinčiam jurisdikciją visų pirma baudžiamosiose bylose. Taigi, kadangi, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, nagrinėjamu Bulgarijos reglamentavimu nukrypstama nuo nacionalinės teisės nuostatų, kuriomis perkeliamas šis Pamatinis sprendimas, šis teismas kelia klausimą, ar toks nukrypimas leidžiamas ir, jei taip, ar jį reikia aiškinti siaurai.
            35. Dėl savo kompetencijos pateikti prejudicinį klausimą dėl Pamatinio sprendimo aiškinimo Administrativen sad Sofia-grad pabrėžia, kad pagrindinėje byloje jis yra paskutinės instancijos teismas. Jis mano, kad nors Bulgarijos Respublika nėra padariusi aiškaus pareiškimo pagal ESS 35 straipsnio 2 dalį dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos priimti prejudicinius sprendimus pripažinimo, 2007 m. liepos 24 d. įsigaliojęs Civilinio proceso kodekso 628 straipsnis, kuriame numatyta paskutinės instancijos teismų kompetencija pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, turi būti aiškinamas kaip implicitinis Teisingumo Teismo jurisdikcijos pripažinimas, kaip tai suprantama pagal ESS 35 straipsnį.
            36. Kiek tai susiję su ESV sutarties nuostatomis dėl laisvės, saugumo ir teisingumo erdvės, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad iš SESV 67 straipsnio 1 dalies ir 82 straipsnio 1 dalies išplaukia, jog tarpusavio pripažinimo principas, kuriuo grindžiamas teismų bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose, gali būti taikomas tik gerbiant pagrindines teises, taigi ir teisę į veiksmingą teisinę gynybą, įtvirtintą Pagrindinių teisių chartijos 47 ir 48 straipsniuose bei 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 6 straipsnyje.
            37. Šiuo klausimu Administrativen sad Sofia-grad primena, kad 1984 m. vasario 21 d. Sprendime Öztürk prieš Vokietiją  (serija A Nr. 73) Europos Žmogaus Teisių Teismas nusprendė, kad EŽTK 6 straipsniu nedraudžiama dekriminalizuoti nesunkius teisės pažeidimus, kaip antai nagrinėjamą pagrindinėje byloje, tačiau už juos skiriamos sankcijos, jei jos išsaugo baudžiamąjį pobūdį, patenka į šio straipsnio taikymo sritį. Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad, be abejonės, galima taikyti Protokolo Nr. 7 2 straipsnio 2 punkte numatytas apskundimo teisės išimtis dėl sankcijų, skiriamų už lengvus kelių eismo taisyklių pažeidimus, tačiau Bulgarijos teisėje joks kriterijus neleidžia apibūdinti pagrindinėje byloje nagrinėjamo pažeidimo kaip „lengvo“. Iš tikrųjų pagal Kelių eismo įstatymo 189 straipsnio 5 dalį vienintelis kriterijus nustatant, ar nutarimas skirti administracinę nuobaudą gali būti laikomas priimtu dėl sunkaus pažeidimo ir skundžiamas, yra paskirtos baudos dydis. Tačiau šiuo kriterijumi neatsižvelgiama į teisines pasekmes, sukeliamas kontrolės taškų atėmimu, dėl kurio galima netekti teisės vairuoti.
            38. Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo tam tikras Sąjungos teisės nuostatas bendrosios transporto politikos srityje. Jis pažymi, kad nors tai Sąjungos ir valstybių narių pasidalijamosios kompetencijos sritis ir nors baudžiamojo proceso taisyklės, kaip antai numatytosios dėl sankcijų už kelių eismo taisyklių pažeidimus, iš esmės priklauso valstybių narių kompetencijai, pagal Sąjungos teisę draudžiama skirti neproporcingas pažeidimų sunkumui sankcijas, nes jos yra kliūtis laisvam judėjimui.
            39. Atsižvelgęs į visus šiuos argumentus, Administrativen sad Sofia-grad nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
            „1. Ar taikytinas nacionalinės teisės nuostatas, kaip antai nagrinėjamąsias pagrindinėje byloje, susijusias su administracinės institucijos sprendimo skirti piniginę baudą už eismo įvykį sukėlusį administracinį teisės pažeidimą teisinėmis pasekmėmis, reikia aiškinti atsižvelgiant į Sutarčių ir antrinės teisės nuostatas laisvės, saugumo ir teisingumo erdvės srityje ir (arba) transporto srityje?
            2. Ar iš Sutarčių nuostatų ir jų pagrindu priimtų teisės aktų laisvės, saugumo ir teisingumo erdvės srityje, kiek tai susiję su teisminiu bendradarbiavimu baudžiamosiose bylose, iš SESV 82 straipsnio 1 dalies antros pastraipos a punkto, taip pat – transporto srityje – iš SESV 91 straipsnio 1 dalies c punkto išplaukia, kad į Sąjungos teisės taikymo sritį patenka administracinės sankcijos už eismo taisyklių pažeidimus , kuriuos pagal < ... > Protokolo Nr. 7 2 straipsnį galima laikyti „lengvais“ ?
            3. Jei į antrąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, prašoma atsakyti ir į šiuos klausimus:
            a) Ar pagrindinėje byloje nagrinėjamomis sąlygomis padarytas administracinis eismo taisyklių pažeidimas yra „lengvas pažeidimas“ pagal Sąjungos teisę, jei yra visos šios aplinkybės:
            i) veika yra turtinės žalos sukėlęs kelių eismo taisyklių pažeidimas, kurį padaręs asmuo pripažintas kaltu ir už kurį baudžiama kaip už administracinį teisės pažeidimą;
            ii) nuo numatytos piniginės sankcijos dydžio priklauso galimybė apskųsti teismui sprendimą dėl jos skyrimo ir suinteresuotojo asmens galimybė įrodyti, kad nėra kaltas dėl jam inkriminuojamos veikos padarymo;
            iii) sprendimo įsigaliojimo savaiminė pasekmė yra jame nurodytų kontrolės taškų atėmimas;
            iv) pagal galiojančią sistemą, kai išduodant vairuotojo pažymėjimą suteikiamas tam tikras kontrolės taškų skaičius, skirtas padarytiems pažeidimams žymėti, atsižvelgiama ir į taškus, automatiškai atimtus pagal neskundžiamus nutarimus dėl administracinių nuobaudų skyrimo;
            v) apskundus teismui priverstinį vairuotojo pažymėjimo atėmimą dėl automatiško teisės vairuoti praradimo netekus visų pradžioje skirtų kontrolės taškų, teismas papildomai netikrina neskundžiamų nutarimų, kuriais buvo atimti kontrolės taškai, teisėtumo?
            b) Ar SESV 82 straipsniu, taip pat prireikus 91 straipsnio 1 dalies c punktu ir šių nuostatų pagrindu priimtomis priemonėmis < ... > bei Pamatiniu sprendimu < ... > leidžiama teismų sprendimų ir nuosprendžių tarpusavio pripažinimo principo arba eismo saugumo stiprinimo priemonių netaikyti pagrindinės bylos aplinkybėmis priimtam sprendimui skirti finansinę sankciją už eismo taisyklių pažeidimą, kurį pagal Sąjungos teisę galimą kvalifikuoti kaip „lengvą“, nes valstybė narė yra numačiusi  netaikyti reikalavimų dėl galimybės apskųsti teismui, turinčiam jurisdikciją baudžiamosiose bylose, ir dėl nacionalinės proceso teisės normų dėl kaltinimo padarius nusikaltimą apskundimo tvarkos taikymo?
            4. Jei į antrąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai, prašoma atsakyti į šį klausimą:
            Ar SESV 82 straipsniu, taip pat prireikus 91 straipsnio 1 dalies c punktu ir šių nuostatų pagrindu priimtomis priemonėmis < ... > bei Pamatiniu sprendimu < ... > leidžiama valstybės narės , teisės akte numačiusios netaikyti reikalavimų dėl galimybės apskųsti teismui, turinčiam jurisdikciją baudžiamosiose bylose, ir dėl nacionalinės proceso teisės normų dėl kaltinimo padarius nusikaltimą apskundimo tvarkos taikymo, nuožiūra teismų sprendimų ir nuosprendžių tarpusavio pripažinimo principo arba eismo saugumo stiprinimo priemonių netaikyti  sprendimui skirti finansinę sankciją už eismo taisyklių pažeidimą, kai pagrindinėje byloje yra šios aplinkybės:
            a) veika yra turtinės žalos sukėlęs kelių eismo taisyklių pažeidimas, kurį padaręs asmuo pripažintas kaltu ir už kurį baudžiama kaip už administracinį teisės pažeidimą;
            b) nuo numatytos piniginės sankcijos dydžio priklauso galimybė apskųsti teismui sprendimą dėl jos skyrimo ir suinteresuotojo asmens galimybė įrodyti, kad nėra kaltas dėl jam inkriminuojamos veikos padarymo;
            c) sprendimo įsigaliojimo savaiminė pasekmė yra jame nurodyto kontrolės taškų skaičiaus atėmimas;
            d) pagal galiojančią sistemą, kai išduodant vairuotojo pažymėjimą suteikiamas tam tikras kontrolės taškų skaičius, skirtas padarytiems pažeidimams žymėti, atsižvelgiama ir į taškus, automatiškai atimtus pagal neskundžiamus nutarimus dėl nuobaudos skyrimo;
            e) apskundus teismui priverstinį vairuotojo pažymėjimo atėmimą dėl teisės vairuoti praradimo, automatiškai taikomo netekus visų suteiktų kontrolės taškų, teismas papildomai netikrina neskundžiamų nutarimų dėl nuobaudų skyrimo, kuriais buvo atimti kontrolės taškai, teisėtumo?“
            Dėl Teisingumo Teismo kompetencijos
            40. Savo klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar SESV 67, 82 straipsnius, 91 straipsnio 1 dalies c punktą ir antrinės teisės aktus laisvės, saugumo ir teisingumo erdvės srityje reikia aiškinti taip, kad jais draudžiami tokie nacionalinės teisės aktai, kaip taikomi Bulgarijoje, kuriais nesuteikiama teisė apskųsti nutarimus dėl sankcijų už kelių eismo taisyklių pažeidimus, pripažįstamus „lengvais“, net jei šiais nutarimais, be nedidelės piniginės baudos, skiriamas vairuotojo pažymėjime nurodytų kontrolės taškų atėmimas.
            41. Dėl ESV sutarties nuostatų, kurias prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo išaiškinti, reikia pažymėti, kad visos jos skirtos Sąjungos institucijoms ir jokia iš jų nėra susijusi su už kelių eismo taisyklių pažeidimus taikomų sankcijų sistema, todėl pagrindinėje byloje jos netaikomos.
            42. SESV 67 straipsniu pradedamas šios sutarties V antraštinės dalies, skirtos laisvės, saugumo ir teisingumo erdvei, 1 skyrius „Bendrosios nuostatos“. Šiame straipsnyje įtvirtintas Sąjungos institucijų veiksmų, skirtų minėtai erdvei sukurti, tikslas, paskirtis ir pagrindinės taisyklės. Tos pačios antraštinės dalies 4 skyriuje, skirtame teisminiam bendradarbiavimui baudžiamosiose bylose, esančiame SESV 82 straipsnyje taip pat įtvirtintos priemonės, kurių Sąjungos teisės aktų leidėjas turi imtis siekdamas visiško valstybių narių bendradarbiavimo baudžiamosios teisės srityje, ir jame numatyta taisyklė, pagal kurią šis bendradarbiavimas turi būti grindžiamas tarpusavio pripažinimo principu.
            43. ESV sutarties VI antraštinėje dalyje, skirtoje transportui, esančio SESV 91 straipsnio 1 dalyje nurodytos priemonės, kurių Sąjungos institucijos turi imtis, siekdamos įgyvendinti bendrą transporto politiką. Jame neįtvirtintos jokios taisyklės dėl sankcijų už kelių eismo taisyklių pažeidimus.
            44. Iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad jis neturi kompetencijos atsakyti į prejudicinį klausimą, jei nacionalinio teismo prašomas Sąjungos teisės normų aiškinimas neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos faktais ar dalyku ir jei šios normos negali būti taikomos pagrindinėje byloje (žr., be kita ko, 2009 m. spalio 1 d. Sprendimo Woningstichting Sint Servatius , C-567/07, Rink. p. I-9021, 43 punktą ir 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Omalet , C-245/09, Rink. p. I-13771, 11 punktą).
            45. Taigi prejudiciniai klausimai, kiek jie susiję su SESV 67, 82 straipsniais ir 91 straipsnio 1 dalies c punktu, pripažintini nepriimtinais.
            46. Kiek tai susiję su antrinės teisės aktais, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo nutarties motyvuose nurodo Susitarimą dėl bendradarbiavimo, Vairuotojų teisių atėmimo konvenciją ir Pamatinį sprendimą.
            47. Tačiau šiuo klausimu primintina, kad šių aktų teisinis pagrindas yra iki Lisabonos sutarties galiojusios ES sutarties redakcijos VI antraštinės dalies nuostatos.
            48. Kaip matyti iš ES 35 straipsnio 1 ir 2 dalių, Teisingumo Teismas turi jurisdikciją priimti prejudicinius sprendimus dėl pamatinių ir kitų sprendimų bei dėl konvencijų, sudarytų pagal minėtą VI antraštinę dalį, išaiškinimo tik su sąlyga, kad atitinkama valstybė narė padarė pareiškimą dėl tokios jurisdikcijos pripažinimo.
            49. Šiuo klausimu akivaizdu, kad Bulgarijos Respublika nėra padariusi tokio pareiškimo. Be to, vidaus teisės nuostatos, kaip antai Civilinio proceso kodekso 628 straipsnio 1 dalies, kuria remiasi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir kurioje iš esmės tik pakartojamas SESV 267 straipsnio tekstas, niekaip negalima laikyti prilygstančia tokiam pareiškimui.
            50. Be to, iš prie ESV sutarties pridėto Protokolo Nr. 36 dėl pereinamojo laikotarpio nuostatų 10 straipsnio matyti, kad, kiek tai susiję su iki Lisabonos sutarties įsigaliojimo priimtais teisės aktais dėl policijos ir teisminio bendradarbiavimo baudžiamosiose bylose, Teisingumo Teismo įgaliojimai pagal ES sutarties redakcijos iki minėtos datos VI antraštinę dalį išlieka tokie patys penkerius metus po šios datos, net jei jie buvo pripažinti pagal ES sutarties 35 straipsnio 2 dalį.
            51. Iš to, kas pasakyta, matyti, kad Teisingumo Teismas visiškai nekompetentingas nagrinėti nacionalinio teismo prateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą, kiek jis susijęs su Susitarimu dėl bendradarbiavimo, Vairuotojų teisių atėmimo konvencija ir Pamatiniu sprendimu.
            52. Savo nutarties motyvuose prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat nurodo kitoje valstybėje narėje priimtų sprendimų dėl kelių eismo taisyklių pažeidimų tarpusavio pripažinimo principą ir daro išvadą, kad pagal Sąjungos teisę draudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriais nepripažįstama teisė apskųsti nutarimus dėl vairuotojo pažymėjime nurodytų kontrolės taškų atėmimo.
            53. Tačiau šiuo klausimu pakanka pažymėti, kad šis principas iš esmės susijęs tik su tarpvalstybinio pobūdžio procedūromis, kai sprendimas pripažįstamas ir vykdomas ne jį priėmusioje valstybėje narėje.
            54. Nagrinėjamu atveju pagrindinė byla yra išimtinai vidaus pobūdžio. Ji susijusi su asmeniu, kuris nuolat gyvena Bulgarijos Respublikos teritorijoje ir apskundė nutarimą, kuriuo šios valstybės narės valdžios institucijos nubaudė jį už šioje valstybėje sukeltą eismo įvykį. Taigi minėto tarpusavio pripažinimo principo aiškinimas neturi jokios reikšmės šio ginčo sprendimui.
            55. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar pagal Sąjungos teisę draudžiamos pagrindinėje byloje nagrinėjamos Bulgarijos teisės nuostatos, kiek jomis pažeidžiama teisė į veiksmingą teisinę gynybą, įtvirtintą EŽTK 6 straipsnyje ir Chartijos 47 ir 48 straipsniuose.
            56. Šiuo klausimu primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką reikalavimai, kylantys iš pagrindinių teisių apsaugos, taikomi valstybėms narėms visais atvejais, kai jos įgyvendina Sąjungos teisės aktus (žr. 2010 m. lapkričio 12 d. Nutarties Asparuhov Estov ir kt. , C-339/10, Rink. p. I-11465, 13 punktą; 2011 m. kovo 1 d. Nutarties Chartry , C-457/09, Rink. p. I-819, 25 punktą ir 2011 m. gruodžio 14 d. Nutarties Boncea ir kt. , C-483/11 ir C-484/11, 29 punktą).
            57. Be to, Chartijos 51 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad jos nuostatos skirtos tik valstybėms narėms, kai šios įgyvendina Sąjungos teisę, o pagal ESS 6 straipsnio 1 dalį, kuria pripažįstama tokia pat Chartijos teisinė galia kaip ir Sutarčių, Chartija Sąjungai nesukuriamos jokios naujos kompetencijos.
            58. Nagrinėdamas pagal SESV 267 straipsnį pateiktą prašymą priimti prejudicinį sprendimą, kai nacionalinės teisės aktai patenka į Sąjungos teisės taikymo sritį, Teisingumo Teismas turi pateikti visą su aiškinimu susijusią informaciją, būtiną tam, kad nacionalinis teismas galėtų įvertinti šių teisės aktų atitiktį pagrindinėms teisėms, ypač įtvirtintoms Chartijoje (šiuo klausimu žr. 1997 m. gegužės 29 d. Sprendimo Kremzow , C-299/95, Rink. p. I-2629, 15 punktą ir 2011 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Dereci ir kt. , C-256/11, Rink. p. I-11315, 72 punktą).
            59. Nagrinėjamu atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą nematyti, kad nacionalinės teisės aktai yra ES teisės įgyvendinimo priemonė ar kad jie kaip nors kitaip su ja susiję. Taigi Teisingumo Teismo jurisdikcija atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą, kiek jis susijęs su pagrindine teise į veiksmingą teisinę gynybą, nėra nustatyta (žr. minėtų nutarčių Asparuhov Estov ir kt.  14 punktą, Chartry  25 ir 26 punktus bei Boncea ir kt.  34 punktą).
            60. Iš viso to, kas pasakyta, matyti, kad Administrativen sad Sofia-grad pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą pripažintinas nepriimtinu.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            61. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendžia:
            Administrativen sad Sofia-grad (Bulgarija) 2010 m. gruodžio 27 d. nutartimi (byla C-27/11) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą nepriimtinas.


2001 m. gegužės 17 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # TNT Traco SpA prieš Poste Italiane SpA ir kt.. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunale civile di Genova - Italija. # Byla C-340/99.


title: 2011 m. lapkričio 10 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs prieš The Rank Group plc.#Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) ir Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) - Jungtinė Karalystė.#Apmokestinimas - Šeštoji PVM direktyva - Atleidimas nuo mokesčio - 13 straipsnio B skirsnio f punktas - Lažybos, loterijos ir kiti azartiniai lošimai - Mokesčių neutralumo principas - Mechanizuotas bingas, kai laimėjimai išmokami grynaisiais ("mechanised cash bingo") - Lošimo automatai - Nuo įstatymų nuostatų nukrypstanti administracinė praktika - Gynybos pagrindas, grindžiamas "deramu rūpestingumu" ("due diligence").#Sujungtos bylos C-259/10 ir C-260/10.

text:
      Sujungtos bylos C‑259/10 ir C‑260/10
      Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs
      prieš
      The Rank Group plc
      (Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) ir Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) prašymai priimti prejudicinį sprendimą)

      „Apmokestinimas – Šeštoji PVM direktyva – Atleidimas nuo mokesčio – 13 straipsnio B skirsnio f punktas – Lažybos, loterijos ir kiti azartiniai lošimai – Mokesčių neutralumo principas – Mechanizuotas bingas, kai laimėjimai išmokami grynaisiais („mechanised cash bingo“) – Lošimo automatai – Nuo įstatymų nuostatų nukrypstanti administracinė praktika – Gynybos pagrindas, grindžiamas deramu rūpestingumu („due diligence“)“
      Sprendimo santrauka
      1.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Paslaugų
            teikimas – Dviejų, vartotojo požiūriu, identiškų ar panašių paslaugų skirtingas vertinimas – Mokesčių neutralumo principo
            pažeidimas
      (Tarybos direktyva 77/388)
      2.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Atleidimas
            nuo mokesčio – Azartinių lošimų atleidimas nuo mokesčio – Valstybių narių teisė nustatyti atleidimo nuo mokesčio sąlygas ir
            apribojimus – Ribos – Mokesčių neutralumo principo laikymasis
      (Tarybos direktyvos 77/388 13 straipsnio B skirsnio f punktas)
      3.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Atleidimas
            nuo mokesčio – Azartinių lošimų atleidimas nuo mokesčio – Valstybių narių teisė nustatyti atleidimo nuo mokesčio sąlygas ir
            apribojimus – Ribos – Mokesčių neutralumo principo laikymasis
      (Tarybos direktyvos 77/388 13 straipsnio B skirsnio f punktas)
      4.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Atleidimas
            nuo mokesčio – Azartinių lošimų atleidimas nuo mokesčio – Valstybių narių teisė nustatyti atleidimo nuo mokesčio sąlygas ir
            apribojimus – Ribos – Mokesčių neutralumo principo laikymasis
      (Tarybos direktyvos 77/388 13 straipsnio B skirsnio f punktas)
      5.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Atleidimas
            nuo mokesčio – Azartinių lošimų atleidimas nuo mokesčio – Valstybių narių teisė nustatyti atleidimo nuo mokesčio sąlygas ir
            apribojimus – Ribos – Mokesčių neutralumo principo laikymasis
      (Tarybos direktyvos 77/388 13 straipsnio B skirsnio f punktas)
      1.        Mokesčių neutralumo principas turi būti aiškinamas taip, kad skirtingo dviejų, vartotojo požiūriu, identiškų ar panašių paslaugų,
         tenkinančių tuos pačius vartotojo poreikius, vertinimo pridėtinės vertės mokesčio atžvilgiu pakanka, kad būtų nustatytas šio
         principo pažeidimas. Todėl toks pažeidimas nereikalauja, kad, be to, būtų nustatytas faktinis konkurencijos tarp šių paslaugų
         buvimas arba konkurencijos iškraipymas dėl minėto skirtingo vertinimo.

      (žr. 36 punktą, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Esant skirtingam dviejų azartinių lošimų vertinimui, kiek tai susiję su atleidimo nuo pridėtinės vertės mokesčio suteikimu
         pagal Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo 13 straipsnio B skirsnio f punktą,
         mokesčių neutralumo principas turi būti aiškinamas taip, kad nereikia atsižvelgti į tai, jog šie du lošimai priklauso skirtingoms
         licencijų kategorijoms ir jiems taikoma skirtinga teisinė tvarka kontrolės ir reguliavimo srityje.

      Šia nuostata valstybėms narėms buvo palikta didelė diskrecija atleisti atitinkamus sandorius nuo mokesčio arba juos apmokestinti,
         nes ja šioms valstybėms leidžiama nustatyti galimas šio atleidimo nuo mokesčio sąlygas ir apribojimus su sąlyga, kad laikomasi
         mokesčių neutralumo principo.

      Nagrinėjant dviejų azartinių lošimų, kurių skirtingas vertinimas gali reikšti mokesčių neutralumo principo pažeidimą, panašumą
         yra nesvarbūs tokie veiksniai kaip teisėtas ar neteisėtas azartinių lošimų organizavimo pobūdis, lošimų organizatorių ir lošimo
         automatus eksploatuojančių asmenų tapatybė ir teisinė forma, kurios būdami jie vykdo veiklą. Tai taikytina ir skirtumams,
         egzistuojantiems tarp, pirma, užeigų ir (arba) barų bei lošimo salonų ir, antra, licencijuotų kazino, kiek tai susiję su aplinka,
         kurioje siūlomi azartiniai lošimai, visų pirma prieinamumu teritoriniu ir laiko atžvilgiais bei atmosfera. Galiausiai tai,
         kad tik vienai iš dviejų lošimų rūšių taikomas nesuderintas mokestis, taip pat negali pateisinti išvados, jog šios lošimų
         rūšys yra nepanašios.

      (žr. 40, 41, 45–48, 51 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
      3.        Siekiant mokesčių neutralumo principo atžvilgiu įvertinti, ar dvi lošimo automatų rūšys yra panašios ir pridėtinės vertės
         mokesčio atžvilgiu turi būti vertinamos vienodai, reikia patikrinti, ar šių rūšių naudojimas, vidutinio vartotojo požiūriu,
         yra panašus ir tenkina tuos pačius jo poreikius, o aplinkybės, į kurias šiuo atžvilgiu gali būti atsižvelgiama, yra visų pirma
         mažiausios ir didžiausios statomos sumos ir laimėjimai, taip pat tikimybė laimėti.

      (žr. 58 punktą, rezoliucinės dalies 3 punktą)
      4.        Mokesčių neutralumo principas turi būti aiškinamas taip, kad mokesčių mokėtojas negali prašyti grąžinti už tam tikras paslaugas
         sumokėtą pridėtinės vertės mokestį, teigdamas, jog buvo pažeistas šis principas, kai atitinkamos valstybės narės mokesčių
         administratorius praktikoje laikė panašias paslaugas nuo mokesčio atleistomis paslaugomis, nors jos pagal taikytinus nacionalinės
         teisės aktus ir nėra atleistos nuo pridėtinės vertės mokesčio.

      Iš tiesų, net jei viešoji administracija, vadovaudamasi bendra praktika, gali būti šios praktikos saistoma, tačiau vienodo
         požiūrio principas, kuris pridėtinės vertės mokesčio srityje išreiškiamas mokesčių neutralumo principu, turi derėti su teisėtumo
         laikymusi, o tai reiškia, kad niekas negali savo naudai remtis neteisėtumu, padarytu kito asmens naudai. Iš to matyti, kad
         mokesčių mokėtojas negali reikalauti, jog tam tikrai paslaugai būtų taikomas toks pat mokestinis vertinimas kaip kitai paslaugai,
         kai toks vertinimas neatitinka taikytinų nacionalinės teisės aktų.

      (žr. 61–64 punktus, rezoliucinės dalies 4 punktą)
      5.        Mokesčių neutralumo principas turi būti aiškinamas taip, kad valstybė narė, kuri pasinaudojo Šeštosios direktyvos 77/388 dėl
         valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo 13 straipsnio B skirsnio f punktu suteikta diskrecija ir atleido nuo
         pridėtinės vertės mokesčio bet kokių priemonių, skirtų azartiniams lošimams lošti, suteikimą, tačiau neatleido vienos tam
         tikrus kriterijus atitinkančių automatų kategorijos, atsakydama į šio principo pažeidimu grindžiamą prašymą grąžinti pridėtinės
         vertės mokestį, negali remtis tuo, kad ji su deramu rūpestingumu reagavo į naujos, šių kriterijų neatitinkančios automatų
         rūšies atsiradimą.

      Toks tiesioginis direktyvos nuostatos, kaip antai Šeštosios direktyvos 77/388 13 straipsnio B skirsnio f punkto, veikimas
         nepriklauso nei nuo atitinkamos valstybės narės perkeliant atitinkamą direktyvą padarytos tyčinės klaidos ar nerūpestingumo
         buvimo, nei nuo pakankamai rimto Sąjungos teisės pažeidimo buvimo. Todėl azartinių lošimų organizatorius arba azartinių lošimo
         automatų eksploatuotojas nacionaliniuose teismuose gali remtis minėta nuostata, siekdamas išvengti šios nuostatos neatitinkančių
         vidaus teisės normų taikymo.

      (žr. 69, 70, 74 punktus, rezoliucinės dalies 5 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. lapkričio 10 d.(*)

      „Apmokestinimas – Šeštoji PVM direktyva – Atleidimas nuo mokesčio – 13 straipsnio B skirsnio f punktas – Lažybos, loterijos ir kiti azartiniai lošimai – Mokesčių neutralumo principas – Mechanizuotas bingas, kai laimėjimai išmokami grynaisiais („mechanised cash bingo“) – Lošimo automatai – Nuo įstatymų nuostatų nukrypstanti administracinė praktika – Gynybos pagrindas, grindžiamas deramu rūpestingumu („due diligence“)“
      Sujungtose bylose C‑259/10 ir C‑260/10
      dėl Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Jungtinė Karalystė) ir Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Jungtinė Karalystė) 2010 m. balandžio 19 ir 20 d. nutartimis, kurias Teisingumo Teismas gavo 2010 m. gegužės 26 d., pagal
         SESV 267 straipsnį pateiktų prašymų priimti prejudicinį sprendimą bylose

      Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs
      prieš
      The Rank Group plc
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai R. Silva de Lapuerta, G. Arestis, T. von Danwitz (pranešėjas) ir D. Šváby,
      generalinis advokatas Y. Bot,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2011 m. birželio 30 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        The Rank Group plc, atstovaujamos QC K. Lasok ir baristerio V. Sloane, įgaliotų solisitoriaus P. Drinkwater,

      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos S. Hathaway, padedamo baristerio G. Peretz,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos R. Lyal,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymai priimti prejudicinį sprendimą susiję su mokesčių neutralumo principo aiškinimu taikant 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios
         Tarybos direktyvos dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas
         vertinimo pagrindas (OL L 145, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23; toliau – Šeštoji direktyva)
         13 straipsnio B skirsnio f punktą.

      2        Šie prašymai pateikti sprendžiant du ginčus tarp Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (toliau – Commissioners) ir The Rank Group plc (toliau – Rank) dėl Commissioners atsisakymo tenkinti Rank prašymą grąžinti pridėtinės vertės mokestį (toliau – PVM), kurį ši sumokėjo nuo pajamų, gautų organizuojant tam tikrus azartinius
         lošimus 2002–2005 metais.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisės aktai
      3        Pagal Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalį PVM apmokestinamas „prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje
         už atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis asmuo, veikdamas kaip toks“.

      4        Šios direktyvos 13 straipsnyje „Atleidimas nuo mokesčio šalies teritorijos ribose“ nurodyta:

      „<...>
      B.      Kiti atleidimo nuo mokesčio atvejai
      Nepažeisdamos kitų Bendrijos nuostatų, valstybės narės atleidžia nuo mokesčio toliau nurodytą veiklą taikydamos sąlygas, kurias
         jos turi nustatyti siekdamos užtikrinti, kad atleidimas nuo mokesčio būtų teisingas ir sąžiningas ir kad būtų užkirstas kelias
         galimam mokesčių vengimui, išsisukinėjimui ar piktnaudžiavimui:

      <...>
      f)      lažybas, loterijas ir kitas azartinių lošimų formas, laikantis kiekvienos valstybės narės nustatytų sąlygų ir apribojimų;
      <...>“
       Nacionalinės teisės aktai
       Su PVM susiję teisės aktai
      5        Remiantis tuo metu, kai vyko pagrindinėje byloje nagrinėjami įvykiai, galiojusios redakcijos 1994 m. PVM įstatymo (Value Added Tax Act 1994, toliau – 1994 m. PVM įstatymas) 31 straipsnio 1 dalimi, prekių tiekimas arba paslaugų teikimas atleidžiamas nuo PVM, jei
         atitinka vieną iš šio įstatymo 9 priede aprašytų sandorių.

      6        Šio 9 priedo 4 grupės „Lažybos, lošimai ir loterijos“ 1 punkte buvo numatyta, kad nuo mokesčio atleidžiamas bet kokių priemonių,
         skirtų dalyvauti lažybose ar azartiniams lošimams lošti, suteikimas.

      7        Šios 4 grupės 1–3 pastabose buvo nurodyta:

      „1.      1 punktas neapima:
      <...>
      b)      teisės dalyvauti lošime, už kurį gali būti imamas mokestis pagal [1968 m. Lošimų įstatymo (Gaming Act 1968)] 14 straipsnio <...> nuostatas, suteikimo,

      <...>
      d)      žaidimų automato suteikimo.
      <...>
      2.      Sąvoka „azartinis lošimas“ reiškia tą patį kaip ir 1968 m. Lošimų įstatyme <...>
      3.      Sąvoka „žaidimų automatas“ reiškia automatą, kuris atitinka šias sąlygas:
      a)      jis sukurtas arba pritaikytas naudoti kaip priemonė azartiniams lošimams lošti ir
      b)      jo naudojimas yra mokamas (išskyrus nemokamas partijas, suteikiamas po laimėtos partijos); sumokama į automatą įmetant monetą
         ar žetoną (nuo 2003 m. – monetą, žetoną ar kitą daiktą) arba bet kokiu kitu būdu, ir

      c)      atsitiktinumo elementą lošiant lemia automatas.“
       Su lošimais ir lažybomis susiję teisės aktai
      8        Tuo metu, kai vyko pagrindinėje byloje nagrinėjami įvykiai, galiojusios redakcijos 1968 m. Lošimų įstatymo (toliau – 1968 m.
         Lošimų įstatymas) 52 straipsnio 1 dalyje buvo numatyta, kad šiame įstatyme sąvoka „lošti“ („gaming“) reiškia azartinių lošimų
         lošimą siekiant laimėti pinigų arba piniginę vertę turinčių prizų, o sąvoka „automatas“ („machine“) apima bet kokį automatą.

      9        Minėto įstatymo 26 straipsnio 1 ir 2 dalyse buvo nustatyta:

      „1.      Šio įstatymo [III dalis] taikoma visiems automatams, kurie:
      a)      sukurti arba pritaikyti naudoti kaip priemonė azartiniams lošimams lošti ir
      b)      turi angą ar kitokią ertmę, skirtą pinigams ar piniginę vertę turintiems daiktams, pavyzdžiui, gryniesiems pinigams ar žetonams,
         įmesti.

      2.      Ankstesnėje dalyje esanti nuoroda į azartinio lošimo lošimą naudojant automatą apima azartinio lošimo lošimą, iš dalies naudojant
         automatą ir iš dalies – kitas priemones, jeigu (ir tik jeigu) atsitiktinumo elementą lošiant lemia automatas.“

      10      Automatas, atitinkantis šią „žaidimų automato“ sąvoką, galėjo būti eksploatuojamas tik patalpose, kurioms išduotas leidimas,
         ir laikantis tam tikrų sąlygų, susijusių su statomomis sumomis ir laimėjimais, taip pat konkrečioje vietoje esančių automatų
         skaičiumi. Kai naudojant tam tikrą automatą vykdyta veikla buvo „lošimas“, tačiau automatas neatitiko minėtos sąvokos, jo
         naudojimas buvo reglamentuojamas kitomis įstatymų nuostatomis, numatančiomis, be kita ko, kitas statomų sumų ir laimėjimų
         ribas.

      11      Lažybomis laikoma veikla buvo reglamentuota 1963 m. Lažybų, azartinių lošimų ir loterijų įstatymu (Betting, Gaming and Lotteries Act 1963). Kai klientas norėdavo įmokėti statomą sumą vietoje, jis turėjo kreiptis į lažybų punktus, turinčius licencijas priimti
         statomas sumas (licensed betting offices, toliau – LBO).

      12      Vienoms patalpoms galėjo būti išduota arba lažybų, arba azartinių lošimų licencija. Be to, skyrėsi licencijos gavimo sąlygos
         ir vietoms, kurioms galėjo būti išduotas leidimas, taikoma tvarka – visų pirma, kiek tai susiję su alkoholio pardavimu ir
         darbo valandomis. Lažybos galėdavo vykti tik LBO, o lošimai – tik kazino, užeigose ir (arba) baruose, bingo salonuose ir žaidimo
         automatų salonuose.

       Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
      13      Rank yra PVM mokėtojų grupei, Jungtinėje Karalystėje eksploatuojančiai bingo klubus ir kazino, kuriuose klientams, be kita ko,
         siūlomas „mechanizuotas bingas, kai laimėjimai išmokami grynaisiais“ („mechanised cash bingo“, toliau – mc‑bingas) ir lošimo
         automatai, atstovaujanti narė.

      14      Deklaravusi ir Commissioners sumokėjusi PVM už paslaugas, suteiktas naudojant mc‑bingo ir lošimo automatus, Rank pareiškė du ieškinius Value Added Tax Tribunal, dabar – First-tier Tribunal (Tax Chamber) (toliau – Tribunal), siekdama susigrąžinti šį mokestį. Pirmasis ieškinys susijęs su mc-bingo apmokestinimu laikotarpiu nuo 2003 m. sausio 1 d.
         iki 2005 m. gruodžio 31 d., o antrasis – su lošimo automatų apmokestinimu laikotarpiu nuo 2002 m. spalio 1 d. iki 2005 m.
         gruodžio 5 d.

      15      Šie ieškiniai iš esmės buvo grindžiami argumentu, kad įvairios mc-bingo ir lošimo automatų rūšys su PVM susijusiuose teisės
         aktuose buvo vertinamos skirtingai, nors, vartotojo požiūriu, jos buvo panašios ir netgi identiškos, ir dėl to PVM taikymas
         tam tikroms mc-bingo ir lošimo automatų rūšims pažeidžia mokesčių neutralumo principą.

       Su mc-bingu susijęs ieškinys
      16      Mc-bingas buvo žaidžiamas serijomis, sudarytomis iš kelių žaidimų. Statymo suma būdavo paskelbiama iš anksto, bet laimėjimo
         suma, kuri priklausydavo nuo tam tikrame žaidime dalyvaujančių žaidėjų skaičiaus, galėjo pasikeisti žaidimų bloke, netgi pirmoje
         žaidimo dalyje, ir žaidėjai, įmokėdami statymą, nebūtinai žinojo tą sumą.

      17      Šalys pagrindinėje byloje sutaria, kad 1994 m. PVM įstatymo 9 priedo 4 grupės 1 pastabos b punkte daroma nuoroda į 1968 m.
         Lošimų įstatymą, todėl mc‑bingas būdavo atleistas nuo PVM, tik jei statymas būdavo mažesnis arba lygus 50 pensų ir jei laimėjimas
         būdavo mažesnis arba lygus 25 svarams sterlingų. Tačiau jeigu viena iš šių sąlygų nebūdavo įvykdoma, toks lošimas nebūdavo
         atleidžiamas nuo šio mokesčio. Taip pat aišku, kad, vartotojo požiūriu, šios dvi mc-bingo rūšys buvo identiškos. Tačiau Commissioners tvirtino, kad mokesčių neutralumo principas nepažeidžiamas, nes nebuvo įrodyta, jog toks skirtingas vertinimas paveikė konkurenciją
         tarp šių azartinių lošimų.

      18      2008 m. gegužės 15 d. Tribunal priėmė Rank palankų sprendimą. Commissioners apeliacinis skundas dėl šio sprendimo buvo atmestas 2009 m. birželio 8 d. High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division sprendimu. Todėl Commissioners apskundė šį sprendimą Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).

       Su lošimo automatais susijęs ieškinys
      19      Kalbant apie lošimo automatus pažymėtina, kad 1994 m. PVM įstatymo 9 priedo 4 grupės 1 pastaboje numatytas atleidimas nuo
         PVM nebūdavo taikomas, jeigu atitinkamas automatas, kuriuo galėdavo žaisti lošėjas, būdavo „žaidimų automatas“, kaip tai suprantama
         pagal šios 4 grupės 1 pastabos d punktą ir 3 pastabą.

      20      Šiuo atžvilgiu Rank eksploatuojami ir tokiais žaidimų automatais, kuriems tuo pat metu taikoma 1968 m. Lošimų įstatymo III dalis (toliau – „Part-III-machines“),
         laikomi lošimo automatai palyginami su kitomis dviem lošimo automatų rūšimis, visų pirma atsižvelgiant į tai, ar atsitiktinumo
         elementą lošiant, pateikus lošėjo naudojamame automate instaliuotos lošimų programinės įrangos užklausą, lemia pats šis automatas.

      21      Apmokestinamuose „Part-III-machines“ šį elementą lemia elektroninis atsitiktinių skaičių generatorius („electronic random
         number generator“), fiziškai inkorporuotas į lošėjo naudojamą automatą. Tačiau pirmą lyginamų lošimo automatų rūšį (toliau
         – lyginamieji automatai I) sudaro automatai, kurių keli elektroninėmis priemonėmis sujungiami su bendru ir atskiru elektroniniu
         atsitiktinių skaičių generatoriumi, esančiu tose pačiose patalpose kaip ir lošėjų naudojami terminalai.

      22      Antrą lyginamų lošimo automatų rūšį sudaro „fiksuoto santykio lažybų terminalai“ („fixed odds betting terminals“, toliau –
         FOBT), kurie galėjo būti įrengiami tik LBO. FOBT naudojantis lošėjas, įmokėdamas tam tikrą sumą į terminalą, lažindavosi dėl
         kurio nors įvykio ar virtualaus lošimo, įvesto į FOBT programinę įrangą, baigties, t. y. vadinamojo formato („format“). Įvykio
         ar virtualaus lošimo baigtį nulemdavo elektroninis atsitiktinių skaičių generatorius, esantis už atitinkamo LBO patalpų ribų.
         Ginčas dėl to, ar, atsižvelgiant į lošimus reglamentuojančius teisės aktus, kai kurie FOBT esantys formatai sudarė galimybę
         „lažintis“ arba „lošti“, dėl tarp atitinkamų šalių sudaryto susitarimo nebuvo išspręstas teismo sprendimu. Kadangi neatitiko
         „žaidimų automato“ sąvokos, kaip ji suprantama pagal PVM teisės aktus, FOBT buvo atleisti nuo šio mokesčio. Tačiau iš jų gautoms
         pajamoms buvo taikomas bendras lažybų mokestis.

      23      Nagrinėjant bylą Tribunal buvo aišku, kad, vartotojų požiūriu, apmokestinami „Part-III-machines“ ir lyginamieji automatai I yra panašūs. Tačiau Commissioners ginčijo visų pirma tai, kad šios dvi automatų kategorijos konkuruoja tarpusavyje ir kad pagal nacionalinę teisę lyginamieji
         automatai I iš tiesų atleisti nuo mokesčio.

      24      2008 m. rugpjūčio 19 d. Tribunal priėmė Rank palankų sprendimą dėl kai kurių klausimų ir atidėjo vėlesniam laikui sprendimą dėl kitų klausimų. Šiame pirmame sprendime Tribunal, be kita ko, nusprendė, kad lyginamieji automatai I pagal nacionalinės teisės aktus atleisti nuo PVM. Bet kuriuo atveju Commissioners praktiškai sąmoningai laikė lyginamuosius automatus I atleistais nuo mokesčio.

      25      Commissioners apeliacinį skundą dėl šio sprendimo High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division atmetė 2009 m. birželio 8 d. Šį sprendimą Commissioners apskundė Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division), ginčydami visų pirma atitinkamos praktikos dėl lyginamųjų automatų I atleidimo nuo PVM buvimą.

      26      2009 m. gruodžio 11 d. Tribunal priėmė Rank palankų sprendimą dėl iš pradžių atidėtų klausimų. Dėl lyginamųjų automatų I jis nurodė, kad Commissioners gindamiesi negali teigti, jog veikė su deramu rūpestingumu („due diligence“), net jei šie automatai buvo patiekti į rinką
         tik po to, kai buvo priimtos nagrinėjamos nacionalinės teisės normos. Tribunal taip pat konstatavo, kad, kiek tai susiję su FOBT, kurie, abstrakčiai mąstant, daugumos lošėjų požiūriu, yra panašūs į „Part-III-machines“,
         pažeistas mokesčių neutralumo principas. Abi automatų rūšys paprasčiausiai laikomos lošimų iš pinigų automatais. Skirtumų
         dauguma vartotojų arba nežino, arba jiems tai nesvarbu.

      27      Dėl 2009 m. gruodžio 11 d. sprendimo Commissioners pateikė apeliacinį skundą Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber). Šiuo skundu visų pirma siekiama, kad būtų išnagrinėtas apmokestinamų lošimo automatų ir FOBT panašumas ir kad būtų atmesti
         deramu rūpestingumu grindžiami argumentai.

       Prejudiciniai klausimai byloje C‑259/10
      28      Manydamas, kad pagrindinės bylos sprendimas priklauso nuo Sąjungos teisės išaiškinimo, Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Jeigu skirtingas vertinimas PVM atžvilgiu taikomas:
      –        paslaugų, kurios, vartotojo požiūriu, yra identiškos, teikimui, arba
      –        panašių paslaugų, tenkinančių tuos pačius vartotojo poreikius, teikimui,
      ar to savaime pakanka, kad būtų nustatytas mokesčių neutralumo principo pažeidimas, ir ar taip pat reikia atsižvelgti (ir
         jei taip – kaip)

      a)      į norminį ir ekonominį kontekstą;
      b)      į tai, ar identiškos arba galbūt panašios nagrinėjamos paslaugos tarpusavyje konkuruoja, ir (arba)
      c)      į tai, ar dėl skirtingo vertinimo PVM atžvilgiu iškraipoma konkurencija?
      2.      Ar mokesčių mokėtojas, kurio teikiamos paslaugos pagal nacionalinę teisę yra apmokestinamos PVM (kadangi valstybė narė pagal
         Šeštosios PVM direktyvos 13 straipsnio B skirsnio f punktą naudojasi jai suteikta diskrecija), turi teisę reikalauti grąžinti
         už šias paslaugas sumokėtą PVM, remdamasis tuo, kad dėl kitoms paslaugoms (toliau – lyginamosios paslaugos) taikomos apmokestinimo
         PVM tvarkos pažeidžiamas mokesčių neutralumo principas, jeigu:

      a)      pagal nacionalinę teisę lyginamosios paslaugos buvo apmokestinamos PVM, tačiau
      b)      valstybės narės mokesčių administratorius pagal savo praktiką laikė lyginamąsias paslaugas atleistomis nuo PVM?
      3.      Jeigu atsakymas į antrąjį klausimą yra teigiamas, kokį elgesį reikia laikyti reikšminga praktika, ir visų pirma:
      a)      ar būtina, kad mokesčių administratorius būtų aiškiai ir vienareikšmiškai nurodęs, jog lyginamosios paslaugos laikytinos atleistomis
         nuo PVM;

      b)      ar svarbu tai, kad tuo metu, kai mokesčių administratorius padarė pareiškimą, jis ne iki galo arba neteisingai suvokė faktines
         aplinkybes, turinčias reikšmės teisingam lyginamųjų paslaugų apmokestinimui PVM; ir

      c)      ar turi reikšmės tai, kad mokesčių mokėtojas neskaičiavo, o mokesčių administratorius nereikalavo mokėti PVM už lyginamąsias
         paslaugas, tačiau vėliau mokesčių administratorius siekė šį PVM išieškoti, jei nebuvo suėję įprasti nacionalinėje teisėje
         taikomi senaties terminai?

      4.      Jeigu skirtingas mokestinis vertinimas yra nuoseklios nacionalinių mokesčių administratorių praktikos, paremtos visuotinai
         pripažįstamu tikrosios vidaus teisės aktų reikšmės suvokimu, rezultatas, ar įtakos mokesčių neutralumo principo pažeidimo
         buvimui turi tai, kad:

      a)      vėliau mokesčių administratoriai pakeičia savo praktiką;
      b)      vėliau nacionalinis teismas konstatuoja, kad pakeista praktika atspindi teisingą vidaus teisės aktų prasmę;
      c)      valstybė narė dėl nacionalinės ir (arba) Europos teisės principų, įskaitant teisėtų lūkesčių apsaugos, estoppel, teisinio saugumo ir įstatymo negaliojimo atgal principus, ir (arba) senaties terminų negali rinkti PVM už prekes, kurios
         anksčiau buvo laikomos atleistomis nuo PVM?“

       Prejudiciniai klausimai byloje C‑260/10
      29      Kadangi Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) taip pat manė, kad pagrindinės bylos sprendimas priklauso nuo Sąjungos teisės išaiškinimo, jis nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą
         ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Jeigu valstybė narė, naudodamasi jai Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio f punktu suteikta diskrecija, kai kuriuos
         lošimams iš pinigų naudojamus automatus [„Part-III-machines“] apmokestino PVM, o kitus tokius automatus (įskaitant FOBT) paliko
         atleistus nuo PVM ir jeigu teigiama, kad taip valstybė narė pažeidė mokesčių neutralumo principą, ar, lyginant [„Part-III-machines“]
         ir FOBT, yra i) lemiama arba ii) svarbu tai, kad:

      a)      naudojant FOBT buvo siūloma veikla, laikoma „lažybomis“ pagal nacionalinę teisę (arba veikla, kurią atitinkama reguliavimo
         institucija, įgyvendindama savo reguliavimo srities įgaliojimus, buvo pasirengusi laikyti „lažybomis“ pagal vidaus teisę),
         ir

      b)      naudojant [„Part-III-machines“] buvo siūloma veikla, pagal nacionalinę teisę klasifikuojama kitaip, t. y. laikoma „lošimu“,
      ir tai, kad pagal tos valstybės narės teisės aktus, susijusius su azartinių lošimų kontrole ir reguliavimu, lošimams ir lažyboms
         buvo taikomas skirtingas reglamentavimas? Jeigu taip, į kokius nagrinėjamos vienos ir kitos reglamentavimo tvarkos skirtumus
         nacionalinis teismas turėtų atsižvelgti?

      2.      Nustatant, ar pagal mokesčių neutralumo principą pirmajame klausime nurodytoms automatų rūšims (FOBT ir [„Part-III-machines“])
         turėtų būti taikoma vienoda apmokestinimo tvarka, kokį abstrakcijos lygį turi taikyti nacionalinis teismas nustatydamas, ar
         prekės yra panašios? Visų pirma kiek svarbu atsižvelgti į tokius dalykus:

      a)      FOBT ir [„Part-III-machines“] panašumus ir skirtumus, kiek tai susiję su leidžiamomis didžiausiomis statomomis sumomis ir
         laimėjimais;

      b)      tai, kad FOBT buvo galima naudoti tik tam tikrose patalpose, kurioms išduota lažybų licencija ir kurios skiriasi nuo patalpų,
         kurioms išduota lošimų licencija, ir kurioms taikomi kitokie reikalavimai nei patalpoms, kurioms išduota lošimų licencija
         (nors FOBT ir ne daugiau kaip du [„Part-III-machines“] kartu galėjo būti naudojami patalpose, kurioms išduota lažybų licencija);

      c)      tai, kad tikimybė laimėti naudojant FOBT buvo tiesiogiai susijusi su paskelbtais fiksuotais santykiais, o laimėjimo lošiant
         [„Part-III-machines“] tikimybę kai kuriais atvejais galėjo pakeisti įrenginys, ilgainiui užtikrinantis operatoriui ir lošėjui
         tam tikro procentinio dydžio grąžą;

      d)      FOBT ir [„Part-III-machines“] naudojamų formatų panašumus ir skirtumus;
      e)      FOBT ir [„Part-III-machines“] panašumus ir skirtumus, susijusius su galima lošėjo ir automato sąveika;
      f)      tai, ar pirmiau nurodyti dalykai buvo žinomi daugumai lošėjų, lošiančių automatais, ir ar jie juos laikė reikšmingais ar svarbiais;
      g)      tai, ar kuri nors iš pirmiau nurodytų aplinkybių pateisina skirtingą apmokestinimo PVM tvarką?
      3.      Jeigu valstybė narė, naudodamasi jai Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio f punktu suteikta diskrecija, atleido azartinius
         lošimus nuo PVM, tačiau šiuo mokesčiu apmokestino tam tikrą azartiniams lošimams naudojamų automatų kategoriją:

      a)      ar valstybė narė, siekdama apsiginti nuo kaltinimo mokesčių neutralumo principo pažeidimu, iš esmės gali remtis gynybos argumentu,
         pagrįstu deramu rūpestingumu; ir

      b)      jeigu atsakymas į a punkte pateiktą klausimą yra teigiamas, kokie veiksniai yra svarbūs nustatant, ar valstybė narė turi teisę
         remtis tokiu gynybos argumentu?“

      30      2010 m. rugpjūčio 9 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C‑259/10 ir C‑260/10 buvo sujungtos, kad būtų bendrai
         vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys bei priimtas bendras sprendimas.

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo byloje C‑259/10 b ir c punktų
      31      Šiuo klausimu Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) iš esmės siekia sužinoti, ar mokesčių neutralumo principas turi būti aiškinamas taip, kad skirtingo dviejų, vartotojo požiūriu,
         identiškų ar panašių paslaugų, tenkinančių tuos pačius vartotojo poreikius, vertinimo PVM atžvilgiu pakanka, kad būtų nustatytas
         šio principo pažeidimas, ir ar toks pažeidimas reikalauja, kad, be to, būtų nustatytas faktinis konkurencijos tarp šių paslaugų
         buvimas arba konkurencijos iškraipymas dėl minėto skirtingo vertinimo.

      32      Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, mokesčių neutralumo principu visų pirma draudžiama PVM atžvilgiu skirtingai vertinti
         panašias prekes ar paslaugas, kurios konkuruoja tarpusavyje (žr., be kita ko, 2001 m. gegužės 3 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑481/98, Rink. p. I‑3369, 22 punktą; 2005 m. gegužės 26 d. Sprendimo Kingscrest Associates ir Montecello, C‑498/03, Rink. p. I‑4427, 41 ir 54 punktus; 2008 m. balandžio 10 d. Sprendimo Marks & Spencer, C‑309/06, Rink. p. I‑2283, 47 punktą ir 2011 m. kovo 3 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, C‑41/09, Rink. p. I‑0000, 66 punktą).

      33      Iš šio minėto principo aprašymo matyti, kad dviejų paslaugų panašumas lemia, jog šios paslaugos konkuruoja tarpusavyje.

      34      Todėl faktinis konkurencijos tarp dviejų paslaugų buvimas nėra savarankiška ir papildoma mokesčių neutralumo principo pažeidimo
         sąlyga, jeigu nagrinėjamos paslaugos, vartotojo požiūriu, yra identiškos ar panašios ir tenkina tuos pačius vartotojo poreikius
         (šiuo klausimu žr. 2003 m. spalio 23 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑109/02, Rink. p. I‑12691, 22 ir 23 punktus bei 2005 m. vasario 17 d. Sprendimo Linneweber ir Akritidis, C‑453/02 ir C‑462/02, Rink. p. I‑1131, 19–21, 24, 25 ir 28 punktus).

      35      Ši išvada taikoma ir konkurencijos iškraipymui. Tai, kad dvi identiškos ar panašios paslaugos, tenkinančios tuos pačius poreikius,
         PVM atžvilgiu vertinamos skirtingai, paprastai lemia konkurencijos iškraipymą (šiuo klausimu žr. 2001 m. kovo 29 d. Sprendimo
         Komisija prieš Prancūziją, C‑404/99, Rink. p. I‑2667, 46 ir 47 punktus bei 2007 m. birželio 28 d. Sprendimo JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust ir The Association of Investment Trust Companies, C‑363/05, Rink. p. I‑5517, 47–51 punktus).

      36      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pirmojo klausimo byloje C‑259/10 b ir c punktus reikia atsakyti taip: mokesčių neutralumo
         principas turi būti aiškinamas taip, kad skirtingo dviejų, vartotojo požiūriu, identiškų ar panašių paslaugų, tenkinančių
         tuos pačius vartotojo poreikius, vertinimo PVM atžvilgiu pakanka, kad būtų nustatytas šio principo pažeidimas. Todėl toks
         pažeidimas nereikalauja, kad, be to, būtų nustatytas faktinis konkurencijos tarp šių paslaugų buvimas arba konkurencijos iškraipymas
         dėl minėto skirtingo vertinimo.

       Dėl pirmojo klausimo byloje C‑259/10 a punkto ir pirmojo klausimo byloje C‑260/10
      37      Šiais klausimais prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismai iš esmės siekia išsiaiškinti, ar, esant skirtingam
         dviejų azartinių lošimų vertinimui, kiek tai susiję su atleidimo nuo PVM suteikimu pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio
         B skirsnio f punktą, mokesčių neutralumo principas turi būti aiškinamas taip, kad reikia atsižvelgti į tai, jog šie du lošimai
         priklauso skirtingoms licencijų kategorijoms ir jiems taikoma skirtinga teisinė tvarka kontrolės ir reguliavimo srityje.

      38      Remiantis Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio f punktu, lažybos, loterijos ir kitos azartinių lošimų formos atleidžiamos
         nuo PVM, laikantis kiekvienos valstybės narės nustatytų sąlygų ir apribojimų.

      39      Kadangi azartiniams lošimams ne taip paprasta taikyti PVM, toks atleidimas nuo mokesčio grindžiamas praktiniais sumetimais,
         o ne siekiant užtikrinti šiai veiklai palankesnes sąlygas PVM srityje, kaip tai yra tam tikrų bendrojo intereso paslaugų teikimo
         socialiniame sektoriuje atveju (žr. 2006 m. liepos 13 d. Sprendimo United Utilities, C‑89/05, Rink. p. I‑6813, 23 punktą ir 2010 m. birželio 10 d. Sprendimo Leo-Libera, C‑58/09, Rink. p. I‑0000, 24 punktą).

      40      Iš paties Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio f punkto teksto matyti, kad šia nuostata valstybėms narėms buvo palikta
         didelė diskrecija atleisti atitinkamus sandorius nuo mokesčio arba juos apmokestinti, nes ja šioms valstybėms leidžiama nustatyti
         galimas šio atleidimo nuo mokesčio sąlygas ir apribojimus (žr. minėto Sprendimo Leo-Libera 26 punktą).

      41      Tačiau kai, remdamosi minėta nuostata, valstybės narės pasinaudoja teise nustatyti atleidimo nuo mokesčio sąlygas ir apribojimus,
         taigi apmokestinti sandorius PVM arba jų neapmokestinti, jos privalo laikytis bendrai PVM sistemai būdingo mokesčių neutralumo
         principo (žr. 1998 m. birželio 11 d. Sprendimo Fischer, C‑283/95, Rink. p. I‑3369, 27 punktą ir minėto Sprendimo Linneweber ir Akritidis 24 punktą).

      42      Kaip nurodyta šio sprendimo 32 punkte, šiuo principu draudžiama PVM atžvilgiu skirtingai vertinti panašias paslaugas.

      43      Siekiant nustatyti, ar dvi paslaugos yra panašios, kaip tai suprantama pagal tame punkte nurodytą teismų praktiką, pirmiausia
         reikia atsižvelgti į vidutinio vartotojo požiūrį (žr., pagal analogiją, 1999 m. vasario 25 d. Sprendimo CPP, C‑349/96, Rink. p. I‑973, 29 punktą), vengiant dirbtinio atskyrimo, pagrįsto nedideliais skirtumais (šiuo klausimu žr. minėto
         Sprendimo Komisija prieš Vokietiją 22 ir 23 punktus).

      44      Taigi dvi paslaugos yra panašios, kai turi panašias savybes ir, atsižvelgiant į palyginamumo naudojant kriterijų, tenkina
         panašius vartotojų poreikius ir kai egzistuojantys skirtumai nedaro didelės įtakos vidutinio vartotojo sprendimui naudotis
         viena ar kita iš šių paslaugų (šiuo klausimu žr. minėto 2001 m. gegužės 3 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 27 punktą ir pagal analogiją 1995 m. rugpjūčio 11 d. Sprendimo Roders ir kt., C‑367/93–C‑377/93, Rink. p. I‑2229, 27 punktą bei 2002 m. vasario 27 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑302/00, Rink. p. I‑2055, 23 punktą).

      45      Pagal nusistovėjusią teismų praktiką mokesčių neutralumo principu PVM rinkimo srityje draudžiamas bendras skirstymas į neteisėtus
         ir teisėtus sandorius (žr., be kita ko, 1988 m. liepos 5 d. Sprendimo Mol, 269/86, Rink. p. 3627, 18 punktą; 1999 m. birželio 29 d. Sprendimo Coffeeshop „Siberië“, C‑158/98, Rink. p. I‑3971, 14 ir 21 punktus bei 2006 m. liepos 6 d. Sprendimo Kittel ir Recolta Recycling, C‑439/04 ir C‑440/04, Rink. p. I‑6161, 50 punktą). Iš to Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad valstybės narės negali suteikti
         atleidimo nuo mokesčio tik teisėtiems azartiniams lošimams (minėto Sprendimo Fischer 28 punktas). Taigi nagrinėjant dviejų azartinių lošimų panašumą negali būti atsižvelgiama į teisėtą ar neteisėtą jų organizavimo
         pobūdį.

      46      Taip pat iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad nustatant, ar lošimai arba azartinių lošimų automatai yra panašūs, lošimų
         organizatorių ir lošimo automatus eksploatuojančių asmenų tapatybė ir teisinė forma, kurios būdami jie vykdo veiklą, iš esmės
         yra nesvarbios (žr. minėto Sprendimo Linneweber ir Akritidis 25 ir 29 punktus bei juose nurodytą teismo praktiką).

      47      Be to, iš to sprendimo, visų pirma jo 29 ir 30 punktų, matyti, kad skirtumai, egzistuojantys tarp, pirma, užeigų ir (arba)
         barų bei lošimo salonų ir, antra, licencijuotų kazino, kiek tai susiję su aplinka, kurioje siūlomi azartiniai lošimai, visų
         pirma prieinamumu teritoriniu ir laiko atžvilgiais bei atmosfera, neturi reikšmės šių lošimų panašumui.

      48      Galiausiai, remiantis minėto Sprendimo Fischer 29 ir 30 punktais, tai, kad tik vienai iš dviejų lošimų rūšių taikomas nesuderintas mokestis, negali pateisinti išvados, jog
         šios lošimų rūšys yra nepanašios. Iš tiesų bendra PVM sistema būtų iškreipta, jeigu valstybės narės galėtų keisti jos taikymą
         atsižvelgdamos į tai, ar yra kitų nesuderintų mokesčių.

      49      Tai reiškia, kad vertinant nagrinėjamų lošimų panašumą prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusių teismų nurodyti teisinės
         tvarkos skirtumai yra nesvarbūs.

      50      Šios išvados nepaneigia tai, kad tam tikrais išimtiniais atvejais Teisingumo Teismas pripažino, jog, atsižvelgiant į nagrinėjamų
         sektorių specifiškumą, reguliavimo ir teisinės tvarkos, reglamentuojančios nagrinėjamą prekių tiekimą arba paslaugų teikimą,
         skirtumai, kaip antai vaisto kompensavimo galimybė arba įpareigojimo teikti universaliąsias paslaugas nustatymas paslaugų
         teikėjui, vartotojo požiūriu, gali lemti atskyrimą, kiek tai susiję su jo paties poreikių tenkinimu (žr. minėto 2001 m. gegužės
         3 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 27 punktą ir 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo TNT Post UK, C‑357/07, Rink. p. I‑3025, 38, 39 ir 45 punktus).

      51      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pirmojo klausimo byloje C‑259/10 a punktą ir pirmąjį klausimą byloje C‑260/10 reikia
         atsakyti taip: esant skirtingam dviejų azartinių lošimų vertinimui, kiek tai susiję su atleidimo nuo PVM suteikimu pagal Šeštosios
         direktyvos 13 straipsnio B skirsnio f punktą, mokesčių neutralumo principas turi būti aiškinamas taip, kad nereikia atsižvelgti
         į tai, jog šie du lošimai priklauso skirtingoms licencijų kategorijoms ir jiems taikoma skirtinga teisinė tvarka kontrolės
         ir reguliavimo srityje.

       Dėl antrojo klausimo byloje C‑260/10
      52      Šiuo klausimu Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) iš esmės siekia išsiaiškinti, ar siekiant mokesčių neutralumo principo atžvilgiu įvertinti, ar dvi lošimo automatų rūšys yra
         panašios ir PVM atžvilgiu turi būti vertinamos vienodai, reikia atsižvelgti į skirtumus, susijusius su leidžiamomis mažiausiomis
         ir didžiausiomis statomomis sumomis ir laimėjimais, tikimybe laimėti, naudojamais formatais ir galima lošėjo ir lošimo automato
         sąveika.

      53      Pirmiausia reikia konstatuoti, kad mokesčių neutralumo principo negalima aiškinti taip, jog lažybos, loterijos ir kiti azartiniai
         lošimai turi būti laikomi panašiomis paslaugomis, kaip tai suprantama pagal šį principą; priešingu atveju Šeštosios direktyvos
         13 straipsnio B skirsnio f punktas ir šia nuostata valstybėms narėms suteikta diskrecija, nurodyta šio sprendimo 40 punkte,
         netektų veiksmingumo. Todėl valstybė narė gali taikyti atleidimą nuo PVM tik tam tikroms azartinių lošimų formoms (šiuo klausimu
         žr. minėto Sprendimo Leo-Libera 35 punktą).

      54      Iš to sprendimo matyti, kad šis principas nepažeidžiamas, kai valstybė narė apmokestina PVM paslaugas, teikiamas naudojant
         lošimo automatus, tačiau atleidžia nuo šio mokesčio lažybas dėl žirgų lenktynių, fiksuotų laimėjimų sporto lažybas, taip pat
         loterijas ir burtų traukimus (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Leo-Libera 9, 10 ir 36 punktus).

      55      Tačiau siekiant, kad būtų išlaikyta mokesčių neutralumo principo prasmė ir neiškreipta bendra PVM sistema, skirtingas vertinimas
         PVM atžvilgiu negali būti grindžiamas atitinkamų lošimų, priklausančių tai pačiai lošimų kategorijai, kaip antai lošimo automatų
         kategorija, struktūros, sąlygų arba taisyklių detalių skirtumais.

      56      Iš šio sprendimo 43 ir 44 punktų matyti, kad skirtingai apmokestinamų azartinių lošimų panašumo nustatymas, kurį, atsižvelgdamas
         į konkrečios bylos aplinkybes, turi atlikti nacionalinis teismas (šiuo klausimu žr. 2006 m. balandžio 27 d. Sprendimo Solleveld ir van den Hout-van Eijnsbergen, C‑443/04 ir C‑444/04, Rink. p. I‑3617, 42 ir 45 punktus bei minėto Sprendimo Marks & Spencer 48 punktą), turi būti atliekamas vadovaujantis vidutinio vartotojo požiūriu ir turi būti atsižvelgiama į reikšmingas ar svarbias
         aplinkybes, galinčias daryti didelę įtaką jo sprendimui dalyvauti viename ar kitame lošime.

      57      Šiuo atžvilgiu skirtumai, susiję su leidžiamomis mažiausiomis ir didžiausiomis statomomis sumomis ir laimėjimais, tikimybe
         laimėti, naudojamais formatais ir galima lošėjo ir lošimo automato sąveika, gali daryti didelę įtaką vidutinio vartotojo sprendimui,
         nes azartiniai lošimai traukia iš esmės dėl galimybės laimėti.

      58      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į antrąjį klausimą byloje C‑260/10 reikia atsakyti taip: siekiant mokesčių neutralumo principo
         atžvilgiu įvertinti, ar dvi lošimo automatų rūšys yra panašios ir PVM atžvilgiu turi būti vertinamos vienodai, reikia patikrinti,
         ar šių rūšių naudojimas, vidutinio vartotojo požiūriu, yra panašus ir tenkina tuos pačius jo poreikius, o aplinkybės, į kurias
         šiuo atžvilgiu gali būti atsižvelgiama, yra visų pirma mažiausios ir didžiausios statomos sumos ir laimėjimai, taip pat tikimybė
         laimėti.

       Dėl antrojo klausimo byloje C‑259/10
      59      Antruoju klausimu byloje C‑259/10 Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) iš esmės siekia išsiaiškinti, ar mokesčių neutralumo principas turi būti aiškinamas taip, kad mokesčių mokėtojas gali prašyti
         grąžinti už tam tikras paslaugas sumokėtą PVM, teigdamas, jog buvo pažeistas šis principas, kai atitinkamos valstybės narės
         mokesčių administratorius praktikoje laikė panašias paslaugas nuo mokesčio atleistomis paslaugomis, nors jos pagal taikytinus
         nacionalinės teisės aktus ir nėra atleistos nuo PVM.

      60      Šis klausimas susijęs su Commissioners pagrindinėje byloje nurodytu argumentu, kad „Part-III-machines“ apmokestinimu mokesčių neutralumo principas nepažeidžiamas,
         nes pagal 1994 m. PVM įstatymo nuostatas lyginamieji automatai I nebeatleidžiami nuo PVM, nors Commissioners ir pripažįsta, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamais metais netaikė PVM šiems automatams.

      61      Šiuo atžvilgiu primintina, kad mokesčių neutralumo principas yra vienodo požiūrio principo išraiška PVM srityje (žr., be kita
         ko, 2009 m. spalio 29 d. Sprendimo NCC Construction Danmark, C‑174/08, Rink. p. I‑10567, 41 punktą ir 2010 m. birželio 10 d. Sprendimo CopyGene, C‑262/08, Rink. p. I‑0000, 64 punktą).

      62      Net jei viešoji administracija, vadovaudamasi bendra praktika, gali būti šios praktikos saistoma (šiuo klausimu žr. 1987 m.
         sausio 21 d. Sprendimo Ferriera Valsabbia prieš Komisiją, 268/84, Rink. p. 353, 14 ir 15 punktus bei 2005 m. birželio 28 d. Sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 211 punktą), tačiau vienodo požiūrio principas
         turi derėti su teisėtumo laikymusi, o tai reiškia, kad niekas negali savo naudai remtis neteisėtumu, padarytu kito asmens
         naudai (šiuo klausimu žr. 1984 m. spalio 9 d. Sprendimo Witte prieš Parlamentą, 188/83, Rink. p. 3465, 15 punktą; 1985 m. liepos 4 d. Sprendimo Williams prieš Audito Rūmus, 134/84, Rink. p. 2225, 14 punktą ir 2011 m. kovo 10 d. Sprendimo Agencja Wydawnicza Technopol prieš VRDT, C‑51/10 P, Rink. p. I‑0000, 75 ir 76 punktus).

      63      Iš to matyti, kad mokesčių mokėtojas negali reikalauti, jog tam tikrai paslaugai būtų taikomas toks pat mokestinis vertinimas
         kaip kitai paslaugai, kai toks vertinimas neatitinka taikytinų nacionalinės teisės aktų.

      64      Todėl į antrąjį klausimą byloje C‑259/10 reikia atsakyti taip: mokesčių neutralumo principas turi būti aiškinamas taip, kad
         mokesčių mokėtojas negali prašyti grąžinti už tam tikras paslaugas sumokėtą PVM, teigdamas, jog buvo pažeistas šis principas,
         kai atitinkamos valstybės narės mokesčių administratorius praktikoje laikė panašias paslaugas nuo mokesčio atleistomis paslaugomis,
         nors jos pagal taikytinus nacionalinės teisės aktus ir nėra atleistos nuo PVM.

      65      Atsižvelgiant į šį atsakymą, į trečiąjį ir ketvirtąjį klausimus byloje C‑259/10 atsakyti nereikia.

       Dėl trečiojo klausimo byloje C‑260/10
      66      Šiuo klausimu Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) iš esmės siekia išsiaiškinti, ar mokesčių neutralumo principas turi būti aiškinamas taip, kad valstybė narė, kuri pasinaudojo
         Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio f punktu suteikta diskrecija ir atleido nuo PVM bet kokių priemonių, skirtų
         azartiniams lošimams lošti, suteikimą, tačiau neatleido vienos tam tikrus kriterijus atitinkančių automatų kategorijos, atsakydama
         į šio principo pažeidimu grindžiamą prašymą grąžinti PVM, gali remtis tuo, kad ji su deramu rūpestingumu reagavo į naujos,
         šių kriterijų neatitinkančios automatų rūšies atsiradimą.

      67      Šis klausimas susijęs su Commissioners argumentu, kad tuo metu, kai buvo priimtos pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias „Part-III-machines“
         netaikomas azartiniams lošimams taikomas atleidimas nuo PVM, nebuvo panašių lošimo automatų, kurie būtų atleisti nuo šio mokesčio.
         Skirtingas panašių automatų vertinimas išaiškėjo tik pastaruoju metu dėl to, kad atsirado nauja lošimo automatų rūšis, apie
         kurią mokesčių administratorius sužinojo tik praėjus tam tikram laikui, kai buvo pradėta prekiauti šiais aparatais. Todėl
         Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė, per protingą terminą priėmusi priemones, skirtas, kad būtų nustota
         laikytis skirtingo mokestinio vertinimo, veikė su deramu rūpestingumu.

      68      Šiuo atžvilgiu pirmiausia reikia priminti, kad kai valstybės narės nustatytos azartinių lošimų atleidimo nuo PVM sąlygos ir
         apribojimai prieštarauja mokesčių neutralumo principui, ta valstybė narė negali remtis tokiomis sąlygomis ar apribojimais
         atsisakydama tokių lošimų organizatoriui taikyti atleidimą nuo mokesčio, kurio jis gali teisėtai reikalauti pagal Šeštąją
         direktyvą (žr. minėto Sprendimo Linneweber ir Akritidis 37 punktą).

      69      Todėl Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio f punktas yra tiesioginio veikimo, t. y. azartinių lošimų organizatorius
         arba azartinių lošimo automatų eksploatuotojas nacionaliniuose teismuose gali juo remtis siekdamas išvengti šios nuostatos
         neatitinkančių vidaus teisės normų taikymo (žr. minėto Sprendimo Linneweber ir Akritidis 38 punktą).

      70      Toks tiesioginis direktyvos nuostatos veikimas nepriklauso nei nuo atitinkamos valstybės narės perkeliant atitinkamą direktyvą
         padarytos tyčinės klaidos ar nerūpestingumo buvimo, nei nuo pakankamai rimto Sąjungos teisės pažeidimo buvimo (šiuo klausimu
         žr. 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo Marks & Spencer, C‑62/00, Rink. p. I‑6325, 25 ir 27 punktus; 2004 m. spalio 5 d. Sprendimo Pfeiffer ir kt., C‑397/01–C‑403/01, Rink. p. I‑8835, 103 punktą ir minėto 2008 m. balandžio 10 d. Sprendimo Marks & Spencer 36 punktą).

      71      Be to, reikia atsižvelgti į tai, kad pagal nagrinėjamas nacionalinės teisės normas bet kokių priemonių, skirtų dalyvauti lažybose
         ar azartiniams lošimams lošti, suteikimas iš esmės buvo atleistas nuo PVM, išskyrus tam tikrus kriterijus atitinkančių lošimo
         automatų suteikimą. Tokių atribojimo kriterijų nustatymas atmeta galimybę valstybei narei teigti manius, jog šių kriterijų
         neatitinkantys automatai neegzistuoja ir kad ji net neturėjo atsižvelgti į tokių automatų atsiradimo galimybę.

      72      Be to, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir Jungtinės Karalystės pastabų matyti, kad Gaming Board, lošimų reguliavimo institucija, taigi ir atitinkamos valstybės narės administravimo subjektas, buvo informuota apie naujų
         lošimo automatų egzistavimą dar prieš jų komercinį naudojimą.

      73      Atsižvelgiant į tai, negalima sutikti su Commissioners argumentu, grindžiamu tuo, kad mokesčių administratorius apie tokį egzistavimą sužinojo vėliau, siekiant pateisinti skirtingą
         dviejų lošimo automatų rūšių vertinimą tam tikru laikotarpiu.

      74      Todėl į trečiąjį klausimą byloje C‑260/10 reikia atsakyti taip: mokesčių neutralumo principas turi būti aiškinamas taip, kad
         valstybė narė, kuri pasinaudojo Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio f punktu suteikta diskrecija ir atleido nuo
         PVM bet kokių priemonių, skirtų azartiniams lošimams lošti, suteikimą, tačiau neatleido vienos tam tikrus kriterijus atitinkančių
         automatų kategorijos, atsakydama į šio principo pažeidimu grindžiamą prašymą grąžinti PVM, negali remtis tuo, kad ji su deramu
         rūpestingumu reagavo į naujos, šių kriterijų neatitinkančios automatų rūšies atsiradimą.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      75      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Mokesčių neutralumo principas turi būti aiškinamas taip, kad skirtingo dviejų, vartotojo požiūriu, identiškų ar panašių paslaugų,
            tenkinančių tuos pačius vartotojo poreikius, vertinimo pridėtinės vertės mokesčio atžvilgiu pakanka, kad būtų nustatytas šio
            principo pažeidimas. Todėl toks pažeidimas nereikalauja, kad, be to, būtų nustatytas faktinis konkurencijos tarp šių paslaugų
            buvimas arba konkurencijos iškraipymas dėl minėto skirtingo vertinimo.
      2.      Esant skirtingam dviejų azartinių lošimų vertinimui, kiek tai susiję su atleidimo nuo pridėtinės vertės mokesčio suteikimu
            pagal 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo
            – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas 13 straipsnio B skirsnio f punktą, mokesčių neutralumo
            principas turi būti aiškinamas taip, kad nereikia atsižvelgti į tai, jog šie du lošimai priklauso skirtingoms licencijų kategorijoms
            ir jiems taikoma skirtinga teisinė tvarka kontrolės ir reguliavimo srityje.
      3.      Siekiant mokesčių neutralumo principo atžvilgiu įvertinti, ar dvi lošimo automatų rūšys yra panašios ir pridėtinės vertės
            mokesčio atžvilgiu turi būti vertinamos vienodai, reikia patikrinti, ar šių rūšių naudojimas, vidutinio vartotojo požiūriu,
            yra panašus ir tenkina tuos pačius jo poreikius, o aplinkybės, į kurias šiuo atžvilgiu gali būti atsižvelgiama, yra visų pirma
            mažiausios ir didžiausios statomos sumos ir laimėjimai, taip pat tikimybė laimėti.
      4.      Mokesčių neutralumo principas turi būti aiškinamas taip, kad mokesčių mokėtojas negali prašyti grąžinti už tam tikras paslaugas
            sumokėtą pridėtinės vertės mokestį, teigdamas, jog buvo pažeistas šis principas, kai atitinkamos valstybės narės mokesčių
            administratorius praktikoje laikė panašias paslaugas nuo mokesčio atleistomis paslaugomis, nors jos pagal taikytinus nacionalinės
            teisės aktus ir nėra atleistos nuo pridėtinės vertės mokesčio.
      5.      Mokesčių neutralumo principas turi būti aiškinamas taip, kad valstybė narė, kuri pasinaudojo Šeštosios direktyvos 77/388 13 straipsnio
            B skirsnio f punktu suteikta diskrecija ir atleido nuo pridėtinės vertės mokesčio bet kokių priemonių, skirtų azartiniams
            lošimams lošti, suteikimą, tačiau neatleido vienos tam tikrus kriterijus atitinkančių automatų kategorijos, atsakydama į šio
            principo pažeidimu grindžiamą prašymą grąžinti pridėtinės vertės mokestį, negali remtis tuo, kad ji su deramu rūpestingumu
            reagavo į naujos, šių kriterijų neatitinkančios automatų rūšies atsiradimą.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


1997 m. liepos 17 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Badische Erfrischungs-Getränke GmbH & Co. KG prieš Land Baden-Württemberg. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesverwaltungsgericht - Vokietija. # Byla C-17/96.


1985 m. spalio 23 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Riseria Modenese Srl prieš Europos Bendrijų Tarybą ir Komisiją ir Birra Peroni SpA. # Kruopos - Deliktinė atsakomybė. # Byla 267/80 rév.