title: 2003 m. liepos 24 d. Teisingumo Teismo sprendimas.#Altmark Trans GmbH ir Regierungspräsidium Magdeburg prieš Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH, dalyvaujant Oberbundesanwalt beim Bundesverwaltungsgericht.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesverwaltungsgericht - Vokietija.#Byla C-280/00.

text:
      TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS
      2003 m. liepos 24 d.(*)

      „Reglamentas (EEB) Nr. 1191/69 – Miesto, priemiesčių ir regiono reguliaraus transporto paslaugos – Valstybės subsidijos – Valstybės pagalbos sąvoka – Kompensacija už viešosios paslaugos įpareigojimų vykdymą“
      Byloje C‑280/00
      dėl Bundesverwaltungsgericht (Vokietija) pagal EB 234 straipsnį Teisingumo Teismui pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą šio teismo nagrinėjamoje
         byloje tarp

      Altmark Trans GmbH,

      Regierungspräsidium Magdeburg
      ir
      Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH,

      dalyvaujant
      Oberbundesanwalt beim Bundesverwaltungsgericht,

      dėl Sutarties 92 straipsnio (po pakeitimo – EB 87 straipsnis) ir Sutarties 77 straipsnio (po pakeitimo – EB 73 straipsnis)
         bei 1969 m. birželio 26 d. Tarybos Reglamento (EEB) Nr. 1191/69 dėl valstybių narių veiksmų, susijusių su įsipareigojimais,
         neatskiriamais nuo viešosios paslaugos geležinkelio, kelių ir vidaus vandenų transporto srityje sąvokos (OL L 156, p. 1; 2004 m.
         specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 1 t., p. 19), iš dalies pakeisto 1991 m. birželio 20 d. Tarybos reglamentu (EEB)
         Nr. 1893/91 (OL L 169, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 1 t., p. 314), išaiškinimo,

      TEISINGUMO TEISMAS
      kurį sudaro pirmininkas G. C. Rodríguez Iglesias, kolegijos pirmininkai J. P. Puissochet, M. Wathelet, R. Schintgen ir C. W. A. Timmermans
         (pranešėjas), teisėjai C. Gulmann, D. A. O. Edward, A. La Pergola, P. Jann, V. Skouris, F. Macken ir N. Colneric, S. von Bahr,
         J. N. Cunha Rodrigues ir A. Rosas,

      generalinis advokatas P. Léger,
      posėdžio sekretoriai: D. Louterman Hubeau, skyriaus vedėja, vėliau H. A. Rühl, vyriausiasis administratorius,
      išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:
      –        Altmark Trans GmbH, atstovaujamos advokato M. Ronellenfitsch,

      –        Regierungspräsidium Magdeburg, atstovaujamo L. H. Rode,
      –        Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH, atstovaujamos advokato C. Heinze,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos M. Wolfcarius ir D. Triantafyllou,
      susipažinęs su posėdžio pranešimu,
      išklausęs 2001 m. lapkričio 6 d. posėdyje Altmark Trans GmbH, atstovaujamos M. Ronellenfitsch, Regierungspräsidium Magdeburg, atstovaujamo L. H. Rode, Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH, atstovaujamos C. Heinze, Komisijos, atstovaujamos M. Wolfcarius ir D. Triantafyllou, pareikštas žodines pastabas,

      išklausęs 2002 m. kovo 19 d. posėdyje pateiktą generalinio advokato išvadą,
      atsižvelgęs į 2002 m. birželio 18 d. nutartį dėl žodinės proceso dalies atnaujinimo,
      išklausęs 2002 m. spalio 15 d. posėdyje Altmark Trans GmbH, atstovaujamos M. Ronellenfitsch, Regierungspräsidium Magdeburg, atstovaujamo S. Karnop, Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH, atstovaujamos C. Heinze, Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma, Danijos vyriausybės, atstovaujamos J. Molde, Ispanijos
         vyriausybės, atstovaujamos R. Silva de Lapuerta, Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos F. Million, Nyderlandų vyriausybės,
         atstovaujamos N. A. J. Bel, Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos J. E. Collins, padedamo QC E. Sharpston, ir Komisijos, atstovaujamos D. Triantafyllou, pareikštas žodines pastabas,

      išklausęs 2002 m. kovo 19 d. posėdyje pateiktą generalinio advokato išvadą,
      priima šį
      Sprendimą
      1        2000 m. balandžio 6 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2000 m. liepos 14 d., remdamasis EB 234 straipsniu Bundesverwaltungsgericht (Federacinis administracinis teismas) kreipėsi dėl prejudicinio sprendimo priėmimo, pateikdamas klausimą dėl Sutarties 92 straipsnio
         (po pakeitimo – EB 87 straipsnis), 77 straipsnio (po pakeitimo – EB 73 straipsnis) ir 1969 m. birželio 26 d. Reglamento (EEB)
         Nr. 1191/69 dėl valstybių narių veiksmų, susijusių su įsipareigojimais, neatskiriamais nuo viešosios paslaugos geležinkelio,
         kelių ir vidaus vandenų transporto srityje sąvokos (OL L 156, 1969, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk.,
         1 t., p. 19), su pakeitimais, padarytais 1991 m. birželio 20 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 1893/91 (OL L 169, 1991, p. 1;
         2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 1 t., p. 314, toliau – Reglamentas Nr. 1191/69), išaiškinimo.

      2        Šis klausimas kilo byloje tarp Altmark Trans GmbH (toliau – Altmark Trans) ir Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH (toliau
         – Nahverkehrsgesellschaft) dėl Regierungspräsidium Magdeburg (Magdeburgo regiono vyriausybė, toliau – Regierungspräsidium)
         pirmajai įmonei išduotų licencijų teikti reguliaraus transporto autobusais paslaugas Landkreis Stendal (Stendalio rajonas,
         Vokietija) ir valstybės subsidijų, skirtų padėti teikti šias paslaugas.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Sutarties 92 straipsnio 1 dalyje nustatoma:

      „Išskyrus tuos atvejus, kai ši Sutartis nustato kitaip, valstybės narės arba iš jos valstybinių išteklių bet kokia forma suteikta
         pagalba, kuri, palaikydama tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą, iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti,
         yra nesuderinama su bendrąja rinka, kai ji daro įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai.“

      4        Sutarties 74 straipsnyje (po pakeitimo – EB 70 straipsnis), esančiame trečiosios dalies IV skirsnyje dėl transporto, nustatyta,
         kad šios Sutarties tikslų šioje antraštinėje dalyje reglamentuojamais klausimais valstybės narės siekia vykdydamos bendrą
         transporto politiką“.

      5        Sutarties 77 straipsnyje, įtvirtintame minėtame IV skirsnyje, nustatoma, kad valstybės pagalba yra suderinama su šia Sutartimi,
         jeigu ji skirta transporto koordinavimo reikmėms arba kompensuoja tam tikrus įsipareigojimus, siejamus su viešosios paslaugos
         sąvoka.

      6        Reglamentas Nr. 1191/69 yra padalytas į šešis skirsnius. Pirmasis skirsnis apibrėžia bendrąsias nuostatas (1 ir 2 straipsniai),
         antrasis – bendruosius principus dėl su viešąja paslauga susijusių įsipareigojimų panaikinimo ar išlaikymo (3–8 straipsniai),
         trečiasis – transporto tarifų ir sąlygų, nustatytų dėl vienos ar kelių konkrečių kategorijų asmenų interesų, taikymą keleivių
         transporte (9 straipsnis), ketvirtas – bendrą kompensavimo tvarką (10–13 straipsniai), penktas – su viešąja paslauga susijusias
         sutartis (14 straipsnis), o šeštasis – baigiamąsias nuostatas (15–20 straipsniai).

      7        Reglamento 1 straipsnyje nustatyta:

      „1.      Šis reglamentas taikomas transporto įmonėms, kurios organizuoja geležinkelio, kelių ir vidaus vandenų transporto paslaugas.
         Valstybes narės gali netaikyti šio reglamento įmonėms, kurių veikla apima tik paslaugų teikimą mieste, priemiesčiuose ar regione.

      2.      Šiame reglamente:
      –        „vežimas mieste ir priemiesčiuose“ reiškia transporto paslaugas, tenkinančias miesto ar miesto su priemiesčiais poreikius
         ir tarp miesto ir aplinkinių rajonų esančius transporto poreikius,

      –        „vežimas regione“ reiškia transporto paslaugas, kurios teikiamos, kad būtų patenkinti regiono transporto poreikiai.
      3.      Valstybių narių kompetentingos institucijos panaikina visus įsipareigojimus, įeinančius į viešosios paslaugos sąvoką, kaip
         apibrėžta šiame reglamente, kurie nustatyti geležinkelio, kelių ir vidaus vandenų transportui.

      4.      Siekiant užtikrinti tinkamą transporto paslaugų teikimą, kurias teikiant būtų visų pirma atsižvelgiama į socialinius ir aplinkosaugos
         veiksnius, ir miesto bei užmiesčio planavimą, arba būtų siekiama tam tikroms keleivių kategorijoms siūlyti ypatingą mokestį
         už važiavimą, valstybių narių kompetentingos institucijos gali viešųjų paslaugų sutartis sudaryti su transporto įmonėmis.
         Tokių sutarčių sąlygos ir jų vykdymo detalės išdėstytos V skirsnyje.

      5.      Tačiau valstybių narių kompetentingos institucijos gali palikti arba nustatyti miesto, priemiesčių ir regiono keleivinio transporto
         paslaugų teikimo su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus, nurodytus 2 straipsnyje. Darbo organizavimo sąlygos ir kompensavimo
         procedūros išsamiai pateikiamos II, III ir IV skirsniuose.

      <...>
      6.      Be to, valstybės narės kompetentingos institucijos gali nuspręsti keleivinio transporto srityje netaikyti 3 ir 4 dalies transporto
         įkainiams ir sąlygoms, kurios buvo nustatytos vienos ar daugiau ypatingos asmenų kategorijos interesais.“

      8        Reglamento Nr. 1191/69 6 straipsnio 2 dalis išdėstyta taip:

      „Sprendimai palikti su viešąja paslauga susijusį įsipareigojimą ar jo dalį arba, nustatyto laikotarpio pabaigoje, jį panaikinti,
         turi numatyti kompensacijas už finansines išlaidas, atsirandančias dėl minėto įsipareigojimo; tokių kompensacijų dydis turi
         būti nustatomas pagal bendrą tvarką, numatytą 10–13 straipsniuose.“

      9        Šio reglamento 9 straipsnio 1 dalyje nustatoma:

      „Kompensacijų dydis už finansines išlaidas, atsirandančias įmonėms keleiviniam transportui taikant transporto įkainius ir
         sąlygas, nustatytas dėl vienos ar kelių konkrečių kategorijų asmenų interesų, turi būti nustatomas laikantis bendros tvarkos,
         išdėstytos 11–13 straipsniuose.“

      10      Šio reglamento 17 straipsnio 2 dalyje nustatoma:

      „Kompensacijai, mokamai laikantis šio reglamento nuostatų, neturi būti taikoma procedūra, nustatyta Europos ekonominės bendrijos
         steigimo sutarties 93 straipsnio 3 dalyje, dėl išankstinio informavimo.

      Valstybės narės nedelsdamos perduoda Komisijai duomenis, suskirstytus pagal įsipareigojimų kategorijas apie kompensacijų dėl
         finansinės žalos, atsirandančios transporto įmonėms nustačius 2 straipsnyje nurodytus su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus
         arba keleiviniame transporte taikant įkainius ir sąlygas, nustatomus dėl vienos arba kelių konkrečių kategorijų asmenų interesų.“

       Nacionalinės teisės aktai
      11      1992 m. liepos 31 d. Federacinės transporto ministerijos įsakymu, nustatančiu Reglamento (EEB) Nr. 1191/69, su pakeitimais,
         padarytais Reglamentu (EEB) Nr. 1893/91 dėl keleivių transporto, taikymo sritį (BGBl. 1992 I, p. 1442, Verordnung zur Festlegung des Anwendungsbereiches der Verordnung (EWG) Nr. 1191/69 in der Fassung der Verordnung (EWG) Nr. 1893/91 im Straßenpersonenverkehr), su pakeitimais, padarytais 1994 m. lapkričio 29 d. (BGBl. 1994 I, p. 3630), iki 1995 m. gruodžio 31 d. bendrai atidedamas
         Reglamento Nr. 1191/69 taikymas įmonėms, kurios paslaugas teikia išimtinai mieste, priemiesčiuose ar regione.

      12      Personenbeförderungsgesetz (Įstatymas dėl keleivių transporto, toliau – PBefG) 2 straipsnio 1 dalies nuostatose, siejamose su 1 straipsnio 1 dalimi, nustatoma, kad siekiant teikti reguliaraus keleivinio
         kelių transporto autobusais paslaugas Vokietijoje reikia gauti licenciją. Pagal šią licenciją reikalaujama, kad operatorius
         imtų tik mokėjimus, kuriuos leidžia imti licenciją išduodanti institucija, taip pat laikytųsi patvirtinto grafiko bei teisinių
         įpareigojimų, susijusių su licencijos naudojimu ir transportu.

      13      Iki 1995 m. gruodžio 31 d. licencijos teikti reguliaraus keleivinio kelių transporto autobusais paslaugas išdavimo sąlygos
         buvo nustatytos tik PBefG 13 straipsnyje. Šiose nuostatose visų pirma apibrėžiamos sąlygos, susijusios su transporto įmonės finansiniu mokumu ir patikimumu,
         bei nustatoma, kad pareiškimas licencijai gauti atmetamas, jeigu aptariama paslauga turėtų poveikį viešajam interesui transporto
         srityje. Jeigu keletas įmonių pageidauja teikti tokias pačias transporto paslaugas, pagal 13 straipsnio 3 dalį kompetentinga
         institucija privalo atsižvelgti į aplinkybę, kad viena iš šių įmonių daugelį metų tinkamai teikė šias paslaugas.

      14      Išduodant licencijas teikti reguliaraus viešojo miesto, priemiesčių ir regiono transporto paslaugas, 1993 m. gruodžio 27 d.
         Eisenbahnneuordnungsgesetz (Įstatymas dėl geležinkelio reorganizavimo) (BGBl. 1993 I, p. 2378) 6 straipsnio 116 dalyje, kuri įsigaliojo nuo 1996 m.
         sausio 1 d., Vokietijos įstatymų leidėjas atskyrė komercines transporto paslaugas nuo viešųjų transporto paslaugų.

      15      PBefG 8 straipsnio 4 dalies pirmajame sakinyje nustatomas principas, kad viešojo miesto, priemiesčių ir regiono transporto paslaugos
         turi būti teikiamos komercine tvarka.

      16      Šios dalies antrame sakinyje komercinės transporto paslaugos apibrėžiamos kaip paslaugos, kurioms teikti reikalingos išlaidos
         yra padengiamos pajamomis iš įvykdytų vežimų, įplaukomis, gautomis pagal teisės aktus, kuriuose numatytas kompensavimas ar
         atlyginimas remiantis atitinkamais įkainiais ir nustatyta transporto paslaugų teikimo tvarka, bei pajamomis iš kitų įmonės
         teikiamų paslaugų komercinės teisės prasme. Licencijos išdavimo sąlygos dėl komercinių paslaugų teikimo apibrėžtos PBefG 13 straipsnyje, kaip nustatyta šio sprendimo 13 punkte.

      17      PBefG 8 straipsnio 4 dalies trečiame sakinyje nustatoma, kad tuomet, kai tinkamo transporto paslaugų teikimo negalima užtikrinti
         komercine tvarka, taikoma Reglamento Nr. 1191/69 galiojanti versija. Pagal šį reglamentą viešųjų transporto paslaugų licencijos
         išdavimo sąlygos yra apibrėžtos PBefG 13 a straipsnyje.

      18      Vadovaujantis šia nuostata, kai tai būtina teikiant transporto paslaugas, remiantis institucijos priimtu aktu arba sutartimi
         Reglamento Nr. 1191/69 prasme, licencija turi būti išduodama, ir kai šitaip bendruomenė patiria mažiausia išlaidų.

       Pagrindinė byla
      19      Pagrindinė byla yra susijusi su RegierungspräsidiumAltmark Trans išduotomis licencijomis teikti reguliaraus keleivinio kelių transporto autobusais paslaugas Landkreis Stendal.

      20      Iš pradžių licencijos Altmark Trans buvo išduotos laikotarpiui nuo 1990 m. rugsėjo 25 d. iki 1994 m. rugsėjo 19 dienos. 1994 m. spalio 27 d. Sprendimu išduotos
         naujos licencijos iki 1996 m. spalio 31 dienos.

      21      Iš nutarimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą aišku, kad tuo pačiu metu Regierungspräsidium atmetė Nahverkehrsgesellschaft pareiškimus dėl licencijų, suteikiančių teisę teikti šias paslaugas. Siekdamas pagrįsti savo sprendimą, Regierungspräsidium nurodė, kad Altmark Trans tenkino PBefG 13 straipsnio 1 dalies 1 ir 2 punktų sąlygas dėl licencijos išdavimo. Kaip ilgą laiką rinkoje veikiantis operatorius, Altmark Trans pasinaudojo įgyto statuso apsauga, suteikta pagal 13 straipsnio 3 dalį. Ši apsauga reiškia, kad jau veikiančio operatoriaus
         teikiamos reguliarios viešojo transporto paslaugos galėtų sudaryti priimtinesnį transporto paslaugų pasiūlymą, nei tas, kurį
         pateikia naujasis pareiškėjas. Be to, nebuvo jokio naujo pasiūlymo. Patiriant tik 0,58 DEM nuostolių už vieną kilometrą transporto
         tinkle, Altmark Trans reikėjo mažiausio papildomo valstybės institucijų finansavimo.

      22      Pagal Altmark Trans skundą, Regierungspräsidium 1996 m. birželio 31 d. Sprendimu pratęsė licencijų galiojimo trukmę iki 2002 m. spalio 31 dienos.

      23      Nahverkehrsgesellschaft pateikė skundą dėl 1994 m. spalio 27 d. Sprendimo, teigdama, kad Altmark Trans neatitiko PBefG 13 straipsnyje nustatytų reikalavimų. Jo teigimu, Altmark Trans nebuvo ekonomiškai gyvybinga įmonė, nes negalėjo išsiversti be valstybės subsidijų. Todėl jai licencijos buvo išduotos neteisėtai.
         Taip pat nėra teisinga teigti, kad Altmark Trans reikėjo mažiausios subsidijos. Regierungspräsidium 1995 m. birželio 29 d. Sprendimu atmetė šį skundą.

      24      Dėl 1994 m. spalio 27 d. ir 1996 m. liepos 30 d. Sprendimų Nahverkehrsgesellschaft pateikė ieškinį Verwaltungsgericht Magdeburg teismui (Magdeburgo pirmosios instancijos administracinis teismas, Vokietija), kuris jį atmetė.

      25      Nagrinėdamas bylą apeliacine tvarka, Oberverwaltungsgericht Sachsen-Anhalt (Saksonijos-Anhalto aukštesnysis administracinis teismas, Vokietija) patenkino Nahverkehrsgesellschaft skundą ir šitaip panaikino Altmark Trans išduotas licencijas. Šis teismas, be kita ko, nustatė, kad tuo metu kai 1996 m. liepos 30 d. buvo priimtas sprendimas, Altmark Trans finansinis mokumas daugiau nebebuvo garantuojamas, nes, siekiant teikti licencijuojamas paslaugas, jam reikėjo Landkreis Stendal subsidijų. Be to, teismas nusprendė, kad šios subsidijos nebuvo suderintos su Bendrijos teise dėl valstybės pagalbos, ypač
         Reglamentu Nr. 1191/69.

      26      Šiuo atžvilgiu Oberverwaltungsgericht pastebėjo, kad Vokietijos Federacinė Respublika tik iki 1995 m. gruodžio 31 d. pasinaudojo galimybe, leidžiama Reglamentu Nr. 1191/69,
         netaikyti reglamento įmonėms, kurių veikla apsiriboja transporto paslaugų teikimu mieste, priemiesčiuose ar regione. Todėl
         jis nusprendė, kad po šios datos nagrinėjamos valstybės subsidijos buvo leidžiamos tik patenkinus reglamente nustatytas sąlygas.
         Viena šių sąlygų buvo būtinybė sutartimi arba kompetentingų valstybės institucijų aktu nustatyti viešosios paslaugos įpareigojimus.
         Kadangi Landkreis Stendal nei sudarė sutartį su Altmark Trans, nei priėmė administracinį aktą vadovaudamasis šio reglamento nuostatomis, Oberverwaltungsgericht manė, kad nuo 1996 m. sausio 1 d. Landkreis nebebuvo daugiau leidžiama susbsidijuoti Altmark Trans, kad ši galėtų teikti išduotose licencijose nurodytas paslaugas.

      27      Dėl šio Oberverwaltungsgericht sprendimo, Altmark Trans pateikė Bundesverwaltungsgericht kasacinį ieškinį dėl teisės klausimų peržiūrėjimo. Bundesverwaltungsgericht mano, kad dėl PBefG 8 straipsnio 4 dalies kyla klausimas, ar reguliaraus miesto, priemiesčių ir regiono transporto paslaugos, kurios negali būti
         pelningos atsižvelgiant į iš šių transporto paslaugų gaunamas pajamas ir todėl neišvengiamai priklauso nuo valstybės subsidijų,
         gali, remiantis nacionaline teise, būti laikomos komercinėmis arba, ar jos neišvengiamai turi būti laikomos viešosiomis.

      28      Šiuo atžvilgiu Bundesverwaltungsgericht mano, kad nagrinėjamos valstybės subsidijos gali patekti į PBefG 8 dalies 4 punkto antrajame sakinyje apibrėžtą sąvoką „kitos komercinėje teisėje nustatytos įmonių pajamos“. Remdamasis įprastais
         nacionalinės teisės aiškinimo metodais, Bundesverwaltungsgericht padarė išvadą, kad tai, jog valstybės subsidijos yra būtinos, neleidžia atmesti galimybės, kad transporto paslaugos yra teikiamos
         komercine tvarka.

      29      Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas išreiškė abejonių dėl to, ar Sutarties 77 ir 92 straipsniai
         bei Reglamentas Nr. 1191/69 būtinai reiškia, kad PBefG 8 dalies 4 dalies antrasis sakinys gali būti aiškinamas kaip atitinkantis Bendrijos teisę, kaip tai padarė Oberverwaltungsgericht. Esant sudėtingai draudimų, išimčių ir išimčių iš išimčių sistemai, jis mano, kad Teisingumo Teismas turi šį klausimą išaiškinti.

       Prejudicinis klausimas
      30      Manydamas, kad jo nagrinėjamoje byloje Bendrijos taisyklių taikymo sritis nėra aiški, ir siekiant priimti nutarimą pagrindinėje
         byloje reikalingas prejudicinis sprendimas, Bundesverwaltungsgericht nusprendė sustabdyti bylą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar Sutarties 77 ir 92 straipsniai, siejami su Reglamentu (EEB) Nr. 1191/69, su pakeitimais, padarytais Reglamentu (EEB) Nr. 1893/91,
         draudžia taikyti nacionalinę nuostatą, pagal kurią leidžiama išduoti licencijas teikti reguliaraus viešojo miesto, priemiesčių
         ir regiono transporto paslaugas, jei jos neišvengiamai priklauso nuo valstybės subsidijų, neatsižvelgiant į šio reglamento
         II, III ir IV skirsnius?“

      31      Bundesverwaltungsgericht patikslino, kad klausimą reikia suprasti kaip susidedantį iš šių trijų dalių:

      „1.      Ar subsidijoms, skirtoms kompensuoti vietos transporto viešosios paslaugos nuostolius, visais atvejais taikomas Sutarties
         92 straipsnio 1 dalyje nustatytas pagalbos draudimas, ar, atsižvelgiant į jų regioninę reikšmę, jos laikytinos kaip negalinčios
         a priori paveikti prekybos tarp valstybių narių?

      Ar atsakymas į šį klausimą priklauso nuo konkrečių aplinkybių ir kiekvienu konkrečiu atveju apibrėžtos miesto, priemiesčių
         ir regiono transporto veiklos srities masto?

      2.      Ar Sutarties (77) straipsnis bendrai suteikia teisę nacionaliniam įstatymų leidėjui leisti teikti valstybės subsidijas, skirtas
         kompensuoti nuostolius, patirtus viešojo miesto, priemiesčių ir regiono transporto srityje, neatsižvelgiant į Reglamentą (EEB)
         Nr. 1191/69?

      3.      Ar Reglamentas (EEB) Nr. 1191/69 suteikia teisę nacionaliniam įstatymų leidėjui neatsižvelgiant į reglamento II, III ir IV skirsnius
         leisti teikti reguliaraus viešojo miesto, priemiesčių ir regiono transporto paslaugas, kurios neišvengiamai priklauso nuo
         valstybės subsidijų, ir reikalauti taikyti šias nuostatas tik tuomet, jei kitaip neįmanoma užtikrinti tinkamo transporto paslaugų
         teikimo?

      Ar nacionalinio įstatymų leidėjo diskrecija kyla iš pagal Reglamento (EEB) Nr. 1191/69, su pakeitimais, padarytais 1991 m.,
         1 straipsnio 1 dalies antrąją pastraipą jam suteiktą teisę visai netaikyti šio reglamento įmonėms, kurios teikia paslaugas
         mieste, priemiesčiuose ar regione?“

       Preliminarios pastabos
      32      Pagrindinėje byloje licencijų išdavimas Altmark Trans ginčijamas tik tiek, kiek šiai įmonei, siekiant vykdyti šiose licencijose nustatytus įpareigojimus teikti viešąją paslaugą,
         reikėjo valstybės subsidijų. Taigi šis ginčas iš esmės yra susijęs su klausimu, ar Altmark Trans gautos valstybės subsidijos buvo suteiktos teisėtai.

      33      Nustatęs, kad subsidijų Altmark Trans sumokėjimas dėl pagrindinėje byloje aptariamų komercinių licencijų eksploatavimo neprieštaravo nacionalinei teisei, Bundesverwaltungsgericht nagrinėjo šių subsidijų atitiktį Bendrijos teisei.

      34      Pagrindinės Sutarties nuostatos, reglamentuojančios valstybės subsidijas, yra susijusios su valstybės pagalba, ypač Sutarties
         92 straipsnis ir paskesni. Sutarties 77 straipsnyje nustatyta bendrųjų taisyklių, taikomų valstybės pagalbai išimtis transporto
         srityje, nurodant, kad valstybės pagalba yra suderinama su šia Sutartimi, jeigu ji skirta transporto koordinavimo reikmėms
         arba kompensuoja tam tikrus su viešosios paslaugos sąvoka siejamus įsipareigojimus.

      35      Pažymėtina, kad Taryba Reglamentą Nr. 1191/69 priėmė remdamasi Sutarties 75 straipsniu (po pakeitimo – EB 71 straipsnis) ir
         Sutarties 94 straipsniu (po pakeitimo – EB 89 straipsnis), t. y. Sutarties nuostatomis, susijusiomis tiek su bendrąja transporto
         politika, tiek ir su valstybės pagalba.

      36      Reglamentas Nr. 1191/69 nustato Bendrijos taisyklių, taikomų viešosios paslaugos įpareigojimams transporto srityje, sistemą.
         Tačiau pagal šio reglamento 1 straipsnio 1 dalies antrąją pastraipą valstybės narės gali netaikyti šio reglamento transporto
         įmonėms, kurios teikia tik miesto, priemiesčių ir regiono transporto paslaugas.

      37      Tokiomis aplinkybėmis visų pirma reikia išnagrinėti, ar Reglamentas Nr. 1191/69 taikomas pagrindinėje byloje nagrinėjamoms
         transporto paslaugoms. Tik tuo atveju, jei atsakoma neigiamai, turi būti svarstomas bendrų Sutarties nuostatų, susijusių su
         valstybės pagalba, taikymas pagrindinėje byloje nagrinėjamoms valstybės subsidijoms. Todėl pirmiausia turi būti atsakyta į
         trečiąją prejudicinio klausimo dalį.

       Dėl trečiosios prejudicinio klausimo dalies
      38      Trečiojoje prejudicinio klausimo dalyje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamentas
         Nr. 1191/69, ypač jo 1 straipsnio 1 dalies pirmoji pastraipa, gali būti aiškinama kaip leidžianti valstybei narei netaikyti
         šio reglamento reguliarioms miesto, priemiesčių ir regiono transporto paslaugoms, neišvengiamai priklausančioms nuo subsidijų,
         ir taikyti jį tik tais atvejais, kai kitaip neįmanoma užtikrinti tinkamo transporto paslaugų teikimo.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      39      Altmark Trans, Regierungspräsidium ir Nahverkehrsgesellschaft teigia, kad remiantis Reglamentu Nr. 1191/69 negali būti daroma išvada, jog valstybės subsidijos transporto paslaugoms yra
         suderinamos su Bendrijos teise tik tuo atveju, jei nustatomi viešosios paslaugos įpareigojimai šio reglamento prasme arba
         vadovaujantis minėtu reglamentu sudaroma viešosios paslaugos teikimo sutartis.

      40      Jie ypač pažymi, kad Vokietijos įstatymų leidėjas atskyrė komercine tvarka teikiamas transporto paslaugas nuo transporto paslaugų,
         teikiamų siekiant užtikrinti viešąją paslaugą. Remiantis PBefG 8 straipsnio 4 dalimi, Reglamentas Nr. 1191/69 taikomas transporto paslaugoms, teikiamoms siekiant užtikrinti viešąją paslaugą.
         Todėl komercine tvarka teikiamos transporto paslaugos nepatenka į šio reglamento taikymo sritį.

      41      Nors nuo 1996 m. sausio 1 d. Vokietijos įstatymų leidėjas daugiau apskritai nesinaudoja leidžiančia nukrypti nuostata, nustatyta
         Reglamento Nr. 1191/69 1 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje, jis netiesiogiai numatė išimtį taikydamas šį reglamentą
         komercine tvarka teikiamoms miesto, priemiesčių ir regiono transporto paslaugoms. Kadangi šis reglamentas nedraudžia apskritai
         leidžiančios nukrypti nuostatos, įstatymų leidėjas galėjo nustatyti ir iš dalies leidžiančią nukrypti nuostatą. Šiuo atveju
         taikomas principas, kad „tas, kuris gali daryti daugiau, daro mažiau“.

      42      Komisija teigia, kad kai miesto, priemiesčių ir regiono transporto paslaugos nėra išskirtos iš Reglamento Nr. 1191/69 taikymo
         srities pagal 1 straipsnio 1 dalies antrąją pastraipą nacionalinis įstatymų leidėjas, vadovaudamasis reglamento II–IV skirsniais,
         turi reglamentuoti reguliarių paslaugų teikimą nustatydamas viešosios paslaugos įpareigojimus arba sutartimis, nustatančia
         šiuos įpareigojimus ir atitinkančiomis šio reglamento V skirsnio nuostatas.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      43      Siekiant atsakyti į šią klausimo dalį, turi būti preliminariai nustatyta, ar Reglamentas Nr. 1191/69 nustato įpareigojančias
         taisykles, kurių valstybės narės turi laikytis, kai svarsto, ar nustatyti pareigą teikti viešąją paslaugą sausumos transporto
         sektoriuje.

      44      Iš preambulės ir iš reglamento teksto aišku, kad jis valstybėms narėms tikrai nustato privalomas taisykles.

      45      Pagal Reglamento Nr. 1191/69 preambulės pirmą konstatuojamąją dalį, vienas iš bendros transporto politikos tikslų yra pašalinti
         neatitikimus, kylančius iš viešosios paslaugos sąvokai būdingų įpareigojimų, kuriuos valstybės narės nustato transporto įmonėms
         ir kurie gali sukelti didelius konkurencijos sąlygų iškraipymus. Antroje konstatuojamojoje dalyje nustatoma, kad dėl to būtina
         panaikinti šiame reglamente apibrėžtus viešosios paslaugos įsipareigojimus, nors tam tikrais atvejais būtina juos palikti,
         kad būtų užtikrintas tinkamas transporto paslaugų teikimas.

      46      Šia prasme Reglamento Nr. 1191/69 1 straipsnio 3 dalyje nustatoma, kad valstybių narių kompetentingos institucijos panaikina
         visus įsipareigojimus, būdingus viešosios paslaugos sąvokai, kaip apibrėžta šiame reglamente, kurie nustatyti geležinkelio,
         kelių ir vidaus vandenų transportui. Pagal 1 straipsnio 4 dalį, siekiant užtikrinti tinkamą transporto paslaugų teikimą, kurias
         teikiant visų pirma būtų atsižvelgiama į socialinius ir aplinkosaugos veiksnius bei teritorinį planavimą arba būtų siekiama
         tam tikroms keleivių kategorijoms siūlyti ypatingą mokestį už važiavimą, šios institucijos gali viešosios paslaugos sutartis
         sudaryti su transporto įmonėmis, vadovaudamosi reglamento V skirsnyje išdėstytomis tokių sutarčių sąlygomis ir jų vykdymo
         detalėmis. Tačiau 1 straipsnio 5 dalyje nustatyta, kad valstybių narių kompetentingos institucijos gali palikti arba nustatyti
         miesto, priemiesčių ir regiono keleivių transporto paslaugų teikimo viešosios paslaugos įsipareigojimus, vadovaudamosi sąlygomis
         ir jų vykdymo detalėmis, įskaitant kompensavimo būdus, nustatytomis minėto reglamento II–IV skirsniuose.

      47      Dėl to, tiek, kiek pagrindinėje byloje nagrinėjamos licencijos nustato viešosios paslaugos įpareigojimus, ir dėl to, siekiant
         padėti finansuoti šių įpareigojimų vykdymą, teikiamos subsidijos, šių licencijų ir subsidijų suteikimo atžvilgiu iš esmės
         taikomos Reglamento Nr. 1191/69 nuostatos.

      48      Tačiau pagal šio reglamento 1 straipsnio 1 dalies antrąją pastraipą leidžiama valstybėms narėms netaikyti reglamento įmonėms,
         kurios teikia tik miesto, priemiesčių ir regiono transporto paslaugas.

      49      Iš pradžių, iki 1995 m. gruodžio 31 d., Vokietijos Federacinė Respublika pasinaudojo Reglamento Nr. 1191/69 1 straipsnio 1 dalies
         antrojoje pastraipoje nustatyta leidžiančia nukrypti nuostata, nacionalinėje teisėje aiškiai nustatydama, kad šis reglamentas
         netaikomas miesto, priemiesčių ir regiono transporto įmonėms.

      50      Nuo 1996 m. sausio 1 d. Vokietijos įstatymuose aiškiai jau nebuvo nustatoma tokia leidžianti nukrypti nuostata. Labiau atvirkščiai,
         PBefG 8 straipsnio 4 dalies trečiajame sakinyje ir šio straipsnio 13a dalyje nurodoma, kad reglamentas taikomas išduodant licencijas
         teikti transporto autobusais paslaugas Vokietijoje, kad būtų užtikrinamas viešosios paslaugos teikimas. Tačiau Vokietijos
         įstatymuose aiškiai neapibrėžta, ar reglamentas taip pat taikomas išduodant licencijas teikti transporto autobusais paslaugas
         komercine tvarka.

      51      Šiuo klausimu reikia išnagrinėti, ar tai, kad Reglamentas Nr. 1191/69 netaikomas komercine tvarka teikiamoms paslaugoms –
         tariant, kad šiuo atveju taip yra, – prieštarauja šiam reglamentui.

      52      Altmark Trans, Regierungspräsidium ir Nahverkehrsgesellschaft teigia, kad kadangi Reglamento Nr. 1191/69 1 straipsnio 1 dalies antroji pastraipa leidžia netaikyti šio reglamento visai
         transporto paslaugų kategorijai, ši nuostata turi juo labiau leisti netaikyti jo ribotai šių paslaugų daliai.

      53      Primintina, kad, kaip paaiškinta 44–47 punktuose, Reglamentas Nr. 1191/69 nustato sistemą, kurios valstybės narės turi laikytis
         ketindamos nustatyti viešosios paslaugos įpareigojimus įmonėms sausumos transporto sektoriuje.

      54      Tačiau valstybės narės gali įmonėms, teikiančioms miesto, priemiesčių ir regiono transporto paslaugas, nustatyti leidžiančią
         nukrypti nuostatą nuo Reglamento Nr. 1191/69 nuostatų pagal šio reglamento 1 straipsnio 1 dalies antrąją pastraipą. Iki 1995 m.
         gruodžio 31 d. Vokietijos įstatymų leidėjas bendrai pasinaudojo šia leidžiančia nukrypti nuostata.

      55      Šiomis aplinkybėmis darytina išvada, kad PBefG pakeitimas, kuris įsigaliojo 1996 m. sausio 1 d., padeda įgyvendinti Reglamento Nr. 1191/69 tikslus.

      56      Iš tiesų šiuo pakeitimu Vokietijos įstatymų leidėjas, kiek tai susiję su licencijų teikti transporto autobusais paslaugas
         išdavimu, atskyrė šių paslaugų teikimą komercine tvarka nuo jų teikimo siekiant užtikrinti viešąją paslaugą. Remiantis PBefG 13a straipsniu, Reglamentas Nr. 1191/69 tapo taikomas, kai licencijos išduodamos teikti paslaugas dėl viešojo intereso. Šis
         PBefG pakeitimas susiaurino reglamento 1 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje nustatytos nukrypti leidžiančios nuostatos taikymo
         sritį. Šitaip Vokietijos įstatymų leidėjas priartėjo prie šiuo reglamentu siekiamų tikslų.

      57      Iš šių pastebėjimų matyti, kad valstybės narės, remdamosi minėta teise, kaip nustatyta Reglamento Nr. 1191/69 1 straipsnio
         1 dalies antrojoje pastraipoje, gali teisėtai visiškai netaikyti reglamento reguliarių miesto, priemiesčių ir regiono transporto
         paslaugų atžvilgiu ir gali taikyti šią nukrypti leidžiančią nuostatą siauriau. Kitaip tariant, ši nuostata iš esmės leidžia
         Vokietijos įstatymų leidėjui numatyti, kad transporto paslaugoms, teikiamoms komercine tvarka, viešosios paslaugos įpareigojimai
         gali būti nustatyti ir subsidijos suteiktos nesilaikant šiame reglamente nustatytų sąlygų ir jų taikymo tvarkos.

      58      Tačiau nacionalinis įstatymų leidėjas turi aiškiai nustatyti pasirinktos galimybės taikyti leidžiančią nukrypti nuostatą ribas,
         kad būtų galima nustatyti, kokiomis aplinkybėmis taikoma leidžianti nukrypti nuostata, o kokiomis – Reglamentas Nr. 1191/69.

      59      Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, siekiant patenkinti teisinio saugumo reikalavimą, ypač svarbu, kad fiziniai
         asmenys galėtų pasinaudoti aiškiomis ir tiksliomis teisinėmis aplinkybėmis, kurios suteikia jiems teisę žinoti visas savo
         teises, ir, kai reikalinga, jomis remtis nacionaliniuose teismuose (žr. 1985 m. gegužės 23 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, 29/84 Rink. p. 1661, 23 punktą; 1987 m. balandžio 9 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, 363/85 Rink. p. 1733, 7 punktą; 1991 m. gegužės 30 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑59/89 I‑2607, 18 punktą ir 1996 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑236/95 Rink. p. I‑4459, 13 punktą).

      60      Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodomi keli punktai, kurie leidžia abejoti, ar šiuo atveju šių aiškumo
         reikalavimų buvo laikomasi.

      61      Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nutarties matyti, kad, pirma, paslaugas teikti komercine tvarka
         taip pat gali įmonės, kurioms reikia valstybės subsidijų teikiant licencijuojamas transporto paslaugas. Antra, prašymą priimti
         prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nustatė, kad „ši teisė pasirinkti, kurią įstatymų leidėjas suteikė operatoriui, praktiškai
         (yra) panaikinta reguliaraus miesto, priemiesčių ir regiono transporto paslaugų, kurios aiškiai nuostolingos, atžvilgiu, nes
         dėl valstybės subsidijų poreikio tokios paslaugos automatiškai priskiriamos prie viešosios paslaugos.

      62      Iš to, kas pasakyta, matyti, kad licencijos teikti transporto paslaugas, kurioms reikalingos valstybės subsidijos, gali būti
         išduodamos tiek dėl komercinių, tiek dėl viešosios paslaugos teikimo pagrindų. Jeigu taip būtų iš tikrųjų, atitinkamos nacionalinės
         teisės nuostatos aiškiai ir tiksliai neapibrėžtų aplinkybių, kurioms esant licencijos patektų į vieną ar kitą kategoriją.
         Tiek, kiek Reglamentas Nr. 1191/69 nėra taikomas komercine tvarka teikiamoms paslaugoms, bet koks netikrumas dėl transporto
         paslaugų teikimo komercine tvarka ir jų teikimo siekiant užtikrinti viešąją paslaugą skiriamosios ribos taip pat kils ir dėl
         šio reglamento taikymo srities Vokietijoje.

      63      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar Vokietijos įstatymų leidėjui taikant leidžiančią
         nukrypti nuostatą, nustatytą Reglamento Nr. 1191/69 1 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje, tenkinami būtini aiškumo
         ir tikslumo reikalavimai, kad būtų laikomasi teisinio saugumo principo.

      64      Todėl atsakymas į prašymo dėl prejudicinio sprendimo pateikto klausimo trečią dalį turi būti toks, kad Reglamentas Nr. 1191/69,
         ypač jo 1 straipsnio 1 dalies antroji pastraipa, turi būti aiškinamas kaip leidžiantis valstybei narei netaikyti reglamento
         miesto, priemiesčių arba regiono transporto paslaugoms, kurios neišvengiamai priklauso nuo valstybės subsidijų, ir jį taikyti
         tik tuomet, jei kitaip neįmanoma užtikrinti tinkamo transporto paslaugų teikimo, ir tik griežtai laikantis teisinio saugumo
         principo.

      65      Be to, reikia patikslinti, kad jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nuspręstų, kad pagrindinėje byloje
         nesilaikyta teisinio saugumo principo, jis turės konstatuoti, kad Reglamentas Nr. 1191/69 Vokietijoje taikomas visas, vadinasi,
         taip pat komercine tvarka teikiamoms paslaugoms. Šiuo atveju, turi būti nustatyta, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamos licencijos
         buvo išduotos laikantis šio reglamento, ir, jeigu taip, ar buvo laikomasi šio reglamento suteikiant pagrindinėje byloje nagrinėjamas
         subsidijas. Jei šios licencijos ir subsidijos netenkina reglamente nustatytų sąlygų, prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikęs teismas turi padaryti išvadą, kad jos neatitinka Bendrijos teisės, nesant būtinumo jų svarstyti atitikties Sutarties
         nuostatoms požiūriu.

      66      Todėl tik tiek, kiek prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas daro išvadą, kad Reglamentas Nr. 1191/69 netaikomas
         komercine tvarka teikiamoms paslaugoms, o Vokietijos įstatymo leidėjo pasinaudojimas reglamente nustatyta galimybe taikyti
         leidžiančią nukrypti nuostatą atitinka teisinio saugumo principą, Teisingumo Teismas turės išnagrinėti, ar pagrindinėje byloje
         nagrinėjamos subsidijos buvo suteiktos laikantis Sutarties nuostatų dėl valstybės pagalbos.

       Dėl pirmosios prejudicinio klausimo dalies
      67      Pirmojoje prejudicinio klausimo dalyje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar subsidijos,
         skirtos kompensuoti nuostolius, patirtus miesto, priemiesčių arba regiono viešojo transporto paslaugų teikimo srityje, patenka
         į Sutarties 92 straipsnio 1 dalies taikymo sritį bet kokiomis aplinkybėmis, arba, ar, atsižvelgiant į teikiamų transporto
         paslaugų vietos arba regioninį pobūdį ir, atitinkamai, į aptariamos veiklos srities mastą, tokios subsidijos negali daryti
         įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      68      Altmark Trans, Regierungspräsidium ir Nahverkehrsgesellschaft teigia, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos subsidijos nedaro įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai Sutarties 92 straipsnio
         1 dalies prasme, nes jos teikiamos tik dėl vietos paslaugų ir bet kuriuo atveju jų suma tokia menka, kad jų poveikis tokiai
         prekybai nereikšmingas.

      69      Komisija, atvirkščiai, teigia, kad nuo 1995 m. aštuonios valstybės narės savanoriškai atvėrė tam tikras miesto, priemiesčių
         ir regiono transporto rinkas konkurencijai įmonėms iš kitų valstybių narių ir kad yra nemažai pavyzdžių, kai transporto įmonės
         iš vienos valstybės narės vykdo veiklą kitoje valstybėje narėje. Šis rinkos atvėrimas tam tikrose valstybėse narėse rodo,
         kad Bendrijos vidaus prekyba yra ne tik galima, bet ir realiai vyksta.

      70      Primintina, kad Teisingumo Teismas 2002 m. birželio 18 d. Nutartimi nusprendė šioje byloje atnaujinti žodinį procesą, siekiant
         suteikti šalims pagrindinėje byloje, valstybėms narėms, Komisijai ir Tarybai galimybę pateikti pastabas dėl galimų 2001 m.
         lapkričio 22 d. Sprendimo Ferring, C‑53/00 Rink. p. I‑9067, pasekmių atsakant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą šioje byloje.

      71      2002 m. spalio 15 d. antrajame teismo posėdyje Altmark Trans, Regierungspräsidium, Nahverkehrsgesellschaft ir Vokietijos bei Ispanijos vyriausybės iš esmės pasiūlė, kad Teisingumo Teismas patvirtintų principus, kuriuos jis nustatė
         sprendime Ferring. Todėl jos mano, kad valstybės viešųjų paslaugų finansavimas nesudaro pagalbos, kaip ji apibrėžiama Sutarties 92 straipsnio
         1 dalyje, jeigu valstybės institucijų suteiktos lengvatos neviršija išlaidų, kurios patiriamos vykdant viešosios paslaugos
         įpareigojimus.

      72      Šiuo klausimu jos iš esmės teigia, kad Sutarties 92 straipsnio 1 dalyje apibrėžta pagalbos sąvoka taikoma tik priemonėms,
         kuriomis suteikiama finansinė lengvata vienai ar daugiau įmonių. Valstybės subsidija, kuri tik kompensuoja išlaidas, patiriamas
         vykdant privalomus viešosios paslaugos įpareigojimus, nesuteikia jokios realios lengvatos įmonei gavėjai. Be to, šiuo atveju
         konkurencija nėra iškraipyta, nes bet kuri įmonė gali pasinaudoti valstybės pagalba, jeigu teikia valstybės nustatytas viešojo
         transporto paslaugas.

      73      Antrajame teismo posėdyje Danijos, Jungtinės Karalystės, Nyderlandų ir Prancūzijos vyriausybės iš esmės teigė, kad Teisingumo
         Teismas turėtų priimti generalinio advokato F. G. Jacobs požiūrį, pateiktą 2002 m. balandžio 30 d. Išvadoje dėl 2003 m. lapkričio
         20 d. Teisingumo Teismo sprendimo GEMO (C‑126/01). Pagal šį požiūrį turėtų būti skiriamos dvi aplinkybių kategorijos. Kai yra tiesioginis ir akivaizdus ryšys tarp
         valstybės finansavimo ir aiškiai apibrėžtų viešosios paslaugos įpareigojimų, valstybės institucijų mokamos sumos nėra pagalba,
         kaip apibrėžta Sutarties 92 straipsnio 1 dalyje. Tačiau kai tokio ryšio nėra arba viešosios paslaugos įpareigojimai neaiškiai
         apibrėžti, valstybės institucijų mokamos sumos yra pagalba.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      74      Siekiant atsakyti į klausimo pirmąją dalį, turi būti nagrinėjami įvairūs valstybės pagalbos elementai, nustatyti Sutarties
         92 straipsnio 1 dalyje. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką tam, kad būtų priskirta valstybei pagalbai, reikia, kad būtų
         įvykdytos visos šioje nuostatoje nurodytos sąlygos (žr. 1990 m. kovo 21 d. Sprendimo Belgija prieš Komisiją („Tubemeuse“), C‑142/87 Rink. p. I‑959, 25 punktą; 1994 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Ispanija prieš Komisiją, sujungtose bylose C‑278/92–C‑280/92, Rink. p. I‑4103, 20 punktą ir 2002 m. gegužės 16 d. Sprendimo Prancūzija prieš Komisiją, C‑482/99 Rink. p. I‑4397, 68 punktą).

      75      Šios sąlygos nustatytos Sutarties 92 straipsnio 1 dalyje: pirma, turi būti valstybės įsikišimas arba naudojami valstybės ištekliai;
         antra, įsikišimas turi galėti daryti įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai; trečia, gavėjui turi būti suteikiama lengvata.
         Ketvirta, neturi būti iškraipoma konkurencija arba keliama tokia grėsmė.

      76      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimas visų pirma yra susijęs su antrąja sąlyga.

      77      Šiuo klausimu reikia pastebėti, pirma, jog nėra neįmanoma, kad įmonei, teikiančiai tik vietos ir regiono transporto paslaugas
         ir neteikiančiai jokių kitų transporto paslaugų už kilmės šalies ribų, valstybės suteikta subsidija vis tiek gali daryti įtaką
         valstybių narių tarpusavio prekybai.

      78      Kai valstybė narė suteikia atitinkamai įmonei valstybės subsidiją, šios įmonės transporto paslaugų teikimas gali būti išlaikytas
         arba paskatintas, todėl kitoje valstybėje narėje įsisteigusi įmonė turi mažiau galimybių teikti savo transporto paslaugas
         šios valstybės narės rinkoje (žr. 1988 m. liepos 13 d. Sprendimo Prancūzija prieš Komisiją, 102/87 Rink. p. 4067, 19 punktą; 1991 m. kovo 21 d. Sprendimo Italija prieš Komisiją, C‑305/89, Rink. p. I‑1603, 26 punktą ir minėto sprendimo Ispanija prieš Komisiją 40 punktą).

      79      Šie byloje padaryta išvada nėra vien spėjama, nes, kaip ypač aišku iš Komisijos pateiktų pastabų, nuo 1995 m. kelios valstybės
         narės pradėjo atverti transporto rinkas konkurencijai įmonėms iš kitų valstybių narių, todėl daugelis įmonių jau siūlo savo
         miesto, priemiesčių ir regiono transporto paslaugas ne kilmės šalies valstybėse narėse.

      80      Be to, Komisijos 1996 m. Pranešimas dėl taisyklių dėl de minimis valstybės pagalbos (OL C 68, 1996, p. 9), kaip nustatyta ketvirtojoje pastraipoje, netaikomas transportui. 2001 m. sausio
         12 d. Komisijos reglamentas (EB) Nr. 69/2001 dėl Sutarties 87 ir 88 straipsnių taikymo de minimis valstybės pagalbai (OL L 10, 2001, p. 30; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 138), vadovaujantis preambulės
         trečia konstatuojamąja dalimi ir 1 straipsnio a dalimi, šiam sektoriui taip pat netaikomas.

      81      Pagaliau, vadovaujantis Teisingumo Teismo praktika, nėra ribos ar procentinio dydžio, žemiau kurio gali būti laikoma, kad
         nedaroma jokia įtaka valstybių narių tarpusavio prekybai. Vien tai, kad gaunamos valstybės pagalbos dydis yra santykinai mažas
         arba įmonė, gaunanti paramą, yra nedidelė, nereiškia, kad negali būti daroma įtaka valstybių narių tarpusavio prekybai (žr.
         minėtų sprendimų Tubemeuse 43 punktą ir Ispanija prieš Komisiją 42 punktą).

      82      Taigi antroji sąlyga dėl Sutarties 92 straipsnio 1 dalies taikymo, kad pagalba turi galėti daryti įtaką valstybių narių tarpusavio
         prekybai, nepriklauso nei nuo vietinio ar regioninio teikiamų transporto paslaugų pobūdžio, nei nuo susijusios veiklos srities
         masto.

      83      Tačiau tam, kad valstybės priemonės atžvilgiu būtų taikoma Sutarties 92 straipsnio 1 dalis, kaip nustatyta šio sprendimo 75 punkte,
         ji taip pat turi galėti būti vertinama kaip įmonei gavėjai suteikta lengvata.

      84      Šiuo klausimu priemonės, kurios, neatsižvelgiant į jų formą, gali tiesiogiai ar netiesiogiai privilegijuoti tam tikras įmones
         (1964 m. liepos 15 d. Sprendimo Costa, 6/64, Rink. p. 1141, p. 1161) arba gali būti vertinamos kaip ekonominė lengvata, kurios įmonė gavėja negalėjo gauti esant
         įprastoms rinkos sąlygoms (1996 m. liepos 11 d. Sprendimo SFEI ir kt., C‑39/94, Rink. p. I‑3547, 60 punktas ir 1999 m. balandžio 29 d. Sprendimo Ispanija prieš Komisiją, C‑342/96, Rink. p. I‑2459, 41 punktas), vertinamos kaip pagalba.

      85      Tačiau reikia paminėti Teisingumo Teismo sprendimą byloje dėl kompensacijos, nustatytos 1975 m. birželio 16 d. Tarybos direktyvoje
         75/439/EEB dėl naudotų alyvų šalinimo (OL L 194, 1975, p. 23; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t., p. 16 ).
         Šią kompensaciją buvo galima suteikti įmonėms, surenkančioms naudotas alyvas ir (arba) jas šalinančioms, už įpareigojimą jas
         surinkti ir šalinti, kurį joms nustatė valstybė narė, jei ši kompensacija neviršija metinių nepadengtų faktiškai įmonės užregistruotų
         išlaidų, atsižvelgiant į protingą pelną. Teisingumo Teismas nusprendė, kad šios rūšies kompensacija nesudaro valstybės pagalbos,
         kaip apibrėžta Sutarties 92 ir paskesniuose straipsniuose, bet reiškia atlyginimą už paslaugas, kurias atlieka alyvas surenkančios
         ar šalinančios įmonės (žr. 1985 m. vasario 7 d. Sprendimo ADBHU, 240/83, Rink. p. 531, 3 punkto paskutinį sakinį ir 18 punktą).

      86      Teisingumo Teismas panašiai nusprendė, kad jeigu farmacinėms įmonėms nustatytas mokestis už tiesioginį pardavimą atitinka
         išlaidas, kurių, vykdydami savo viešosios paslaugos įpareigojimus, papildomai patiria didmeniniai platintojai, jų neapmokestinimas
         šiuo mokesčiu gali būti vertinamas kaip kompensavimas už jų teikiamas paslaugas, o ne valstybės pagalba, kaip apibrėžta Sutarties
         92 straipsnyje. Teisingumo Teismas pareiškė, kad jeigu suteiktos lengvatos ir patirtos papildomos išlaidos lygiavertiškumo
         sąlyga buvo įvykdyta, didmeniniai platintojai negalėjo gauti realios naudos pagal Sutarties 92 straipsnio 1 dalį, nes toks
         mokestis tik sudaro platintojams ir laboratorijoms vienodas konkurencijos sąlygas (minėto sprendimo Ferring 27 punktas).

      87      Iš šių sprendimų matyti, kad kai valstybės priemonė turi būti vertinama kaip kompensacija už įmonių gavėjų suteiktas paslaugas,
         siekiant vykdyti viešosios paslaugos įpareigojimus, tokios įmonės negauna realios finansinės naudos, ir todėl ši priemonė
         nesudaro joms palankesnių konkurencinių sąlygų nei kitoms įmonėms, kurios su jomis konkuruoja, ir nepatenka į Sutarties 92 straipsnio
         1 dalies taikymo sritį.

      88      Tačiau, kad konkrečiu atveju tokia kompensacija nebūtų priskirta valstybės pagalbai, turi būti tenkinamos kelios sąlygos.

      89      Pirma, įmonė gavėja privalo faktiškai būti įpareigota vykdyti viešosios paslaugos įpareigojimus, o šie įpareigojimai turi
         būti aiškiai apibrėžti. Todėl pagrindinėje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi išnagrinėti,
         ar viešosios paslaugos įpareigojimai, kurie buvo nustatyti Altmark Trans, yra aiškiai apibrėžti vidaus teisės aktuose ir (arba) pagrindinėje byloje nagrinėjamose jai išduotose licencijose.

      90      Antra, kriterijai, kuriais remiantis apskaičiuojama kompensacija, turi būti nustatyti iš anksto objektyviu ir skaidriu būdu,
         kad nebūtų suteikta ekonominė nauda, kuri galėtų sudaryti palankesnes sąlygas įmonei gavėjai konkuruojančių įmonių atžvilgiu.

      91      Valstybės narės išmokama kompensacija už įmonės patirtus nuostolius be iš anksto nustatytų tokios kompensacijos kriterijų,
         kai paskui paaiškėja, kad tam tikrų paslaugų, susijusių su viešosios paslaugos įpareigojimų vykdymu, teikimas nebuvo ekonomiškai
         perspektyvus, yra finansinė priemonė, kuri patenka į Sutarties 92 straipsnio 1 dalyje apibrėžtą valstybės pagalbos sąvoką.

      92      Trečia, kompensacija negali viršyti to, kas būtina, siekiant padengti visas ar dalį išlaidų, kurios patiriamos vykdant viešosios
         paslaugos įpareigojimus, atsižvelgiant į gautas atitinkamas įplaukas ir protingą pelną, susijusį su šių įsipareigojimų vykdymu.
         Šios sąlygos svarbu laikytis siekiant užtikrinti, kad įmonei gavėjai nėra suteikiama jokia lengvata, kuri išsikraipytų konkurenciją
         arba keltų tokią grėsmę, sustiprindama šios įmonės konkurencinę padėtį.

      93      Ketvirta, kai įmonė, vykdanti viešosios paslaugos įpareigojimus, kiekvienu konkrečiu atveju nėra pasirinkta vadovaujantis
         viešųjų pirkimų procedūra, kuri leistų pasirinkti paraišką pateikusią organizaciją, galinčią teikti šias paslaugas mažiausiomis
         visuomenei išlaidomis, reikalingos kompensacijos dydis turi būti nustatytas remiantis išlaidų analize, kurių tipinė įmonė,
         gerai valdoma ir turinti pakankamai transporto priemonių, kad galėtų atitikti būtinus viešosios paslaugos reikalavimus, būtų
         patyrusi vykdydama šias pareigas, atsižvelgiant į atitinkamas gaunamas įplaukas ir protingą pelną, susijusį su šių įsipareigojimų
         vykdymu.

      94      Iš pateiktų svarstymų matyti, kad kai įmonėms suteiktos valstybės subsidijos, skirtos kompensuoti viešosios paslaugos įpareigojimų
         vykdymo išlaidas, atitinka 89–93 punktuose nustatytas sąlygas, tokios subsidijos nepatenka į Sutarties 92 straipsnio 1 dalį.
         Ir, atvirkščiai, kai valstybės priemonė neatitinka vienos ar kelių šių sąlygų, ji turi būti laikoma valstybės pagalba, kaip
         apibrėžta šioje nuostatoje.

      95      Todėl atsakymas į pirmąją prejudicinio klausimo dalį turi būti toks, kad Sutarties 92 straipsnio 1 dalies taikymo sąlyga,
         pagal kurią pagalba turi būti tokia, kad darytų įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai, nepriklauso nuo vietos ar regiono
         teikiamų transporto paslaugų pobūdžio ar atitinkamos veiklos srities masto.

      Tačiau valstybės subsidijos, skirtos padėti organizuoti reguliarias miesto, priemiesčių ir regiono transporto paslaugas, nepatenka
         į šios nuostatos taikymo sritį, kai šios subsidijos vertintinos kaip kompensacija už įmonės gavėjos teikiamas paslaugas, siekiant
         vykdyti viešosios paslaugos įpareigojimus. Taikant šį kriterijų, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi
         išsiaiškinti, ar įvykdytos toliau nurodytos sąlygos:

      –        pirma, iš įmonės gavėjos faktiškai reikalaujama vykdyti viešosios paslaugos įpareigojimus ir šie įpareigojimai buvo aiškiai
         apibrėžti,

      –        antra, kriterijai, kuriais remiantis apskaičiuojama kompensacija, buvo iš anksto nustatyti objektyviai ir skaidriai,
      –        trečia, kompensacija neviršija tai, kas yra būtina, siekiant padengti visas ar dalį išlaidų, kurios patiriamos vykdant viešosios
         paslaugos įpareigojimus, atsižvelgiant į gautas atitinkamas įplaukas ir protingą pelną, susijusį su šių įsipareigojimų vykdymu,

      –        ketvirta, kai įmonė, vykdanti viešosios paslaugos įpareigojimus, nėra pasirinkta vadovaujantis viešųjų pirkimų procedūra,
         reikalingos kompensacijos dydis turi būti nustatytas remiantis išlaidų, kurias vidutinė įmonė, gerai valdoma ir turinti pakankamai
         transporto priemonių, kad galėtų atitikti būtinus viešosios paslaugos reikalavimus, būtų patyrusi vykdydama šias pareigas,
         atsižvelgiant į atitinkamas gaunamas įplaukas ir protingą pelną, susijusį su šių įsipareigojimų vykdymu, analize.

       Dėl antrosios prejudicinio klausimo dalies
      96      Antrojoje prejudicinio klausimo dalyje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Sutarties
         77 straipsnis gali būti taikomas valstybės subsidijoms, kurios kompensuoja papildomas išlaidas, patirtas vykdant viešosios
         paslaugos įpareigojimus, neatsižvelgiant į Reglamentą Nr. 1191/69.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      97      Altmark Trans teigia, kad nacionalinis įstatymų leidėjas turi teisę leisti suteikti valstybės subsidijas, skirtas kompensuoti nuostolius,
         patirtus miesto, priemiesčių arba regiono transporto paslaugų teikimo srityje, neatsižvelgiant į Reglamentą Nr. 1191/69, ir
         nepriklauso nuo Sutarties 77 straipsnio.

      98      Savo ruožtu Regierungspräsidium teigia, kad Sutarties 77 straipsnis nesuteikia nacionaliniam įstatymų leidėjui galios leisti teikti valstybės subsidijas
         neatsižvelgiant į Reglamentą Nr. 1191/69.

      99      Nahverkehrsgesellschaft teigia, kad, jei pagrindinėje byloje nagrinėjamos valstybės subsidijos patenka į Sutarties 92 straipsnyje įtvirtinto draudimo
         taikymo sritį, 77 straipsnis draudžia tokį taikymą, nes šios subsidijos atitinka šiame straipsnyje nustatytas sąlygas. Todėl
         jis teigia, šiuo atveju Reglamentas Nr. 1191/69 nedraudžia teikti tokias subsidijas.

      100    Komisija laikosi požiūrio, kad pagal Sutarties 77 straipsnį nacionalinis įstatymų leidėjas turi galią suteikti valstybės subsidijas,
         siekiant kompensuoti nuostolius, patirtus miesto, priemiesčių arba regiono transporto paslaugų teikimo srityje, neatsižvelgiant
         į Reglamentą Nr. 1191/69, bet šioms subsidijoms visiškai taikoma išankstinė pranešimo procedūra, nustatyta Sutarties 93 straipsnio
         3 dalyje (po pakeitimo – EB 88 straipsnio 3 dalis), susijusioje su valstybės pagalbos tyrimu.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      101    Sutarties 77 straipsnyje nustatyta, kad valstybės pagalba yra suderinama su šia Sutartimi, jeigu ji skirta transporto koordinavimo
         reikmėms arba kompensuoja tam tikrus įsipareigojimus, siejamus su viešosios paslaugos sąvoka.

      102    Šio sprendimo 37 punkte buvo nurodyta, kad jeigu šioje pagrindinėje byloje nebūtų taikytino reglamento, turėtų būti nustatyta,
         ar pagrindinėje byloje aptariamoms subsidijoms taikomos Sutarties nuostatos dėl valstybės pagalbos.

      103    Iš šio sprendimo 65 ir 66 punktų matyti, kad Reglamentas Nr. 1191/69 gali būti taikomas šioje pagrindinėje byloje ta dalimi,
         kuria Vokietijos įstatymų leidėjas nenusprendė netaikyti reglamento komercine tvarka teikiamoms paslaugoms arba jis to nepadarė
         atsižvelgdamas į teisinio saugumo principą. Jeigu paaiškėtų, kad taip yra, reglamento nuostatos bus taikomos nagrinėjamoms
         subsidijoms ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neturės nagrinėti, ar jos atitinka pirminės teisės nuostatas.

      104    Tačiau jeigu pagrindinėje byloje Reglamentas Nr. 1191/69 nėra taikomas, iš atsakymo į pirmąją prejudicinio klausimo dalį galima
         daryti išvadą, kad tiek, kiek pagrindinėje byloje nagrinėjamos subsidijos yra vertintinos kaip kompensacija už transporto
         paslaugas, teikiamas siekiant vykdyti viešosios paslaugos įpareigojimus, ir tenkina šio sprendimo 89–93 punktuose nustatytas
         sąlygas, šioms subsidijoms netaikomas Sutarties 92 straipsnis, todėl nėra reikalo remtis Sutarties 77 straipsnyje numatyta
         šios nuostatos išimtimi .

      105    Todėl pirminės teisės nuostatos dėl valstybės pagalbos ir bendrosios transporto politikos pagrindinėje byloje nagrinėjamoms
         subsidijoms taikomos tik tuomet, jei, pirma, šioms subsidijoms netaikomas Reglamentas Nr. 1191/69 ir, antra, jos buvo suteiktos
         siekiant kompensuoti papildomas išlaidas, patirtas vykdant viešosios paslaugos įpareigojimus, ir neįvykdytos šio sprendimo
         89–93 punktuose nustatytos sąlygos.

      106    Tačiau, net jeigu pagrindinėje byloje aptariamos subsidijos turėtų būti įvertintos dėl jų atitikties Sutarties nuostatoms
         dėl valstybės pagalbos, 77 straipsnyje nustatyta leidžianti nukrypti nuostata negalėtų būti taikoma.

      107    1970 m. birželio 4 d. Taryba priėmė Reglamentą (EEB) Nr. 1107/70 dėl pagalbos teikimo geležinkelio, kelių ir vidaus vandenų
         transportui (OL L 130, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 1 t., p. 41). Šio reglamento 3 straipsnyje nustatyta,
         kad „nepažeidžiant Reglamento (EEB) Nr. 1192/69 <...> ir Reglamento (EEB) Nr. 1191/69 nuostatų <...>, valstybės narės nesiima
         koordinacinių priemonių ir nenustato viešosios paslaugos sąvokai būdingų įpareigojimų, pagal kuriuos teikiama pagalba vadovaujantis
         Sutarties 77 straipsniu, išskyrus šiuos atvejus arba aplinkybes“. Vadinasi, valstybėms narėms daugiau neleidžiama remtis Sutarties
         77 straipsniu, išskyrus atvejus, nurodytus Bendrijos antrinėje teisėje.

      108    Dėl to, kadangi Reglamentas Nr. 1191/69 šioje byloje netaikomas, o aptariamoms subsidijoms taikoma Sutarties 92 straipsnio
         1 dalis, Reglamente Nr. 1107/70 išsamiai išvardijamos aplinkybės, kurioms esant valstybių narių institucijos gali suteikti
         pagalbą vadovaudamosi Sutarties 77 straipsniu.

      109    Todėl į antrąją prejudicinio klausimo dalį reikėtų atsakyti taip: Sutarties 77 straipsnis negali būti taikomas valstybės subsidijoms,
         kurios kompensuoja papildomas išlaidas, patirtas vykdant viešosios paslaugos įpareigojimus, neatsižvelgiant į Reglamentą Nr. 1191/69.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      110    Danijos, Jungtinės Karalystės, Ispanijos, Nyderlandų, Prancūzijos ir Vokietijos vyriausybių bei Komisijos, kurios pateikė
         Teisingumo Teismui savo pastabas, išlaidos nėra atlygintinos. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš
         etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti
         šis teismas.

      Remdamasis šiais motyvais,
      TEISINGUMO TEISMAS,
      atsakydamas į klausimą, kurį jam 2000 m. balandžio 6 d. Nutartimi pateikė Bundesverwaltungsgericht, nusprendžia:

      1.      1969 m. birželio 26 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 1191/69 dėl valstybių narių veiksmų, susijusių su įpareigojimais, neatskiriamais
            nuo viešosios paslaugos geležinkelio, kelių ir vidaus vandenų transporto srityje sąvokos, su pakeitimais, padarytais 1991 m.
            birželio 20 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 1893/91, ypač jo 1 straipsnio 1 dalies antroji pastraipa, turi būti aiškinama
            kaip leidžianti valstybei narei netaikyti reglamento miesto, priemiesčių arba regiono transporto paslaugoms, kurios neišvengiamai
            priklauso nuo valstybės subsidijų, ir jį taikyti tik tuomet, jei kitaip neįmanoma užtikrinti tinkamo transporto paslaugų teikimo,
            ir tik griežtai laikantis teisinio saugumo principo.
      2.      Sutarties 92 straipsnio 1 dalies (po pakeitimo – EB 87 straipsnio 1 dalis) taikymo sąlyga, pagal kurią teikiama pagalba turi
            galėti daryti įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai, nepriklauso nei nuo vietinio ar regioninio teikiamų transporto paslaugų
            pobūdžio, nei nuo susijusios veiklos srities masto.
      Tačiau valstybės subsidijos, skirtos padėti organizuoti reguliarias miesto, priemiesčių ir regiono transporto paslaugas, nepatenka
            į šios nuostatos taikymo sritį, kai šios subsidijos vertintinos kaip kompensacija už įmonės gavėjos teikiamas paslaugas, siekiant
            vykdyti viešosios paslaugos įpareigojimus. Taikant šį kriterijų, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi
            išsiaiškinti, ar įvykdytos toliau nurodytos sąlygos:
      –        pirma, iš įmonės gavėjos faktiškai reikalaujama vykdyti viešosios paslaugos įpareigojimus ir šie įpareigojimai buvo aiškiai
         apibrėžti,

      –        antra, kriterijai, kuriais remiantis apskaičiuojama kompensacija, buvo iš anksto nustatyti objektyviai ir skaidriai,
      –        trečia, kompensacija neviršija tai, kas yra būtina, siekiant padengti visas ar dalį išlaidų, kurios patiriamos vykdant viešosios
         paslaugos įpareigojimus, atsižvelgiant į gautas atitinkamas įplaukas ir protingą pelną, susijusį su šių įsipareigojimų vykdymu,

      –        ketvirta, kai įmonė, vykdanti viešosios paslaugos įpareigojimus, nėra pasirinkta vadovaujantis viešųjų pirkimų procedūra,
         reikalingos kompensacijos dydis turi būti nustatytas remiantis išlaidų, kurias vidutinė įmonė, gerai valdoma ir turinti pakankamai
         transporto priemonių, kad galėtų atitikti būtinus viešosios paslaugos reikalavimus, būtų patyrusi vykdydama šias pareigas,
         atsižvelgiant į atitinkamas gaunamas įplaukas ir protingą pelną, susijusį su šių įsipareigojimų vykdymu, analize.

      3.      Sutarties 77 straipsnis (po pakeitimo – EB 73 straipsnis) negali būti taikomas valstybės subsidijoms, kurios kompensuoja papildomas
            išlaidas, patirtas vykdant viešosios paslaugos įpareigojimus, neatsižvelgiant į Reglamentą Nr. 1191/69, su pakeitimais, padarytais
            Reglamentu Nr. 1893/91.

               Rodríguez Iglesias

               Puissochet

               Wathelet

               Schintgen

               Timmermans

               Gulmann

               Edward

               La Pergola

               Jann

               Skouris

               Macken

               Colneric

               von Bahr

               Cunha Rodrigues

               Rosas

         Paskelbta 2003 m. liepos 24 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                     Pirmininkas

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Proceso kalba: vokiečių.


title: 2006 m. sausio 19 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Margaretha Bouanich prieš Skatteverket. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Kammarrätten i Sundsvall - Švedija. # Tiesioginiai mokesčiai - Laisvas kapitalo judėjimas - Dividendų mokestis - Akcijų perpirkimas - Akcijų įsigijimo išlaidų atskaita - Skirtingas rezidentų ir nerezidentų traktavimas - Sutartis dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo. # Byla C-265/04.

text:
      Byla C‑265/04
      Margaretha Bouanich
      prieš
      Skatteverket
      (Kammarrätten i Sundsvall prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Tiesioginiai mokesčiai – Laisvas kapitalo judėjimas – Dividendų mokestis – Akcijų perpirkimas – Akcijų įsigijimo išlaidų atskaita – Skirtingas rezidentų ir nerezidentų vertinimas – Sutartis dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo“
      Sprendimo santrauka
      1.        Laisvas kapitalo judėjimas – Apribojimai
      (EB 56  ir 58 straipsniai)
      2.        Laisvas kapitalo judėjimas – Apribojimai
      (EB 56  ir 58 straipsniai)
      1.        EB 56 ir EB 58 straipsniai turi būti aiškinami kaip draudžiantys nacionalinės teisės normą, kuri numato, kad mažinant kapitalą
         už akcijų perpirkimą akcininkui nerezidentui išmokėta suma yra apmokestinama kaip dividendų paskirstymas be teisės į minėtų
         akcijų įsigijimo išlaidų atskaitą, nors ta pati suma, išmokėta akcininkui rezidentui, apmokestinama kaip kapitalo prieaugis
         su teise į įsigijimo išlaidų atskaitą.

      Tokia teisės norma tarpvalstybiniams kapitalo pervedimams suteikia mažiau patrauklumo ir kartu atgraso investuotojus, kurie
         nėra tos valstybės narės rezidentai, pirkti toje valstybėje buveinę turinčių bendrovių akcijas ir dėl to apriboja tokių bendrovių
         galimybes padidinti kapitalą pasinaudojant investuotojais, kurie nėra tos valstybės narės rezidentai.

      Kadangi įsigijimo išlaidos yra tiesiogiai susijusios su perperkant akcijas išmokėtomis sumomis, nėra jokių objektyvių rezidentų
         ir nerezidentų padėties skirtumų, galinčių pagrįsti skirtingą traktavimą šiuo atžvilgiu.

      (žr. 34, 40, 43 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        EB 56 ir EB 58 straipsniai turi būti aiškinami kaip draudžiantys nacionalinės teisės normą, kylančią iš sutarties dėl dvigubo
         apmokestinimo išvengimo, kuri nustato mažesnę maksimalią dividendų mokesčio ribą akcininkams nerezidentams nei taikomą akcininkams
         rezidentams ir, aiškinant šią sutartį atsižvelgiant į EBPO pavyzdinės mokesčių konvencijos komentarus, perpirkimo kainos apmokestinimo
         kapitalo mažinimo atveju leidžia akcijų nominalios vertės atskaitą nuo akcijų perpirkimo sumos, kai akcininkai rezidentai
         gali atskaityti akcijų įsigijimo išlaidas, išskyrus atvejus, kai taikant šią nacionalinės teisės normą akcininkai nerezidentai
         nėra mažiau palankiai traktuojami nei akcininkai rezidentai. Ar taip yra, turi nustatyti nacionalinis teismas.

      (žr. 53, 56 punktus ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. sausio 19 d.(*)

      „Tiesioginiai mokesčiai – Laisvas kapitalo judėjimas – Dividendų mokestis – Akcijų perpirkimas – Akcijų įsigijimo išlaidų atskaita – Skirtingas rezidentų ir nerezidentų vertinimas – Sutartis dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo“
      Byloje C‑265/04
      dėl Kammarrätten i Sundsvall (Švedija) 2004 m. birželio 17 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2004 m. birželio 24 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Margaretha Bouanich
      prieš
      Skatteverket,

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai J. Malenovský, S. von Bahr, A. Borg Barthet ir U. Lõhmus (pranešėjas),
      generalinė advokatė J. Kokott,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        M. Bouanich, atstovaujamos skattejurist J. Grönlund,

      –        Švedijos vyriausybės, atstovaujamos A. Kruse,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Lyal ir L. Ström van Lier,
      išklausęs 2005 m. liepos 14 d. posėdyje pateiktą generalinės advokatės išvadą,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymu priimti prejudicinį sprendimą siekiama EB 43, 48, 56 ir 58 straipsnių išaiškinimo.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Prancūzijos pilietės, Švedijos akcinės bendrovės Förvaltnings AB Ratos (toliau − Ratos) akcininkės M. Bouanich ir Skatteverket (Švedijos mokesčių tarnyba) dėl pastarosios atsisakymo grąžinti visą mokesčio sumą, sumokėtą minėtai bendrovei išperkant
         M. Bouanich akcijas mažinant jos kapitalą.

       Nacionalinis teisinis pagrindas
       Įstatymas dėl dividendų mokesčio
      3        Švedijos teisė daro skirtumą tarp akcininkų rezidentų ir nerezidentų apmokestinant išmokas akcininkui, kai akcijos yra panaikinamos
         jas perperkant. Švedijoje gyvenančių akcininkų akcijų perpirkimas yra apmokestinamas, kaip kapitalo prieaugis su teise į perpirktų
         akcijų įsigijimo išlaidų atskaitą. Likutis yra apmokestinamas 30 % tarifu. Vis dėlto Švedijoje negyvenančių akcininkų atveju
         perpirkimas yra vertinamas kaip dividendų paskirstymas, nesuteikiantis teisės į tokią atskaitą.

      4        Dividendų paskirstymo tvarka yra numatyta įstatyme dėl dividendų mokesčio (lag (1970:624) om kupongskatt, toliau – 1970 m. įstatymas), kuris taikomas tik Švedijoje negyvenantiems arba joje neturintiems nuolatinės buveinės fiziniams
         arba juridiniams asmenims (toliau − akcininkai nerezidentai).

      5        1970 m. įstatymo 1 straipsnis nustato, kad mokestis turi būti valstybei sumokėtas už kiekvieną dividendų už Švedijos bendrovės
         išleistas akcijas paskirstymą. Šio įstatymo 2 straipsnio antrojoje pastraipoje teigiama, kad dividendų paskirstymas − tai
         bet kokia išmoka akcininkui, įskaitant ir kapitalo mažinimą.

      6        To pačio įstatymo 5 straipsnis nustato 30 % tarifo mokestį už paskirstytus dividendus, kuris dažnai yra sumažinamas taikant
         dvigubo apmokestinimo išvengimo sutartis. Jei yra sumokama didesnė mokesčio suma nei numatyta tokioje sutartyje, 1970 m. įstatymo
         27 straipsnis numato teisę į permokos atlyginimą.

      7        Šis įstatymas neleidžia perpirktų akcijų įsigijimo išlaidų atskaitos. Akcininkui, kuris patenka į šio įstatymo taikymo sritį,
         taikomas 30 % tarifo mokestis nuo sumos, kurią jis gauna už akcijų perpirkimą. Tačiau dėl galiojančių sutarčių dėl dvigubo
         apmokestinimo išvengimo nuostatų gali būti ir kitaip.

       Prancūzijos ir Švedijos sutartis dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo
      8        1990 m. lapkričio 27 d. buvo pasirašyta sutartis tarp Prancūzijos Respublikos vyriausybės ir Švedijos Karalystės vyriausybės
         dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo ir kelio užkirtimo mokesčių vengimui pajamų ir turto mokesčių srityse, kuri įsigaliojo
         1992 m. balandžio 1 d. (toliau − Prancūzijos ir Švedijos sutartis).

      9        Šios sutarties 10 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Bendrovės, rezidentės vienoje iš susitariančiųjų valstybių, kitos susitariančiosios valstybės rezidentui sumokėti dividendai
         apmokestinami toje valstybėje.“

      10      Pagal šio straipsnio 2 dalį:

      „Šie dividendai taip pat gali būti apmokestinti susitariančiojoje valstybėje, kurioje mokanti dividendus bendrovė yra rezidentė,
         pagal šios valstybės įstatymus. Tačiau jeigu dividendus gaunantis asmuo yra faktiškasis jų gavėjas, mokestis negali viršyti
         15 % bendros dividendų sumos.“

      11      Pagal Prancūzijos ir Švedijos sutarties 10 straipsnio 5 dalį tame straipsnyje naudojama sąvoka „dividendai“, be kita ko, reiškia
         iš akcijų gaunamas pajamas, taip pat pajamas, kurioms susitariančiojoje valstybėje, kurioje dividendus paskirstanti bendrovė
         yra rezidentė, yra taikoma dividendų paskirstymo tvarka pagal šios sutarties įsigaliojimo dieną galiojusius įstatymus.

      12      Iš šios sutarties 13 straipsnio 6 dalies išplaukia, kad kapitalo prieaugis, atsirandantis perleidus pagrindinėje byloje nagrinėjamas
         akcijas, yra apmokestinamas tiktai susitariančiojoje valstybėje, kurioje perleidėjas yra rezidentas.

      13      Ši sutartis grindžiama Ekonominio bendradarbiavimo ir plėtros organizacijos (EBPO) parengta pavyzdine konvencija dėl dvigubo
         apmokestinimo išvengimo, kurios komentarus taipogi parengė ši organizacija.

      14      EBPO pavyzdinės konvencijos komentarų 28 punkte, skirtame 10 straipsniui, nustatyta, kad dividendais laikytinas ne tik metiniame
         akcininkų susirinkime nuspręstas pelno paskirstymas, bet taip pat kita pinigais įvertinama nauda, pavyzdžiui, tantjemos, premijos,
         likviduojant gautas pelnas ir užslėptas pelno paskirstymas. Tame straipsnyje numatytos lengvatos taikomos tol, kol valstybė,
         kurioje pasiskirstymą atliekanti bendrovė yra rezidentė, apmokestina tokią naudą kaip dividendus.

      15      EBPO pavyzdinės konvencijos komentarų 31 punkte, skirtame 13 straipsniui, teigiama, kad jeigu akcininkas likviduojant bendrovę
         arba mažinant jos kapitalą parduoda akcijas tai bendrovei, kuri jas išleido, skirtumas tarp pardavimo kainos ir nominalios
         akcijų vertės valstybėje, kurioje bendrovė yra rezidentė, gali būti vertinamas kaip dividendai nuo padidėjusio pelno, o ne
         kaip kapitalo prieaugis. Šis straipsnis nedraudžia valstybei, kurioje bendrovė yra rezidentė, apmokestinti šio dividendų paskirstymo
         EBPO pavyzdinės konvencijos 10 straipsnyje numatytais tarifais. Toks apmokestinimas leidžiamas, nes šis skirtumas patenka
         į minėto 10 straipsnio 3 dalyje pateiktą „dividendų“ sąvoką, išaiškintą šiam straipsniui skirtame komentarų 28 punkte.

      16      Prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo teigimu, Prancūzijos ir Švedijos sutarties nuostatos, aiškinamos remiantis
         pavyzdine EBPO konvencija ir jos komentarais, turėjo įtakos 1970 m. įstatyme numatytos mokesčių tvarkos pakeitimui, nes jos
         nustato 15 % tarifo mokestį nerezidentams ir numato teisę į atskaitą, atitinkančią nominalią perpirktų akcijų vertę.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      17      1998 m. gruodžio 2 d. Ratos, mažindama savo kapitalą, perpirko iš Prancūzijoje gyvenančios M. Bouanich turėtas B kategorijos akcijas už maždaug 8 640 000 SEK
         (917 000 eurų) sumą. Taikant 1970 m. įstatymą kartu su Prancūzijos ir Švedijos sutartimi, iš visos sumokėtos sumos buvo išskaitytas
         15 % tarifo mokestis, t. y. beveik 1 300 000 SEK (138 000 eurų).

      18      M. Bouanich paprašė kompetentingo mokesčių administratoriaus atlyginti visą išskaitytą mokesčio sumą, o nepatenkinus šio reikalavimo
         – mokesčio dalį, išskaitytą remiantis perpirktų akcijų nominalia verte.

      19      1999 m. rugsėjo 28 d. mokesčių administratorius patenkino papildomą jos prašymą ir grąžino M. Bouanich maždaug 167 000 SEK
         (18 000 eurų) sumą.

      20      M. Bouanich dėl šio sprendimo pareiškė ieškinį länsrätten i Dalarnas län (Švedija), reikalaudama atlyginti likusią iš mokesčio šaltinio išskaitytą mokesčio dalį. Kadangi 2001 m. kovo 29 d. sprendimu
         šis ieškinys buvo atmestas, ieškovė pagrindinėje byloje padavė apeliacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam
         teismui.

      21      Atžvelgiant į tai, kad EB sutartis ir Teisingumo Teismo praktika nepateikia aiškaus atsakymo į nagrinėjamame ginče iškilusius
         klausimus, Kammarrätten i Sundsvall nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar EB 56 ir EB 58 straipsniai leidžia valstybei narei kaip dividendų paskirstymą apmokestinti sumas, gautas išperkant akcijas
         siekiant jas anuliuoti ir pervestas toje valstybėje narėje įsisteigusios akcinės bendrovės, nenumatant galimybės atskaityti
         perpirktų akcijų įsigijimo išlaidų, jeigu šios sumos yra pervestos akcininkui, kuris negyvena ir neturi nuolatinės buveinės
         toje valstybėje narėje, o sumos, išmokėtos už akcijų perpirkimą siekiant jas anuliuoti akcininkui, gyvenančiam arba turinčiam
         nuolatinę buveinę šioje valstybėje narėje, yra apmokestinamos kaip kapitalo prieaugis, suteikiantis teisę į šių akcijų įsigijimo
         išlaidų atskaitą?

      2.      Atsakius neigiamai į pirmąjį klausimą, ar minėti straipsniai leidžia valstybei narei taikyti pirmiau apibūdintą teisės normą,
         kai valstybės narės, kurioje akcinė bendrovė turi buveinę, ir valstybės narės, kurioje gyvena akcininkas, sudaryta mokesčių
         sutartis dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo, nurodanti į EBPO pavyzdinės mokesčių konvencijos komentarus, numato mažesnį
         mokesčio tarifą nei taikomas akcininkui pirmojoje valstybėje narėje ir akcininkui antrojoje valstybėje narėje akcijų perpirkimo
         siekiant jas anuliuoti atveju išmokėtoms sumoms, ir taip pat leidžia atskaityti sumas, atitinkančias perpirktų akcijų nominalią
         vertę?

      3.      Ar EB 43 ir EB 48 straipsniai leidžia valstybei narei taikyti pirmiau apibūdintą teisės normą?“
       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      22      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar EB 56 ir EB 58 straipsniai turi
         būti aiškinami taip, kad jie draudžia pagrindinėje byloje nagrinėjamą nacionalinės teisės normą, kuri numato, kad, mažinant
         kapitalą, akcininkui nerezidentui už akcijų perpirkimą išmokėta suma yra apmokestinama kaip dividendų paskirstymas, nenumatant
         teisės į perpirktų akcijų įsigijimo išlaidų atskaitą, o ta pati suma, išmokėta akcininkui rezidentui, yra apmokestinama kaip
         kapitalo prieaugis su teise į įsigijimo išlaidų atskaitą.

      23      M. Bouanich teigia, kad 1970 m. įstatymas riboja užsienio investuotojų investicijas į Švedijos bendroves ir sukelia EB 56 straipsnį
         pažeidžiančią diskriminaciją, kuri negali būti pateisinama net atsižvelgiant į EB 58 straipsnio nuostatas.

      24      Švedijos vyriausybė neginčija nurodomo 1970 m. įstatymo neatitikimo Bendrijos teisei buvimo. Ji pripažįsta, kad taikant Švedijos
         teisės aktus dėl sumų už akcijų perpirkimą apmokestinimo akcininkai mokesčių mokėtojai yra skirtingai vertinami pagal tai,
         ar jie turi ribotą ar neribotą mokesčių mokėjimo pareigą Švedijoje. Todėl dėl tokios tvarkos buvimo gali atsitikti taip, kad
         akcininkas, turintis ribotą mokesčių mokėjimo pareigą, kartais gali būti apmokestinamas didesniu mokesčiu nei akcininkas,
         turintis neribotą mokesčių mokėjimo pareigą.

      25      Švedijos vyriausybė priduria, kad ji ketina pakeisti šiuos nacionalinės teisės aktus taip, kad akcininkui, turinčiam ribotą
         mokesčių mokėjimo pareigą, būtų leidžiama nuo akcijų perpirkimo sumos atskaityti jų įsigijimo išlaidas.

      26      Europos Bendrijų Komisija laiko akivaizdžiu faktą, kad Švedijos teisės aktai dėl perpirkimo kainos apmokestinimo kapitalo
         mažinimo atveju daro skirtumą tarp akcininkų rezidentų ir nerezidentų. Teisė į perpirktų akcijų įsigijimo išlaidų atskaitą
         yra mokesčių lengvata, kuria negali pasinaudoti akcininkai nerezidentai. Toks akcininkų skirtingas vertinimas yra diskriminacinis,
         nes analogiškos situacijos yra vertinamos skirtingai, nors nėra jokio objektyvaus situacijos skirtumo, galinčio pagrįsti šį
         skirtingą dviejų mokesčių mokėtojų kategorijų vertinimą.

      27      Todėl Komisija mano, kad 1970 m. įstatymo sukeliama diskriminacija yra laisvo kapitalo judėjimo apribojimas EB 56 straipsnio
         prasme. Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra nurodyta nieko, kas galėtų pateisinti tokį apribojimą pagal
         EB 58 straipsnį.

      28      Visų pirma primintina nusistovėjusi Teisingumo Teismo praktika, pagal kurią nors tiesioginiai mokesčiai priklauso valstybių
         narių kompetencijai, pastarosios vis dėlto turėtų ją įgyvendinti laikydamosi Bendrijos teisės (žr., pavyzdžiui, 1995 m. rugpjūčio
         11 d. Sprendimo Wielockx, C‑80/94, Rink. p. I‑2493, 16 punktą bei 2004 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo Manninen, C‑319/02, Rink. p. I‑7477, 19 punktą).

      29      Akcijų perpardavimas jas išleidusiai bendrovei, kaip tai padarė M. Bouanich, yra kapitalo judėjimas pagal 1988 m. birželio
         24 d. Tarybos direktyvos 88/361/EEB dėl sutarties 67 straipsnio (panaikintas Amsterdamo sutartimi) įgyvendinimo (OL L 178,
         p. 5) 1 straipsnį ir direktyvos I priede nurodytą kapitalo judėjimų nomenklatūrą. Į šią nomenklatūrą ir toliau atsižvelgiama
         nustatant kapitalo judėjimo sąvoką (žr. 2003 m. rugsėjo 23 d. Sprendimo Ospetl et Schlössle Weissenberg, C‑452/01, Rink. p. I‑9743, 7 punktą bei 2005 m. liepos 5 d. Sprendimo D, C‑376/03, Rink. p. I‑0000, 24 punktą). Todėl tokia operacija priklauso Bendrijos nuostatų dėl laisvo kapitalo judėjimo taikymo
         sričiai.

      30      Išskyrus EB 58 straipsnyje numatytas pateisinančias aplinkybes, EB 56 straipsnis uždraudžia visus kapitalo judėjimo tarp valstybių
         narių apribojimus.

      31      Kad būtų galima atsakyti į pirmą klausimą, reikia pirmiausiai nustatyti, ar tai, kad valstybė narė neleidžia akcininkams nerezidentams
         akcijų perpirkimo metu atskaityti jų įsigijimo išlaidas, yra kapitalo judėjimo apribojimas.

      32      Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad 1970 m. įstatymas akcininkams, kurie įsigijo Švedijos bendrovės akcijų, taiko skirtingas taisykles
         atsižvelgiant į tai, ar jie yra Švedijos rezidentai ar ne. Akcininkui Švedijos rezidentui leidžiama akcijų perpirkimo mažinant
         kapitalą metu atskaityti akcijų įsigijimo išlaidas, o akcininkui nerezidentui − to negalima padaryti. Todėl teisė į atskaitą
         yra mokesčių lengvata, skirta tiktai akcininkams rezidentams.

      33      Neginčijama, kad tokia mokesčių lengvata tiems, kurie ja naudojasi, yra mokesčių naštos palengvinimas, nes akcininkai nerezidentai,
         negalintys ja pasinaudoti, yra labiau apmokestinami, ir todėl yra mažiau palankesnėje padėtyje nei akcininkai rezidentai.

      34      Konstatuotina, kad, kaip pažymėjo generalinė advokatė išvados 33 ir 34 punktuose, tokia teisės norma tarpvalstybiniams kapitalo
         pervedimams suteikia mažiau patrauklumo ir tuo pačiu atgraso investuotojus, kurie nėra Švedijos rezidentai, pirkti Švedijoje
         buveinę turinčių bendrovių akcijas ir dėl to apriboja Švedijos bendrovių galimybes padidinti kapitalą pasinaudojant investuotojais,
         kurie nėra Švedijos rezidentai.

      35      Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, jog tai, kad akcininkams nerezidentams išperkant akcijas neleidžiama atskaityti jų įsigijimo
         išlaidų, yra kapitalo judėjimo apribojimas EB 56 straipsnio prasme.

      36      Dabar reikia nustatyti, ar šis apribojimas gali būti pateisinamas dėl EB 58 straipsnio 1 dalyje numatytų priežasčių. Iš šios
         nuostatos kartu su 3 šio straipsnio dalimi matyti, kad valstybės narės gali savo nacionalinėje teisėje įtvirtinti skirtumą
         tarp mokesčių mokėtojų rezidentų ir mokesčių mokėtojų nerezidentų tiek, kiek šis skirtumas nėra savavališka diskriminacijos
         priemonė ar užslėptas laisvo kapitalo judėjimo apribojimas.

      37      Kaip konstatuota šio sprendimo 34 punkte, 1970 m. įstatymas, skirtingai apmokestindamas sumas, kurias akcininkai gauna išperkant
         akcijas, įtvirtina skirtumą tarp akcininkų rezidentų ir nerezidentų.

      38      Taigi reikia skirti EB 58 straipsnio 1 dalies a punktu leidžiamą skirtingą vertinimą ir šio straipsnio 3 dalimi draudžiamą
         savavališką diskriminavimą. Iš teismo praktikos aišku, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama nacionalinės mokesčių teisės nuostata
         gali būti suderinama su laisvą kapitalo judėjimą reglamentuojančiomis sutarties nuostatomis, jeigu skirtingos nuostatos taikomos
         dėl objektyviai skirtingos padėties arba jų taikymą pateisina svarbesnis bendrasis interesas (žr. 2000 m. birželio 6 d. Sprendimo
         Verkooijen, C‑35/98, Rink. p. I‑4071, 43 punktą; minėto sprendimo Manninen 28 ir 29 punktus bei 2005 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Blanckaert, C‑512/03, Rink. p. I‑0000, 42 punktą).

      39      Todėl reikia nustatyti, ar akcininkų rezidentų ir akcininkų nerezidentų skirtingas pajamų iš akcijų perpirkimo apmokestinimas
         taikomas dėl objektyviai skirtingos padėties.

      40      Konstatuotina, kad įsigijimo išlaidos yra tiesiogiai susijusios su akcijų perpirkimo metu išmokėtomis sumomis taip, kad šiuo
         atžvilgiu rezidentai ir nerezidentai yra panašioje padėtyje. Neegzistuoja jokia objektyviai skirtinga padėtis, galinti pagrįsti
         skirtingą šių dviejų mokesčių mokėtojų kategorijų vertinimą.

      41      Šiomis aplinkybėmis nacionalinės teisės aktas, kaip antai 1970 m. įstatymas, akcininkų nerezidentų atžvilgiu yra savavališka
         diskriminacija, nes jis juos labiau apmokestina nei objektyviai panašioje padėtyje esančius akcininkus rezidentus.

      42      Pažymėtina, kad kitais pateisinimais, numatytais EB 58 straipsnyje arba Teisingumo Teismo praktikoje, nebuvo remtasi.

      43      Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad EB 56 ir EB 58 straipsniai turi būti aiškinami kaip draudžiantys nacionalinės
         teisės normą, kokia yra nagrinėjama pagrindinėje byloje, kuri numato, kad mažinant kapitalą už akcijų perpirkimą akcininkui
         nerezidentui išmokėta suma yra apmokestinama kaip dividendų paskirstymas be teisės į minėtų akcijų įsigijimo išlaidų atskaitą,
         nors ta pati suma, išmokėta akcininkui rezidentui, apmokestinama kaip kapitalo prieaugis su teise į įsigijimo išlaidų atskaitą.

       Dėl antrojo klausimo
      44      Antruoju klausimu prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas klausia, ar į pirmą klausimą pateiktas atsakymas būtų
         kitoks tuo atveju, kai taikoma mokestinė tvarka remtųsi sutartimi dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo, kaip antai Prancūzijos
         ir Švedijos sutartis, kuri numato mažesnę maksimalią akcininkams nerezidentams išmokėtų dividendų mokesčio ribą nei akcininkams
         rezidentams, ir, aiškinant šią sutartį atsižvelgiant į EBPO pavyzdinės mokesčių konvencijos komentarus, leidžia atskaitą,
         atitinkančią perpirktų akcijų nominalią vertę.

      45      M. Bouanich pabrėžia, kad pagal Prancūzijos ir Švedijos sutartį Prancūzijos Respublika turi išimtinę teisę apmokestinti akcijų
         perpirkimo metu atsiradusį prieaugį. Visas pagal dividendams taikytiną tvarką neteisingai išskaičiuotas mokestis jai turėtų
         būti grąžintas.

      46      Siekdama pagrįsti teiginį, kad Bendrijos teisės laikymasis nepriklauso nuo tarp dviejų valstybių narių sudarytos sutarties
         dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo turinio, Komisija remiasi teismo praktika dėl mokesčių kredito (1986 m. sausio 28 d. Sprendimas
         Komisija prieš Prancūziją, 270/83, Rink. p. 2773) ir dėl mokesčių lengvatų (1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimas Saint-Gobain ZN, C‑307/97, Rink. p. I‑6161)

      47      Komisija mano, kad pagrindinėje byloje apibūdinta tvarka, taikoma remiantis mokesčių sutartimi ir aiškinama atsižvelgiant
         į EBPO pavyzdinės mokesčių konvencijos komentarus, prieštarauja EB 56 ir EB 58 straipsniams.

      48      Šiuo atžvilgiu nagrinėtina, ar vertinant mokesčių teisės akto atitiktį Bendrijos taisyklėms dėl laisvo kapitalo judėjimo reikia
         atsižvelgti į Prancūzijos ir Švedijos sutartį. Jei taip, reikia nustatyti, ar ši sutartis pašalina pagrindinės laisvės apribojimą.

      49      Konstatuotina, kad dvigubo apmokestinimo panaikinimas yra vienas iš Bendrijos tikslų, kurio įgyvendinimas pagal EB 293 straipsnio
         antrą punktą priklauso nuo valstybių narių. Nesant Bendrijos vienodinimo arba derinimo priemonių, kuriomis būtų siekiama panaikinti
         dvigubą apmokestinimą, valstybės narės yra kompetentingos nustatyti pajamų ir turto apmokestinimo kriterijus, siekdamos panaikinti,
         prireikus ir sudarydamos sutartis, dvigubą apmokestinimą. Tokiu atveju valstybės narės, siekdamos pasidalinti kompetenciją
         mokesčių srityje, gali dvišalėmis sutartimis nustatyti priskyrimo požymius (žr. 1998 m. gegužės 12 d. Sprendimo Gilly, C‑336/96, Rink. p. I‑2793, 24 ir 30 punktai, minėto sprendimo Saint-Gobain ZN 57 punktas ir minėto sprendimo D. 52 punktas).

      50      Vis dėlto šis kompetencijos pasidalijimas mokesčių srityje neleidžia valstybėms narėms įtvirtinti diskriminaciją, prieštaraujančią
         Bendrijos taisyklėms.

      51      Kadangi mokesčių tvarka pagal Prancūzijos ir Švedijos sutartį, aiškinamą atsižvelgiant į EBPO pavyzdinės mokesčių konvencijos
         komentarus, yra pagrindinėje byloje taikomos teisės dalis ir kadangi ją taip išdėstė prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs
         teismas, Teisingumo Teismas turi į ją atsižvelgti, kad galėtų pateikti Bendrijos teisės išaiškinimą, kuris būtų naudingas
         nacionaliniam teismui. Teisingumo Teismui nepriklauso aiškinti nacionalinės teisės nei nagrinėti jos taikymo šioje byloje
         (žr., pavyzdžiui, 1996 m. spalio 24 d. Sprendimo Dietz, C‑435/93, Rink. p. I‑5223, 39 punktą ir 1998 m. balandžio 30 d. Sprendimo Thibault, C‑136/95, Rink. p. I‑2011, 21 punktą).

      52      Kalbant apie mokestinį vertinimą pagal Prancūzijos ir Švedijos sutartį, primintina, kad remiantis šia sutartimi, aiškinama
         atsižvelgiant į EBPO pavyzdinės mokesčių konvencijos komentarus, akcininkui nerezidentui, kokia yra M. Bouanich, yra leidžiama
         atskaityti nuo akcijų perpirkimo metu apmokestinamos sumos akcijų nominalią vertę. Likutis apmokestinamas 15 % tarifu.

      53      Atsižvelgiant į tai, kad akcininkai rezidentai yra apmokestinami 30 % tarifu nuo po įsigijimo išlaidų atskaitymo likusios
         akcijų perpirkimo sumos, reikia nustatyti, ar šie akcininkai yra vertinami palankiau nei akcininkai nerezidentai. Kad galima
         būtų tai padaryti, reikia žinoti akcijų įsigijimo išlaidų sumą, taip pat jų nominalią vertę.

      54      Šiuo atžvilgiu primintina, kad faktinių aplinkybių nustatymas ir vertinimas patenka ne į Teisingumo Teismo, o į nacionalinio
         teismo kompetenciją (1979 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Denkavit, 36/79, Rink. p. 3439, 12 punktas, 1999 m. spalio 5 d. Sprendimo Lirussi et Bizzaro, C‑175/98 ir C‑177/98, Rink. p. I‑6881, 37 punktas ir 2000 m. birželio 22 d. Sprendimo Fornasar ir kiti, C‑318/98, Rink. p. I‑4785, 31 punktas).

      55      Taigi prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas nagrinėdamas savo bylą turi nustatyti, ar nominalios vertės atskaita
         ir maksimalios 15 % mokesčio ribos taikymas akcininkams nerezidentams yra toks jų vertinimas, kuris nėra mažiau palankus nei
         taikomas rezidentams, turintiems teisę į įsigijimo išlaidų atskaitą ir 30 % tarifo taikymą.

      56      Todėl į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad EB 56 ir EB 58 straipsniai turi būti aiškinami kaip draudžiantys nacionalinės
         teisės normą, kylančią iš sutarties dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo, kokia yra Prancūzijos ir Švedijos sutartis, kuri
         nustato mažesnę maksimalią dividendų mokesčio ribą akcininkams nerezidentams nei taikoma akcininkams rezidentams ir, aiškinant
         šią sutartį atsižvelgiant į EBPO pavyzdinės mokesčių konvencijos komentarus, leidžia akcijų nominalios vertės atskaitą nuo
         akcijų perpirkimo sumos, išskyrus atvejus, kai taikant šią nacionalinės teisės normą akcininkai nerezidentai nėra mažiau palankiai
         vertinami nei akcininkai rezidentai. Ar taip yra konkrečiu pagrindinės bylos atveju, turi nustatyti prašymą dėl prejudicinio
         sprendimo pateikęs teismas.

       Dėl trečiojo klausimo
      57      Atsižvelgiant į pateiktus atsakymus į pirmąjį ir antrąjį klausimus, į trečiąjį klausimą atsakyti nereikia.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      58      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      EB 56 ir EB 58 straipsniai turi būti aiškinami kaip draudžiantys nacionalinės teisės normą, kokia yra nagrinėjama pagrindinėje
            byloje, kuri numato, kad mažinant kapitalą už akcijų perpirkimą akcininkui nerezidentui išmokėta suma yra apmokestinama kaip
            dividendų paskirstymas be teisės į minėtų akcijų įsigijimo išlaidų atskaitą, nors ta pati suma, išmokėta akcininkui rezidentui,
            apmokestinama kaip kapitalo prieaugis su teise į įsigijimo išlaidų atskaitą.
      2.      EB 56 ir EB 58 straipsniai turi būti aiškinami kaip draudžiantys nacionalinės teisės normą, kylančią iš sutarties dėl dvigubo
            apmokestinimo išvengimo, kokia yra 1990 m. lapkričio 27 d. pasirašyta sutartis tarp Prancūzijos Respublikos vyriausybės ir
            Švedijos Karalystės vyriausybės dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo ir kelio užkirtimo mokesčių vengimui pajamų ir turto mokesčių
            srityse, kuri nustato mažesnę maksimalią dividendų mokesčio ribą akcininkams nerezidentams nei taikomą akcininkams rezidentams
            ir, aiškinant šią sutartį atsižvelgiant į Ekonominio bendradarbiavimo ir plėtros organizacijos pavyzdinės mokesčių konvencijos
            komentarus, leidžia akcijų nominalios vertės atskaitą nuo akcijų perpirkimo sumos, išskyrus atvejus, kai taikant šią nacionalinės
            teisės normą akcininkai nerezidentai nėra mažiau palankiai vertinami nei akcininkai rezidentai. Ar taip yra konkrečiu pagrindinės
            bylos atveju, turi nustatyti prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas.
      Parašai.
      * Bylos kalba: švedų.