title: 2016 m. rugsėjo 15 d. Teisingumo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#Landkreis Potsdam-Mittelmark prieš Finanzamt Brandenburg.#Bundesfinanzhof prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Apmokestinimas – Pridėtinės vertės mokestis – Šeštoji direktyva 77/388/EEB – Teisė į atskaitą – Sprendimas 2004/817/EB – Valstybės narės teisės aktai – Išlaidos, susijusios su prekėmis ir paslaugomis – Jų naudojimas neekonominės veiklos tikslais, sudarantis daugiau kaip 90 % viso naudojimo – Teisės į atskaitą nesuteikimas.#Byla C-400/15.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (aštuntoji kolegija) SPRENDIMAS
      2016 m. rugsėjo 15 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Apmokestinimas — Pridėtinės vertės mokestis — Šeštoji direktyva 77/388/EEB — Teisė į atskaitą — Sprendimas 2004/817/EB — Valstybės narės teisės aktai — Išlaidos, susijusios su prekėmis ir paslaugomis — Jų naudojimas neekonominės veiklos tikslais, sudarantis daugiau kaip 90 % viso naudojimo — Teisės į atskaitą nesuteikimas“
      Byloje C‑400/15
      dėl 2015 m. birželio 16 d.Bundesfinanzhof (Federalinis finansų teismas, Vokietija) nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2015 m. liepos 23 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Landkreis Potsdam‑Mittelmark

      prieš

         Finanzamt Brandenburg

      TEISINGUMO TEISMAS (aštuntoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas D. Šváby, teisėjai J. Malenovský ir M. Safjan (pranešėjas),
      generalinis advokatas M. Campos Sánchez‑Bordona,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Landkreis Potsdam‑Mittelmark, atstovaujamos patarėjo J. Wulf‑von Moers,

               —

               Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze ir K. Petersen,

               —

               Austrijos vyriausybės, atstovaujamos G. Eberhard,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos L. Lozano Palacios ir M. Wasmeier,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2004 m. lapkričio 19 d. Tarybos sprendimo 2004/817/EB dėl leidimo Vokietijai taikyti nuo Šeštosios direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų suderinimo 17 straipsnio nukrypstančią priemonę (OL L 357, 2004, p. 33, toliau – Sprendimas dėl leidimo) 1 straipsnio išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Landkreis Potsdam‑Mittelmark (Potsdamo‑Mitelmarko apskritis, Vokietija) ir Finanzamt Brandenburg (Brandenburgo mokesčių inspekcija, Vokietija) ginčą dėl minėtos apskrities 2008 mokestiniais metais mokėtino pridėtinės vertės mokesčio (PVM).

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

      Šeštoji direktyva

               3

               1977 m. gegužės 17 d. Šeštoji Tarybos direktyva 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, 1977, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23; toliau – Šeštoji direktyva) nuo 2007 m. sausio 1 d. buvo panaikinta ir pakeista 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyva 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347, 2006, p. 1), kuri iš dalies pakeista 2009 m. gruodžio 22 d. Tarybos direktyva 2009/162/ES (OL L 10, 2010, p. 14). Kadangi ginčijami mokestiniai metai yra 2008 m., tai nuorodos į Šeštąją direktyvą laikomos nuorodomis į Direktyvą 2006/112 ir skaitomos pagal pastarosios direktyvos XII priede pateiktą atitikties lentelę.

               4

               Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 1 ir 2 dalyse buvo numatyta:
               „1.   „Apmokestinamasis asmuo“ – tai bet kuris asmuo, savarankiškai vykdantis bet kurioje vietoje bet kurią ekonominę veiklą, nurodytą 2 dalyje, nesvarbu, koks tos veiklos tikslas ar rezultatas.
               2.   Šio straipsnio 1 dalyje nurodyta ekonominė veikla apima visokią gamintojų, prekiautojų ir kitų paslaugas teikiančių asmenų veiklą, įskaitant kasybą, žemės ūkio veiklą bei laisvųjų profesijų atstovų veiklą. Materialaus ir nematerialaus turto naudojimas, siekiant gauti nuolatinių pajamų, taip pat laikomas ekonomine veikla.“

               5

               Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalies a punkte buvo nustatyta:
               „Paslaugų teikimu už atlygį laikoma:

                        a)

                        prekių, sudarančių verslui skirto turto dalį, naudojimas apmokestinamojo asmens arba jo darbuotojų privatiems poreikiams arba jų naudojimas ne verslo tikslams, kai [PVM] už tas prekes buvo visiškai ar iš dalies atskaitytas“.

               6

               Šios direktyvos 17 straipsnio 2 dalies a punkte nurodyta:
               „Tiek, kiek prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, apmokestinamas asmuo turi turėti teisę iš mokesčio, kurį jis turi sumokėti, atskaityti:

                        a)

                        [PVM], apskaičiuotą ar sumokėtą už kito apmokestinamojo asmens jam patiektas prekes ir suteiktas paslaugas.“

               7

               Šeštosios direktyvos 27 straipsnio 1 dalyje buvo numatyta:
               „Taryba, remdamasi Komisijos pasiūlymu, gali vieningai leisti bet kuriai valstybei narei imtis specialių priemonių, nukrypstant nuo šios direktyvos nuostatų, kad būtų supaprastinta PVM surinkimo procedūra arba užkirstas kelias tam tikrų formų mokesčių vengimui ar sukčiavimui. Priemonės, skirtos apmokestinimo tvarkai supaprastinti, neturi daryti įtakos, nebent labai nežymiai, bendroms mokestinėms pajamoms, surenkamoms galutinio vartojimo etape.“

         Sprendimas dėl leidimo

               8

               Sprendimo dėl leidimo 3 konstatuojamojoje dalyje skelbiama:
               „Šia išimtimi siekiama neleisti atskaityti PVM už tas prekes ir paslaugas, kurias apmokestinamasis asmuo arba jo darbuotojai daugiau kaip 90 % naudoja privatiems poreikiams tenkinti arba apskritai ne verslo tikslams. Ši priemonė nukrypsta nuo [Šeštosios direktyvos] 17 straipsnio su pakeitimais, padarytais tos direktyvos 28f straipsniu, ir yra pateisinama, siekiant supaprastinti PVM mokėjimo tvarką; ji daro įtaką tik nežymiai mokesčio sumai, apskaičiuojamai galutinio vartojimo etape.“

               9

               Šio sprendimo 1 straipsnyje numatyta:
               „Nukrypstant nuo [Šeštosios direktyvos] 17 straipsnio 2 dalies, Vokietijai suteikiama teisė neleisti atskaityti PVM už tas prekes ir paslaugas, kurias apmokestinamasis asmuo arba jo darbuotojai daugiau kaip 90 % naudoja privatiems poreikiams tenkinti arba apskritai ne verslo tikslams.“

               10

               Minėto sprendimo 2 straipsnyje nurodyta:
               „Šis sprendimas taikomas iki 2009 m. gruodžio 31 d.“

               11

               To paties sprendimo 3 straipsnyje nustatyta:
               „Šis sprendimas skirtas Vokietijos Federacinei Respublikai.“

         Vokietijos teisė

               12

                  Umsatzsteuergesetz (Apyvartos mokesčio įstatymas, toliau – UStG) 15 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Verslininkas gali atskaityti šias pirkimo PVM sumas:

                        1)

                        pagal įstatymą mokėtiną PVM už kito verslininko patiektas prekes ir suteiktas paslaugas verslo tikslais. <...>

                  <...>
               Prekės, kurią verslininkas naudoja mažiau nei 10 % verslo tikslais, tiekimas, importas ar įsigijimas Bendrijos viduje nelaikomas skirtu savo verslui.
               <...>
               2.   Pirkimo PVM negalima atskaityti už prekių <...>, kurias verslininkas naudoja toliau nurodytiems sandoriams, tiekimą, jų importą ar įsigijimą Bendrijoje:

                        1)

                        neapmokestinamiesiems sandoriams;

                  <...>“

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               13

               Potsdamo‑Mittelmarko apskritis – tai regioninis teritorinis vienetas, tiesiogiai atsakingas už uždavinių, viršijančių šiai apskričiai priklausančių savivaldybių ir tarnybų pajėgumus, vykdymą. Kaip valdžios institucija, ji vykdydama ir valstybės deleguotas funkcijas, atsako už savo teritorijoje esančių kelių statybą, priežiūrą ir eismo saugumo šiuose keliuose užtikrinimą. Šias funkcijas apskritis vykdė per jai priklausančią juridinio asmens statuso neturinčią įmonę (vok. k. Eigenbetrieb).

               14

               2008 mokestiniais metais Potsdamo‑Mittelmarko apskritis įsigijo įvairių prekių, t. y. darbo įrenginių, komercinių transporto priemonių ir jų priedų, kuriuos daugiausia naudojo paslaugoms atlikti vykdydama valstybės deleguotą funkciją. Tačiau 2,65 % šių prekių apskritis taip pat naudojo paslaugoms tretiesiems asmenims teikti, t. y. genėti šakas ir kirsti medžius, šienauti ir valyti kelius, taip pat barstyti kelius žiemą. Dėl šių paslaugų ji buvo apmokestinta PVM.

               15

               Branderburgo mokesčių inspekcija neleido atskaityti sumokėto pirkimo PVM už ankstesniame punkte nurodytas prekes, kadangi tos prekės, kaip numatyta UstG 15 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje, nebuvo naudojamos net 10 % Potsdamo‑Mittelmarko apskrities verslo tikslais. Vykstant pareiškėjos pagrindinėje byloje prieštaravimo nagrinėjimo procedūrai, Branderburgo mokesčių inspekcija suteikė teisę atskaityti dalį reikalaujamo pirkimo PVM dėl kitų priežasčių. Likusi prieštaravimo dalis buvo atmesta. Dėl tokio sprendimo pateiktą Potsdamo‑Mittelmarko apskrities skundą Finanzgericht Berlin‑Brandenburg (Berlyno ir Branderburgo finansų teismas, Vokietija) atmetė.

               16

               Kasaciniame skunde, pateiktame Bundesfinanzhof (Federalinis finansų teismas), pareiškėja teigė, kad atsisakymas leisti atskaityti PVM prieštarauja Sąjungos teisei. Pasak Potsdamo‑Mittelmarko apskrities, nors Sprendimu dėl leidimo Vokietijos Federacinei Respublikai buvo leista taikyti priemonę, nukrypstančią nuo Šeštosios direktyvos 17 straipsnio, jai nesuteikti įgaliojimai neleisti pirkimo PVM atskaitos tuo atveju, kai prekės, kaip yra nagrinėjamu atveju, daugiau kaip 90 % naudojamos neekonominei veiklai, kuri nepatenka į PVM taikymo sritį, tačiau negalėtų būti traktuojamos kaip naudojamos „ne verslo tikslais“. Todėl Potsdamo‑Mittelmarko apskritis mano, kad ji turi teisę į proporcingą sumokėto 2,65 % pirkimo PVM atskaitą.

               17

               Be to, ji rėmėsi tuo, kad atsisakymas leisti atskaityti pirkimo PVM pažeidžia konkurencinio neutralumo principą ir kad toks atsisakymas reikštų, jog neatskaitomas pirkimo PVM įtraukiamas į apskaičiuojamą kainą kaip tiesioginės išlaidos, nors pardavimo sandoriai, vykdomi konkuruojant su privačiais verslo subjektais, yra apmokestinami be išlygų. Taigi konkurencinė apskrities padėtis struktūriškai nepalanki.

               18

               Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal nacionalinę teisę Potsdamo‑Mittelmarko apskritis neturi teisės atskaityti nurodyto pirkimo PVM. Iš tiesų nagrinėjamas prekes ji daugiausia naudojo siekdama vykdyti su viešosiomis paslaugomis susijusius uždavinius ir tik 2,65 % – vykdydama savo verslo veiklą apmokestinamoms paslaugoms teikti. Šiuo atveju negali būti leidžiama atskaityti pirkimo PVM pagal UStG 15 straipsnio 1 dalies antrą sakinį, nes pareiškėjos verslo veiklai naudojama dalis sudaro mažiau kaip 10 %.

               19

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas primena, kad pagal Sprendimo dėl leidimo 1 straipsnį nukrypstant nuo Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalies Vokietijai suteikiama teisė neleisti atskaityti PVM už tas prekes ir paslaugas, kurias apmokestinamasis asmuo arba jo darbuotojai daugiau kaip 90 % naudoja privatiems poreikiams tenkinti arba apskritai ne verslo tikslais.

               20

               Bet, viena vertus, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad tiek, kiek apmokestinamasis asmuo ketina naudoti (ar iš dalies naudoti) prekę neekonominei veiklai, kuri nepatenka į Šeštosios direktyvos taikymo sritį, jis neturi teisės į pirkimo PVM atskaitą.

               21

               Kita vertus, įsigijęs prekę, kurią ketina naudoti ne tik apmokestinamajai veiklai, bet ir privatiems poreikiams tenkinti („ne verslo tikslais“), kaip tai suprantama pagal Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalies a punktą, apmokestinamasis asmuo gali priskirti ją prie savo veiklai skirto turto, o ją priskyręs įgyti teisę į pirkimo PVM atskaitą be apribojimų. Tačiau tuomet jis privalo apmokestinti minėtos prekės naudojimą ne savo verslo tikslais, kaip matyti, be kita ko, iš 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo Puffer (C‑460/07, EU:C:2009:254, 39 punktas).

               22

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teigia, kad remiantis šiais principais pirkimo PVM atskaita imperatyviai draudžiama, jei Potsdamo‑Mittelmarko apskritis 97,35 % įsigytų prekių naudoja veiklai, kuri susijusi su valstybės deleguotomis funkcijomis ir kuri yra neekonominė veikla, nepatenkanti į PVM sistemos taikymo sritį. Be to, pareiškėja iš principo turi teisę į 2,65 % pirkimo PVM atskaitą. Tačiau pagal UStG 15 straipsnio 1 dalies antrą sakinį tokia atskaita draudžiama.

               23

               Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, ar pagal Sprendimo dėl leidimo 1 straipsnį neleidžiama atskaityti pirkimo PVM ne tik, kaip apibrėžta pačioje nuostatos formuluotėje, už tas prekes, kurias apmokestinamasis asmuo arba jo darbuotojai naudoja privatiems poreikiams tenkinti arba apskritai ne verslo tikslais, bet ir už tas, kurios, kaip yra pagrindinėje byloje, daugiau kaip 90 % naudojamos neekonominei veiklai, nepatenkančiai į PVM taikymo sritį.

               24

               Minėtas teismas teigia, kad pagal 2009 m. vasario 12 d. Sprendimą Vereniging Noordelijke Land‑ en Tuinbouw Organisatie (C‑515/07, EU:C:2009:88) Sprendimo dėl leidimo 1 straipsniu suteikiama teisė gali būti aiškinama kaip priemonė, leidžianti drausti atskaityti pirkimo PVM tik tais atvejais, kai įsigyta prekė daugiau nei 90 % naudojama „ne verslo tikslais“, o ne tuomet, kai ji naudojama neekonominei veiklai, kuri nepatenka į PVM taikymo sritį. Šiuo atveju UStG 15 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje nustatytai tvarkai, kai neleidžiama atskaityti pirkimo PVM ir už daugiau kaip 90 % siekiantį neekonominį panaudojimą, netaikomas Sprendimas dėl leidimo.

               25

               Tokiomis aplinkybėmis Bundesfinanzhof (Federalinis finansų teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
               „UStG 15 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje nustatyta, kad prekės, kurią verslininkas naudoja mažiau nei 10 % verslo tikslais, tiekimas, importas ar įsigijimas Bendrijos viduje nelaikomi skirtais verslui, vadinasi, neleidžiama atskaityti pirkimo PVM.
               Ši tvarka grindžiama Sprendimo dėl leidimo 1 straipsniu, suteikiančiu teisę Vokietijos Federacinei Respublikai, nukrypstant nuo Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalies, neleisti atskaityti pirkimo PVM už tas prekes ir paslaugas, kurias apmokestinamasis asmuo arba jo darbuotojai daugiau kaip 90 % naudoja privatiems poreikiams tenkinti arba apskritai ne verslo tikslais.
               Ar ši teisė suteikiama, kaip nurodyta minėtos nuostatos formuluotėje, tik Šeštosios direktyvos (Direktyvos 2006/112, iš dalies pakeistos Direktyva 2009/162, 26 straipsnis) 6 straipsnio 2 dalyje nustatytais atvejais, ar visais atvejais, kai prekė arba paslauga tik iš dalies yra naudojama verslo tikslais?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               26

               Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Sprendimo dėl leidimo 1 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis taikytinas tuomet, kai įmonė įsigyja prekių ar paslaugų, kurias daugiau kaip 90 % naudoja neekonominei veiklai, kuri nepatenka į PVM taikymo sritį.

               27

               Kaip matyti iš minėto straipsnio formuluotės, Sprendimas dėl leidimo nukrypsta nuo Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalies, pagal kurią apmokestinamasis asmuo turi teisę atskaityti pirkimo PVM, jei prekes ir paslaugas naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, t. y. ekonominei veiklai.

               28

               Siekiant išsiaiškinti, ar Sprendimo dėl leidimo 1 straipsnyje įtvirtinta sąvoka „ne verslo tikslais“ gali apimti tokį atvejį, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kai pareiškėja vykdo veiklą, kuri tenka jai kaip valdžios institucijai, t. y. neekonominę veiklą, nors ir atliekamą verslo tikslais, reikia atsižvelgti į šios sąvokos reikšmę, kokia jai suteikta Šeštoje direktyvoje, kuria remiantis pagal jos 27 straipsnio 1 dalį buvo priimtas Sprendimas dėl leidimo.

               29

               Kaip matyti iš Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalies a punkto, naudojimas ne verslo tikslais gali būti apmokestinamas PVM.

               30

               Tačiau neekonominė veikla nepatenka į Šeštosios direktyvos taikymo sritį (žr., pavyzdžiui, 2008 m. kovo 13 d. Sprendimo Securenta, C‑437/06, EU:C:2008:166, 30 ir 31 punktus ir 2009 m. vasario 12 d. Sprendimo Vereniging Noordelijke Land‑ en Tuinbouw Organisatie, C‑515/07, EU:C:2009:88, 36 ir 37 punktus).

               31

               Vadinasi, Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalies a punktu nesiekta nustatyti taisyklės, pagal kurią sandorius, nepatenkančius į PVM sistemos taikymo sritį, galima laikyti įvykdytais „ne verslo tikslais“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą. Iš tiesų, jei ši nuostata būtų aiškinama priešingai, Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punktas netektų prasmės (2009 m. vasario 12 d. Sprendimo Vereniging Noordelijke Land‑ en Tuinbouw Organisatie, C‑515/07, EU:C:2009:88, 38 punktas).

               32

               Šiuos argumentus patvirtina bendros PVM sistemos struktūra, pagal kurią atskiriant ekonominę veiklą nuo neekonominės veiklos taikomi skirtingi kriterijai nei atskiriant profesionalų naudojimą nuo naudojimo ne verslo tikslais, būtent asmeniniais tikslais.

               33

               Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, kai ilgalaikis turtas naudojamas ir verslo, ir asmeniniais tikslais, apmokestinamasis asmuo PVM taikymo požiūriu gali pasirinkti, ar priskirti visą šį turtą prie verslui naudojamo turto, ar laikyti jį visą savo privačiu turtu ir taip visiškai atskirti nuo PVM sistemos, ar laikyti jį savo verslui naudojamu turtu tiek, kiek jis faktiškai tam naudojamas (2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo Puffer, C‑460/07, EU:C:2009:254, 39 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).

               34

               Tačiau tokios pasirinkimo laisvės nėra, jei siekiama nustatyti, ar prekė naudojama, ar nenaudojama ekonominei veiklai. Jei įmonė prekę naudoja ir ekonominei, ir neekonominei veiklai, pagal Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalies a punktą tik numatoma teisė į sumokėto pirkimo mokesčio atskaitą. Priemonės, kurių šiuo požiūriu turi imtis valstybės narės, turi atitikti mokestinio neutralumo principą, kuriuo grindžiama bendra PVM sistema (2008 m. kovo 13 d. Sprendimo Securenta, C‑437/06, EU:C:2008:166, 36 punktas).

               35

               Pagal šį mokestinio neutralumo principą atskaitos režimas skirtas tam, kad verslininkas būtų visiškai atleistas nuo jam vykdant bet kokią apmokestinamąją ūkinę veiklą apskaičiuoto ar sumokėto PVM naštos (2009 m. vasario 12 d. Sprendimo Vereniging Noordelijke Land‑ en Tuinbouw Organisatie, C‑515/07, EU:C:2009:88, 27 punktas).

               36

               Pažymėtina, kad teisės į atskaitą už verslui skirtas prekes, kurios mažiau kaip 10 % naudojamos ekonominei veiklai, nesuteikimas neatitinka šio reikalavimo.

               37

               Visi pirmiau išdėstyti argumentai gali būti taikomi aiškinant Sprendimo dėl leidimo 1 straipsnyje įtvirtintą sąvoką „ne verslo tikslais“. Iš tiesų, atsižvelgiant į reikalavimus dėl Sąjungos teisės sistemos vienovės ir nuoseklumo, toje pačioje srityje priimtuose teisės aktuose vartojamos sąvokos turi turėti tą pačią reikšmę, nebent Sąjungos teisės aktų leidėjas išreiškė kitokią valią (šiuo klausimu žr. 2011 m. spalio 4 d. Sprendimo Football Association Premier League ir kt., C‑403/08 ir C‑429/08, EU:C:2011:631, 188 punktą ir 2016 m. gegužės 31 d. Sprendimo Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, 28 punktą). Šiuo atveju taip nėra.

               38

               Galiausiai dėl argumento, kad sąvoka „ne verslo tikslais“ buvo suprantama kitaip laikotarpiu prieš priimant 2009 m. vasario 12 d. Sprendimą Vereniging Noordelijke Land‑ en Tuinbouw Organisatie (C‑515/07, EU:C:2009:88), todėl 2004 m. lapkričio 19 d. priimtas Sprendimas 2004/817/EB dar galėtų būti susijęs su ekonominės ir neekonominės veiklos atskyrimu, reikia priminti, kad Sąjungos teisės nuostatų aiškinimas, kurį pateikia Teisingumo Teismas, galioja atgaline data, taigi nuo išaiškintos nuostatos įsigaliojimo dienos (1980 m. kovo 27 d. Sprendimo Denkavit italiana, 61/79, EU:C:1980:100, 16 punktas).

               39

               Taigi galima teigti, kad sąvoka „ne verslo tikslais“ galėtų būti aiškinama kitaip laikotarpiu prieš priimant 2009 m. vasario 12 d. Sprendimą Vereniging Noordelijke Land‑ en Tuinbouw Organisatie (C‑515/07, EU:C:2009:88), iš kurio matyti, kad ši sąvoka nėra susijusi su ekonominės ir neekonominės veiklos atskyrimu.

               40

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: Sprendimo dėl leidimo 1 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis netaikytinas tuomet, kai įmonė įsigyja prekių ar paslaugų, kurias daugiau kaip 90 % naudoja neekonominei veiklai, kuri nepatenka į PVM taikymo sritį.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               41

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendžia:

                     2004 m. lapkričio 19 d. Tarybos sprendimo 2004/29/EB dėl leidimo Vokietijai taikyti nuo Šeštosios direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo 17 straipsnio nukrypstančią nuostatą 1 straipsnį reikia aiškinti taip, kad jis netaikytinas tuomet, kai įmonė įsigyja prekių ar paslaugų, kurias daugiau kaip 90 % naudoja neekonominei veiklai, kuri nepatenka į pridėtinės vertės mokesčio taikymo sritį.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


1997 m. vasario 6 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Belgijos Karalystę. # Neperkėlimas. # Byla C-205/96.


title: 2007 m. rugsėjo 12 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Cain Cellars, Inc. prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo, kurį sudaro penkiakampio vaizdas, paraiška - Absoliutus atmetimo pagrindas - Skiriamųjų požymių nebuvimas - Žymens paprastumas. # Byla T-304/05.

text:
      2007 m. rugsėjo 12 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas Cain Cellars prieš VRDT (Penkiakampio vaizdas)
      (Byla T‑304/05)
      „Bendrijos prekių ženklas – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo, kurį sudaro penkiakampio vaizdas, paraiška – Absoliutus atmetimo pagrindas – Skiriamųjų požymių nebuvimas – Žymens paprastumas“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Skiriamųjų požymių neturintys prekių ženklai (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 23–26 punktus)
      Dalykas

               Ieškinys dėl 2005 m. gegužės 23 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 975/2004‑1) dėl penkiakampio vaizdo
                  įregistravimo kaip Bendrijos prekių ženklo

            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               Cain Cellars, Inc.

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               vaizdinis penkiakampis prekių ženklas 33 klasės prekei „vynas“ – paraiška Nr. 3 425 121.

               Eksperto sprendimas:

               atmesti paraišką įregistruoti.

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               atmesti apeliaciją.

         Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Cain Cellars, Inc. bylinėjimosi išlaidas.


title: 2010 m. gruodžio 22 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Mehiläinen Oy ir Terveystalo Healthcare Oy prieš Oulun kaupunki.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Markkinaoikeus - Suomija.#Viešojo paslaugų pirkimo sutartys - Direktyva 2004/18/EB - Mišri sutartis - Perkančiosios organizacijos ir nuo jos nepriklausančios privačios bendrovės sudaryta sutartis - Bendrosios sveikatos paslaugų teikimo įmonės įsteigimas dalyvaujant lygiomis dalimis - Parnerių įsipareigojimas ketverių metų pereinamuoju laikotarpiu pirkti iš bendrosios įmonės sveikatos paslaugas, kurias jie turi teikti savo darbuotojams.#Byla C-215/09.

text:
      Byla C‑215/09
      Mehiläinen Oy ir Terveystalo Healthcare Oy, buvusi Suomen Terveystalo Oyj
      prieš
      Oulun kaupunki
      (Markkinaoikeus prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Viešojo paslaugų pirkimo sutartys – Direktyva 2004/18/EB – Mišri sutartis – Perkančiosios organizacijos ir nuo jos nepriklausančios privačios bendrovės sudaryta sutartis – Bendrosios sveikatos paslaugų teikimo įmonės įsteigimas dalyvaujant lygiomis dalimis – Partnerių įsipareigojimas ketverių metų pereinamuoju laikotarpiu pirkti iš bendrosios įmonės sveikatos paslaugas, kurias
         jie turi teikti savo darbuotojams“

      Sprendimo santrauka
      Teisės aktų derinimas – Viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarka – Direktyva 2004/18 – Taikymo sritis
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2004/18)
      Direktyvą 2004/18/EB dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo reikia aiškinti taip,
         kad kai perkančioji organizacija su nuo jos nepriklausančia privačia bendrove sudaro sutartį dėl bendrosios įmonės, akcinės
         bendrovės, steigimo, kurios paskirtis – teikti sveikatos ir geros savijautos darbe užtikrinimo paslaugas, ši perkančioji organizacija,
         sudarydama sutartį dėl viešojo paslaugų pirkimo savo darbuotojams, kurios vertė viršija šioje direktyvoje numatytą ribą ir
         kuri atskiriama nuo šios įmonės steigimo sutarties, turi atsižvelgti į šios direktyvos nuostatas, taikomas jos II B priede
         išvardytoms paslaugoms.

      Nors perkančiosios organizacijos ir privataus ūkio subjekto bendrosios įmonės įsteigimas nepatenka į Direktyvos 2004/18 taikymo
         sritį, kapitalo sandoris iš tikrųjų negali būti priedanga su privačiu partneriu sudaryti sutartis, kurias būtų galima laikyti
         viešojo pirkimo ar koncesijų sutartimis. Be to, tai, kad privatus subjektas ir perkančioji organizacija bendradarbiauja sukūrę
         mišraus kapitalo bendrovę, negali pateisinti viešojo pirkimo sutartis reglamentuojančių nuostatų nesilaikymo, kai viešojo
         pirkimo sutartis sudaroma su tuo pačiu privačiu subjektu arba mišraus kapitalo subjektu. Taigi, kai poreikis tokią mišrią
         sutartį sudaryti su vienu partneriu nėra objektyviai įrodytas ir kai mišrios sutarties dalis, kurią sudaro perkančiosios organizacijos
         įsipareigojimas pirkti iš bendrosios įmonės jos darbuotojams skirtas sveikatos paslaugas, yra atskiriama nuo šios sutarties,
         reikšmingos Direktyvos 2004/18 nuostatos taikomos sudarant šią sutarties dalį.

      (žr. 33–34, 45–47 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2010 m. gruodžio 22 d.(*)

      „Viešojo paslaugų pirkimo sutartys – Direktyva 2004/18/EB – Mišri sutartis – Perkančiosios organizacijos ir nuo jos nepriklausančios privačios bendrovės sudaryta sutartis – Bendrosios sveikatos paslaugų teikimo įmonės įsteigimas dalyvaujant lygiomis dalimis – Parnerių įsipareigojimas ketverių metų pereinamuoju laikotarpiu pirkti iš bendrosios įmonės sveikatos paslaugas, kurias jie
         turi teikti savo darbuotojams“

      Byloje C‑215/09
      dėl Markkinaoikeus (Suomija) 2009 m. birželio 12 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2009 m. birželio 15 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Mehiläinen Oy,

      Terveystalo Healthcare Oy, buvusi Suomen Terveystalo Oyj,

      prieš
      Oulun kaupunki,
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai E. Juhász (pranešėjas), G. Arestis, J. Malenovský ir T. von Danwitz,
      generalinis advokatas J. Mazák,
      posėdžio sekretorius N. Nanchev, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. birželio 17 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Mehiläinen Oy ir Terveystalo Healthcare Oy (buvusi Suomen Terveystalo Oyj), atstovaujamų asianajaja A. Laine ir A. Kuusniemi‑Laine,

      –        Oulun kaupunki, atstovaujamos asianajaja S. Rasinkangas ir I. Korpinen,

      –        Suomijos vyriausybės, atstovaujamos A. Guimaraes‑Purokoski ir M. Pere,
      –        Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos E. Paasivirta, C. Zadra ir D. Kukovec,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/18/EB dėl
         viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 134, p. 114) nuostatų, kurios svarbios
         atsižvelgiant į pagrindinės bylos aplinkybes, išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp pagal Suomijos teisę įsteigtų akcinių bendrovių Mehiläinen Oy ir Terveystalo Healthcare Oy, buvusios Suomen Terveystalo Oyj, ir Oulun kaupunki (Oulu miestas) dėl Oulun kaupunki ir ODL Terveys Oy, privačios, nuo šio miesto nepriklausomos bendrovės (toliau – privatus partneris), sudarytos sutarties dėl bendrosios įmonės
         ODL Oulun Työterveys Oy (toliau – bendroji įmonė) įsteigimo teisinio kvalifikavimo pagal Sąjungos viešųjų pirkimų taisykles.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisės aktai
      3        Direktyvos 2004/18 1 straipsnio 2 dalyje pateikti sąvokų apibrėžimai:

      „a)      „Viešosios sutartys“ – tai dėl piniginės naudos vieno arba kelių ūkio subjektų ir vienos ar kelių perkančiųjų organizacijų
         raštu sudarytos sutartys, kurių dalykas yra darbų atlikimas, prekių tiekimas arba paslaugų teikimas, kaip apibrėžta šioje
         direktyvoje.

      <...>
      d)      „Viešojo paslaugų pirkimo sutartys“ – tai viešosios sutartys, kurių dalykas yra II priede išvardytų paslaugų teikimas, išskyrus
         darbų ir prekių pirkimo sutartis.

      <...>“
      4        Šios direktyvos 2 straipsnio, pavadinto „Sutarčių sudarymo principai“ 2 straipsnyje numatyta:

      „Perkančiosios organizacijos ūkio subjektams taiko vienodas sąlygas, jų nediskriminuoja ir veikia skaidriai.“
      5        Remiantis šios direktyvos 7 straipsniu, pavadintu „Viešojo pirkimo sutarčių vertės ribos“, kuris buvo priimtas 2007 m. gruodžio 4
         d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1422/2007, iš dalies keičiančiu Europos Parlamento ir Tarybos direktyvų 2004/17/EB ir 2004/18/EB
         nuostatas dėl ribų, taikomų sudarant viešojo pirkimo sutartis (OL L 317, p. 34), Direktyva 2004/18 taikoma viešosioms paslaugų
         pirkimo sutartims, kurias kaip perkančiosios organizacijos sudarė kitos nei centrinės valdžios institucijos ir kurių apskaičiuota
         vertė be pridėtinės vertės mokesčio (PVM) yra lygi arba viršija 206 000 eurų.

      6        Pagal Direktyvos 2004/18 II B priedą sveikatos paslaugos priskiriamos šio priedo 25 kategorijai „Sveikatos bei socialinės
         paslaugos“.

      7        Pagal šios direktyvos 21 straipsnį:

      „Sutartys II B priede išvardytoms paslaugoms sudaromos išimtinai 23 straipsnyje ir 35 straipsnio 4 dalyje nustatyta tvarka.“
      8        Direktyvos 2004/18 IV skyriuje „Specialios taisyklės, reglamentuojančios specifikacijas ir pirkimo dokumentus“ esantis 23 straipsnis
         susijęs su techninėmis specifikacijomis, nurodomomis pirkimo dokumentacijoje, o šios direktyvos VI skyriuje „Skelbimo ir skaidrumo
         taisyklės“ esanti 35 straipsnio 4 dalis – su perkančiųjų organizacijų pareigomis informuoti apie konkurso rezultatus.

       Nacionalinės teisės aktai
      9        Pagal Suomijos įstatymą 1383/2001 dėl rūpinimosi sveikata darbe (Työterveyshuoltolaki) viešojo ir privataus sektorių darbdaviai privalo užtikrinti rūpinimąsi savo darbuotojų sveikata darbe.

      10      Remiantis šio įstatymo 3 straipsnio pirmu punktu, rūpinimasis sveikata – tai rūpinimosi sveikata darbe specialistų ir ekspertų
         veikla, kurią turi organizuoti darbdavys ir kuria skatinama užkirsti kelią su darbu susijusioms ligoms ir nelaimingiems atsitikimams,
         sveika ir saugi darbo vieta bei atitinkama darbo aplinka, darbuotojų kolektyvo funkcionavimas ir darbuotojų sveikata bei darbingumas
         ir pajėgumas.

      11      Pagal šio įstatymo 4 straipsnio pirmą pastraipą darbdavys savo lėšomis privalo organizuoti rūpinimąsi sveikata darbe, kad
         užkirstų kelią darbo ir darbo sąlygų keliamiems pavojams ir žalai sveikatai, prieš juos kovotų ir kad saugotų bei garantuotų
         darbuotojų saugumą, darbingumą ir sveikatą.

      12      Pagal Įstatymo 1383/2001 7 straipsnį darbdavys gali organizuoti rūpinimosi sveikata darbe šio įstatymo prasme paslaugų organizavimą
         pirkdamas reikalingas paslaugas iš „sveikatos priežiūros centro“ Visuomenės sveikatos įstatymo 66/1972 (kansanterveyslaki) prasme; pats arba kartu su kitais darbdaviais organizuodamas jam reikalingas paslaugas arba pirkdamas atitinkamas paslaugas
         iš kito asmens ar tarnybos, įgaliotų teikti šias paslaugas.

      13      Pagal Suomijos savivaldybių įstatymo 365/1995 (Kuntalaki), pakeisto Įstatymu 519/2007 ir įsigaliojusio 2007 m. gegužės 15 d., 87a straipsnio 1 dalį savivaldybė ar savivaldybių susivienijimas
         gali įsteigti savivaldybės įmonę, turinčią tikslą vykdyti ekonominę veiklą arba remiantis ekonomikos principais įgyvendinamus
         uždavinius. Savivaldybės įmonės nėra juridiniai asmenys, tačiau organizaciniu atžvilgiu yra savivaldybės dalis ir jų veiklai
         taikomos savivaldybės veiklą reglamentuojančios nuostatos.

      14      Direktyva 2004/18 į Suomijos teisę perkelta Įstatymu dėl viešojo pirkimo sutarčių sudarymo 348/2007 (Hankintalaki), kurio 5 straipsnio 1 dalyje pateikta „viešosios pirkimo sutarties“ sąvoka atitinka pateiktąją šios direktyvos 1 straipsnio
         2 dalies a punkte.

      15      Įstatymo dėl viešojo pirkimo sutarčių sudarymo parengiamuosiuose dokumentuose (Vyriausybės projektas 50/2006 vp) nurodoma,
         kad viešojo pirkimo sutartis apskritai yra privatinės teisės reglamentuojama sutartis tarp dviejų skirtingų juridinių asmenų.
         Todėl organizacijos viduje sudarytos sutartys įprastai nelaikytinos viešojo pirkimo sutartimis. Sutartis nelaikytina viešojo
         pirkimo sutartimi, jei pagrindinis jos tikslas yra kitokia veikla nei viešojo pirkimo sutarties sudarymas. Visų pirma reikia
         patikrinti, ar sandoris arba sutarčių paketas yra nedaloma visuma, iš kurios negalima išskirti nagrinėjamos sutarties.

      16      Remiantis šio įstatymo 10 straipsniu, įstatymas netaikomas sutartims, kurias perkančioji organizacija sudaro su subjektu,
         kuris nuo jos formaliai yra atskirtas ir turi teisę savarankiškai priimti sprendimus, tačiau kurio atžvilgiu perkančioji organizacija
         viena arba kartu su kitomis perkančiosiomis organizacijomis vykdo tokią pačią kontrolę kaip savo pačios tarnybų atžvilgiu,
         o šis atskirtas subjektas savo veiklą vykdo iš esmės su šiomis perkančiosiomis organizacijomis. Šioje nuostatoje nacionalinis
         reglamentavimas suderintas su Teisingumo Teismo praktika (1999 m. lapkričio 18 d. Sprendimo Teckal, C‑107/98, Rink. p. I‑8121, 50 punktas).

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      17      2008 m. balandžio 21 d. Oulun kaupunki savivaldybės taryba nusprendė su privačiu partneriu įsteigti bendrąją įmonę, reglamentuojamą Akcinių bendrovių įstatymu 624/2006
         ir turėjusią pradėti savo veiklą 2008 m. birželio 1 dieną. Bendrosios įmonės kapitalas lygiomis dalimis turėjo priklausyti
         abiem partneriams, ir ji turėjo būti valdoma bendrai.

      18      Bendrosios įmonės veiklą turėjo sudaryti sveikatos ir geros savijautos darbe užtikrinimo paslaugų teikimas, ir abu partneriai
         ketino šią veiklą iš esmės ir vis labiau sieti su privačiais klientais. Tačiau jie įsipareigojo per ketverių metų pereinamąjį
         laikotarpį (toliau – pereinamasis laikotarpis) iš bendrosios įmonės pirkti sveikatos paslaugas, kurias jie, kaip darbdaviai,
         turi teikti savo darbuotojams pagal nacionalinę teisę.

      19      Kaip nurodo Oulun kaupunki, tikėtasi apie 90 milijonų eurų bendrosios įmonės apyvartos pereinamuoju laikotarpiu, iš kurių 18 milijonų eurų – už paslaugas,
         kurias šis miestas turėjo teikti savo darbuotojams.

      20      Abu partneriai kaip natūrinį įnašą turėjo perduoti bendrajai įmonei atitinkamus savo padalinius, atsakingus už sveikatos paslaugų
         darbe teikimą jų darbuotojams pagal taikytiną nacionalinę teisę. Oulun kaupunki bendrajai įmonei perdavė savivaldybės įmonę Oulun Työterveys (toliau – savivaldybės įmonė), kuri jam teikia sveikatos darbe paslaugas ir kurios vertė yra apie 2,5–3,5 milijono eurų,
         o privatus partneris perdavė savo atitinkamą padalinį, kurio vertė yra apie 2,2‑3,0 milijonai eurų.

      21      Oulun kaupunki teigia, kad savivaldybės įmonės šiam miestui suteiktos sveikatos darbe paslaugos sudaro apie 38 % jos apyvartos. Likusi apyvartos
         dalis gaunama už privatiems klientams suteiktas paslaugas.

      22      Oulun kaupunki savivaldybės tarybos posėdžio protokole, kuriuo remiantis priimtas 2008 m. balandžio 21 d. sprendimas, išdėstyta:

      „Be to, šalys susitarė sveikatos ir geros savijautos darbe užtikrinimo paslaugas pereinamuoju ketverių metų laikotarpiu pirkti
         iš [bendrosios įmonės]. Oulun kaupunki šių paslaugų pirks tiek pat, kiek iki šiol pirkdavo iš savivaldybės įmonės <...>. [Viešojo pirkimo sutarčių sudarymo] įstatyme
         nurodoma, kad Oulun kaupunki paslaugas sveikatos darbe srityje perka viešojo pirkimo būdu, jeigu jų teikimas pavedamas [bendrajai įmonei]. Tačiau nurodoma,
         kad pereinamuoju laikotarpiu Oulun kaupunki lieka [bendrosios įmonės] klientu dėl šių priežasčių:

      –        taip užtikrinama perkeliamų savivaldybės darbuotojų padėtis,
      –        dabartinė Oulun kaupunki sutartis yra naudinga ir konkurencinga,

      –        sukuriamos geros sąlygos [bendrajai įmonei] pradėti veiklą.“
      23      Vadovaudamasis šiuo protokolu, 2008 m. balandžio 24 d. Oulun kaupunki su privačiu partneriu pasirašė sutartį, kurioje jis įsipareigojo pereinamuoju laikotarpiu patikėti būsimai įmonei teikti savivaldybės
         darbuotojams sveikatos ir geros savijautos darbe užtikrinimo paslaugas. Pasibaigus šiam laikotarpiui, Oulun kaupunki teigimu, jis ketino skelbti konkursą dėl šių paslaugų viešojo pirkimo.

      24      Iš šio protokolo matyti, kad Oulun kaupunki, kaip perkančioji organizacija, pereinamuoju laikotarpiu nepaskelbė konkurso dėl sveikatos ir geros savijautos darbe užtikrinimo
         paslaugų, kuriomis turėjo teisę naudotis jo darbuotojai pagal nacionalinę teisę, pirkimo. Taip pat aišku, kad privatus partneris
         pasirinktas be konkurso.

      25      Konkuruojančių įmonių, kurios buvo suinteresuotos teikti sveikatos ir geros savijautos užtikrinimo darbe paslaugas Oulun kaupunki darbuotojams, reikalavimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, grasindamas 200 000 eurų bauda laikinai
         uždraudė šiam miestui bet kokiu būdu įgyvendinti 2008 m. balandžio 21 d. savivaldybės tarybos sprendimą tiek, kiek jis susijęs
         su Oulun kaupunki jo darbuotojams skirtų sveikatos ir geros savijautos darbe užtikrinimo paslaugų pirkimu iš bendrosios įmonės. Laukdamas,
         kol bylą nagrinėjantis teismas priims galutinį sprendimą, Oulun kaupunki 2008 m. rugpjūčio 26 d. nusprendė perduoti bendrajai įmonei savivaldybės bendrovės veiklą, išskyrus jo darbuotojams teikiamas
         sveikatos darbe paslaugas.

      26      Atsižvelgdamas į skirtingus pagrindinės bylos šalių argumentus dėl ginčijamo sandorio pobūdžio Sąjungos viešojo pirkimo teisės
         atžvilgiu, markkinaoikeus nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar susitarimas, kuriuo remdamasi perkančioji organizacija, savivaldybė, su jos atžvilgiu savarankiška privačia bendrove sudaro
         sutartį dėl naujos įmonės, akcinės bendrovės, steigimo, kurioje jos abi dalyvauja lygiomis dalimis, kiek tai susiję su kapitalo
         pasidalijimu ir sprendimų priėmimo įgaliojimais, ir kurios paslaugas sveikatos ir geros savijautos darbe užtikrinimo srityje
         pirkti savo darbuotojams steigiant šią įmonę įsipareigoja perkančioji organizacija, savivaldybė, bendrai vertinant, yra susitarimas,
         dėl kurio reikia skelbti konkursą, nes šis susitarimų paketas yra paslaugų pirkimo sutarties sudarymas <...> Direktyvos 2004/18/EB
         dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo prasme, ar tai yra bendrosios įmonės steigimas
         ir savivaldybės įmonės veiklos perdavimas, kuriems netaikoma minėta direktyva ir iš jos išplaukianti pareiga skelbti konkursą?

      2.      Ar šiuo atveju, be to, reikšminga tai, kad:
      a)      Oulun kaupunki, kaip perkančioji organizacija, įsipareigojo minėtas paslaugas už atlygį pirkti pereinamuoju ketverių metų laikotarpiu, kuriam
         pasibaigus, remiantis jo sprendimu, jis ketina dėl jam reikalingų rūpinimosi darbuotojų sveikata paslaugų iš naujo skelbti
         konkursą?

      b)      Didžiąją pajamų dalį prieš sudarant nagrinėjamą susitarimą savivaldybės įmonė, kurį organizaciniu atžvilgiu priklausė Oulun kaupunki, gaudavo ne iš miesto darbuotojams suteiktų sveikatos priežiūros darbe paslaugų?

      c)      Naujoji įmonė steigiama taip, kad savivaldybės įmonės verslas, kurį sudaro sveikatos priežiūros darbe paslaugos tiek miesto
         darbuotojams, tiek privatiems klientams, turi būti perduotas kaip natūrinis įnašas?“

       Dėl prejudicinių klausimų
      27      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo dviem klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, iš esmės klausia,
         ar Direktyvą 2004/18 reikia aiškinti taip, kad ji taikoma susitarimui, kuriuo perkančioji organizacija su nuo jos nepriklausančiu
         privačiu juridiniu asmeniu sudaro sutartį dėl bendrosios įmonės, akcinės bendrovės, steigimo, iš kurios po jos įsteigimo ši
         perkančioji organizacija įsipareigoja pirkti sveikatos ir geros savijautos darbe užtikrinimo paslaugas, kurias  turi teikti
         savo darbuotojams.

      28      Iš šių klausimų formuluočių ir aplinkybių, kuriomis jie kilo, matyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio
         teismo klausimai labiau susiję su bendrosios įmonės vykdomu sveikatos ir geros savijautos darbe užtikrinimo paslaugų teikimu
         Oulun kaupunki jo darbuotojų naudai, vykdant šio miesto įsipareigojimą ketverių metų pereinamuoju laikotarpiu pirkti iš minėtos bendros įmonės
         tokias paslaugas, kurias jam anksčiau teikė nuo jo organizaciniu požiūriu priklausanti įmonė.

      29      Pirmiausia svarbu pabrėžti, kad aišku, jog pagrindinėje byloje Oulun kaupunki yra perkančioji organizacija pagal Direktyvos 2004/18 1 straipsnio 9 dalį ir kad nagrinėjamos paslaugos priskiriamos „sveikatos
         <...> paslaugoms“ pagal šios direktyvos II B priedo 25 kategoriją. Oulun kaupunki įsipareigojimas pirkti iš bendrosios įmonės nagrinėjamas paslaugas savo darbuotojams reiškia, kad egzistuoja atlygintinė sutartis
         tarp šio miesto ir minėtos įmonės. Be to, iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateiktų nuorodų matyti, kad nustatyta
         šios sutarties vertė, apie 18 milijonų eurų, viršija Direktyvai 2004/18 taikyti svarbią ribą.

      30      Taip pat reikia priminti, kad Direktyvoje 2004/18 nedaromas skirtumas tarp viešojo pirkimo sutarčių, kurias perkančioji organizacija
         sudarė įgyvendindama užduotį tenkinti viešojo intereso poreikius, ir sutarčių, kurios visiškai nesusijusios su tokia užduotimi,
         pavyzdžiui, kaip šioje byloje su poreikiu įvykdyti jai, kaip darbdaviui, tenkančią pareigą savo darbuotojų atžvilgiu (žr.,
         be kita ko, 2010 m. liepos 15 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑271/08, Rink. p. I‑0000, 73 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

      31      Po šių pirminių pastabų reikia priminti, kad valdžios institucija gali įgyvendinti su viešuoju interesu susijusias užduotis
         savo priemonėmis ir neprivalo naudotis kitų, jos tarnyboms nepriklausančių, subjektų paslaugomis bei gali tai daryti bendradarbiaudama
         su kitomis valdžios institucijomis (2009 m. birželio 9 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑480/06, Rink. p. I‑4747, 45 punktas). Be to, Komisijos aiškinamojo komunikato dėl viešąjį pirkimą ir koncesijas reglamentuojančių
         Bendrijos teisės aktų taikymo oficialiai patvirtintai viešojo ir privačiojo sektoriaus partnerystei (OPVVP) (OL C 91, 2008,
         p. 4) 1 punkte nurodyta, kad tokiai institucijai leidžiama pačiai vykdyti ekonominę veiklą arba jos vykdymą patikėti trečiosioms
         šalims, pavyzdžiui, mišraus kapitalo juridiniam asmeniui taikant viešojo ir privataus sektorių partnerystę.

      32      Be to, Sąjungos viešųjų pirkimų teisė netaikoma, jeigu perkančioji organizacija kontroliuoja įmonę, su kuria sudarė sutartį,
         analogiškai kaip savo tarnybas ir jeigu ši įmonė pagrindinę savo veiklą vykdo perkančiosios organizacijos, kuriai ji priklauso,
         naudai (žr. nurodyto Sprendimo Teckal 50 punktą). Tačiau jeigu privačiai įmonei priklauso nors nedidelė bendrovės, kurios dalį kapitalo valdo ir atitinkama perkančioji
         organizacija, kapitalo dalis, bet kuriuo atveju akivaizdu, kad ši perkančioji organizacija negali tokios bendrovės kontroliuoti
         analogiškai kaip savo tarnybų (žr., be kita ko, 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Sea, C‑573/07, Rink. p. I‑8127, 53 punktą ir 2009 m. spalio 15 d. Sprendimo Acoset, C‑196/08, Rink. p. I‑9913, 53 punktą).

      33      Kalbant tiksliau apie prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą, ar Oulun kaupunki įsipareigojimas pirkti iš bendrosios įmonės sveikatos ir geros savijautos darbe užtikrinimo paslaugas, kurias jis turi teikti
         savo darbuotojams, patenka, ar nepatenka į Direktyvos 2004/18 taikymo sritį, nes šis įsipareigojimas yra sutarties dėl bendros
         įmonės steigimo dalis, reikia nurodyti, kad perkančiosios organizacijos ir privataus ūkio subjekto bendrosios įmonės įsteigimas
         nepatenka į Direktyvos 2004/18 taikymo sritį. Beje, apie tai kaip tik užsimenama Komisijos žaliosios knygos dėl viešojo ir
         privataus sektorių partnerystės bei Bendrijos teisės, taikomos viešojo pirkimo sutartims ir koncesijoms (COM(2004), 327, galutinis),
         66 punkte.

      34      Tačiau reikia pastebėti, kad iš šios Žaliosios knygos 69 punkto išplaukia, kad reikia įsitikinti, jog kapitalo sandoris iš
         tikrųjų nėra tik priedanga su privačiu partneriu sudaryti sutartis, kurias būtų galima laikyti viešojo pirkimo ar koncesijų
         sutartimis. Be to, kaip matyti iš minėto Komisijos aiškinamojo komunikato 2.1 punkto, tai, kad privatus subjektas ir perkančioji
         organizacija bendradarbiauja sukūrę mišraus kapitalo bendrovę, negali pateisinti viešojo pirkimo sutartis reglamentuojančių
         nuostatų nesilaikymo, kai viešojo pirkimo sutartis sudaroma su tuo pačiu privačiu subjektu arba mišraus kapitalo subjektu
         (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Acoset 57 punktą).

      35      Atsižvelgiant į šias bendro pobūdžio gaires, reikia nustatyti, ar ir kiek Direktyva 2004/18 negali būti taikoma pagrindinėje
         byloje.

      36      Šiuo aspektu iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad mišrios sutarties atveju, kai įvairios sutarties dalys neatskiriamai
         susijusios ir sudaro nedalomą visumą, aptariamas sandoris, siekiant jį teisiškai kvalifikuoti, turi būti nagrinėjamas kaip
         viena visuma ir vertinamas remiantis taisyklėmis, reglamentuojančiomis tą sutarties dalį, kuri sudaro pagrindinį jos dalyką
         ar dominuojantį elementą (2010 m. gegužės 6 d. Sprendimo Club Hotel Loutraki ir kt., C‑145/08 ir C‑149/08, Rink. p. I‑0000, 48 ir 49 punktai ir nurodyta teismų praktika).

      37      Iš to išplaukia, kad siekiant taikyti Direktyvą 2004/18 reikia patikrinti, ar sutarties dalį dėl sveikatos paslaugų Oulun kaupunki darbuotojams, kuri iš principo priklauso šios direktyvos taikymo sričiai, galima atskirti nuo šios sutarties.

      38      Šiuo klausimu reikia remtis 2008 m. balandžio 21 d. Oulun kaupunki savivaldybės tarybos posėdžio protokolu, kuriame išdėstytos priežastys, kodėl steigdamas bendrąją įmonę miestas prisiėmė
         įsipareigojimą. Be to, iš Oulun kaupunki paaiškinimų per posėdį matyti, kad jis mano, jog ši sutarties dalis yra neatskiriama, nes įsipareigojimo pereinamuoju laikotarpiu
         pirkti sveikatos paslaugas iš bendrosios įmonės vertė sudarė jo natūrinį įnašą į šią įmonę ir šis įnašas ekonominiu požiūriu
         buvo jos steigimo sąlyga.

      39      Svarbu pabrėžti, kad nepakanka sutarties šalių išreikštų arba preziumuotų ketinimų laikyti mišrią sutartį sudarančias skirtingas
         dalis neatskiriamomis ir kad reikia remtis objektyviais duomenimis, kuriais būtų galima pateisinti ir pagrįsti poreikį sudaryti
         vieningą sutartį.

      40      Dėl Oulun kaupunki argumento, kad prisiėmus įsipareigojimą būtų užtikrinta į bendrąją įmonę perkeltų savivaldybės darbuotojų situacija, reikia
         pastabėti, kad tokia garantija galėjo būti taip pat užtikrinta vykdant nediskriminavimo ir skaidrumo principus atitinkančią
         viešųjų pirkimų procedūrą, kurioje su šia garantija susijęs reikalavimas būtų buvęs viena iš sąlygų, kurių reikia laikytis
         siekiant sudaryti šią viešojo pirkimo sutartį.

      41      Dėl Oulun kaupunki argumentų, kad „dabartinė sutartis yra naudinga ir konkurencinga“ ir kad šiuo įsipareigojimu „sukuriamos geros sąlygos bendrai
         įmonei pradėti veiklą“, svarbu priminti, jog pagal Teisingumo Teismo praktiką viešojo pirkimo sutarties sudarymas su mišrios
         nuosavybės bendrove nepaskelbus konkurso keltų grėsmę laisvos ir neiškraipytos konkurencijos tikslui bei vienodo požiūrio
         į suinteresuotuosius asmenis principui, nes taikant tokią procedūrą dalį įmonės kapitalo turinti privati įmonė būtų palankesnėje
         padėtyje nei jos konkurentai (minėto Sprendimo Acoset 56 punktas ir nurodyta teismų praktika). Bet kuriuo atveju tokie argumentai neleidžia daryti išvados, kad sutarties dalį dėl
         sveikatos paslaugų Oulun kaupunki darbuotojams negali būti atskiriama nuo likusios sutarties.

      42      Be to, reikia konstatuoti, kad nurodytas, bet neįrodytas Oulun kaupunki įsipareigojimo vertės įtraukimas į šio miesto natūrinį įnašą į bendrąją įmonę šiomis aplinkybėmis yra juridinė technika, dėl
         kurios šios mišrios sutarties dalies nebegalima laikyti neatskiriama nuo šios sutarties.

      43      Be to, kaip tvirtino Čekijos vyriausybė ir Komisija, tai, kad pagrindinėje byloje perkančioji organizacija išreiškė ketinimą
         pasibaigus pereinamajam laikotarpiui paskelbti konkursą dėl viešojo sveikatos paslaugų pirkimo savo darbuotojams pirkimo,
         taip pat yra aplinkybė, patvirtinanti galimybę atskirti šios sutarties dalį nuo likusios mišrios sutarties.

      44      Beje, tai, kad bendroji įmonė vykdo veiklą nuo 2008 m. rugpjūčio mėnesio be šios sutarties dalies, rodo, kad abu partneriai
         akivaizdžiai gali pasipriešinti galimai šio nebuvimo įtakai šios įmonės finansinei situacijai, ir tai yra dar vienas šios
         sutarties dalies atskiriamojo pobūdžio įrodymas.

      45      Todėl, kitaip nei iš aplinkybių, dėl kurių buvo priimtas minėtas Sprendimas Loutraki ir kt., iš pateiktų teiginių objektyviai neišplaukia poreikis pagrindinėje byloje nagrinėjamą mišrią sutartį sudaryti su vienu partneriu
         (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Loutraki ir kt. 53 punktą).

      46      Todėl kadangi mišrios sutarties dalis, kurią sudaro Oulun kaupunki įsipareigojimas pirkti iš bendrosios įmonės jo darbuotojams skirtas sveikatos paslaugas, yra atskiriama nuo šios sutarties,
         matyti, kad pagrindinės bylos aplinkybėmis reikšmingos Direktyvos 2004/18 nuostatos taikomos sudarant šią sutarties dalį.

      47      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti: Direktyvą 2004/18 reikia aiškinti taip, kad kai
         perkančioji organizacija su nuo jos nepriklausančia privačia bendrove sudaro sutartį dėl bendrosios įmonės, akcinės bendrovės,
         steigimo, kurios paskirtis – teikti sveikatos ir geros savijautos darbe užtikrinimo paslaugas, ši perkančioji organizacija,
         sudarydama sutartį dėl viešojo paslaugų pirkimo savo darbuotojams, kurios vertė viršija šioje direktyvoje numatytą ribą ir
         kuri atskiriama nuo šios įmonės steigimo sutarties, turi atsižvelgti į šios direktyvos nuostatas, taikomas jos II B priede
         išvardytoms paslaugoms.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      48      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2004/18/EB dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių
            sudarymo tvarkos derinimo reikia aiškinti taip, kad kai perkančioji organizacija su nuo jos nepriklausančia privačia bendrove
            sudaro sutartį dėl bendrosios įmonės, akcinės bendrovės, steigimo, kurios paskirtis – teikti sveikatos ir geros savijautos
            darbe užtikrinimo paslaugas, ši perkančioji organizacija, sudarydama sutartį dėl viešojo paslaugų pirkimo savo darbuotojams,
            kurios vertė viršija šioje direktyvoje numatytą ribą ir kuri atskiriama nuo šios įmonės steigimo sutarties, turi atsižvelgti
            į šios direktyvos nuostatas, taikomas jos II B priede išvardytoms paslaugoms.
      Parašai.
      * Proceso kalba: suomių.


1981 m. vasario 5 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Staatssecretaris van Financiën prieš Association coopérative "Coöperatieve Aardappelenbewaarplaats GA". # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hoge Raad - Nyderlandai. # PVM. # Byla 154/80.


1968 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Claude Moïse Sayag ir S.A. Zurich prieš Jean-Pierre Leduc, Denise Thonnon, po santuokos - Leduc, ir S.A. La Concorde. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Cour de cassation - Belgija. # Byla 5-68.


1994 m. gruodžio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # The owners of the cargo lately laden on board the ship "Tatry" prieš the owners of the ship "Maciej Rataj". # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Court of Appeal (England) - Jungtinė Karalystė. # Briuselio konvencija. # Byla C-406/92.


2017 m. rugsėjo 22 d. Bendrojo Teismo (apeliacinių skundų kolegija) sprendimas.#Patrick Wanègue prieš Regionų komitetą.#Apeliacinis skundas – Viešoji tarnyba – Pareigūnai – Darbo sąlygos – Viršvalandžiai – AST 6 lygio vairuotojas – Teisė į fiksuotą atlyginimą už viršvalandžius panaikinimas – Procesinis lygiateisiškumas – Pareiga motyvuoti – Teisės klaidos – Faktinių aplinkybių iškraipymas.#Byla T-682/15 P.


1970 m. birželio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Prancūzijos Respublikos vyriausybė prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 47-69.


1990 m. rugsėjo 20 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Jack Hanning prieš Europos Parlamentą. # Pareigūnas. # Byla T-37/89.


title: 2007 m. spalio 11 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Freeport plc prieš Olle Arnoldsson.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Högsta domstolen - Švedija.#Reglamentas (EB) Nr. 44/2001 - 6 straipsnio 1 punktas - Speciali jurisdikcija - Atsakovų daugetas - Reikalavimų teisiniai pagrindai - Piktnaudžiavimas - Galimybė priimti ieškinį, pareikštą vieno iš atsakovų nuolatinės gyvenamosios ar buveinės vietos teisme.#Byla C-98/06.

text:
      Byla C‑98/06
      Freeport plc
      prieš
      Olle Arnoldsson
      (Högsta domstolen prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Reglamentas (EB) Nr. 44/2001 – 6 straipsnio 1 punktas – Speciali jurisdikcija – Atsakovų daugetas – Reikalavimų teisiniai pagrindai – Piktnaudžiavimas – Galimybė priimti ieškinį, pareikštą vieno iš atsakovų nuolatinės gyvenamosios ar buveinės vietos teisme“
      Sprendimo santrauka
      Teisminis bendradarbiavimas civilinėse bylose – Jurisdikcija ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymas
            – Reglamentas Nr. 44/2001 – Speciali jurisdikcija – Atsakovų daugetas
      (Tarybos reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio1 punktas)
      Reglamento Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo 6 straipsnio
         1 punktas turi būti aiškinamas taip, jog taikyti šios nuostatos netrukdo tai, kad skiriasi keliems atsakovams pareikštų reikalavimų
         teisiniai pagrindai.

      Iš tikrųjų, nors iš šios nuostatos formuluotės nematyti, kad ieškinių skirtingiems atsakovams teisinių pagrindų sutapimas
         yra viena iš sąlygų jai taikyti, vis dėlto reikia patikrinti, ar tarp skirtingų reikalavimų, kuriuos pateikė tas pats ieškovas
         skirtingiems atsakovams, yra sąsaja, dėl kurios būtų suinteresuotumas priimti dėl jų sprendimą kartu, siekiant išvengti galimų
         nesuderinamų sprendimų, jeigu bylos būtų nagrinėjamos atskirai. Šiuo klausimu tam, kad sprendimai galėtų būti laikomi prieštaringais,
         nepakanka, kad ginčas būtų išspręstas skirtingai.

      Be to, ši nuostata taikoma, kai skirtingiems atsakovams pateikti reikalavimai susiję nuo pat jų pateikimo, siekiant išvengti
         galimų nesuderinamų sprendimų, jeigu bylos būtų nagrinėjamos atskirai, nesant būtinybės atskirai nustatyti, jog prašymai buvo
         pateikti vien tam, kad byla vienam iš atsakovų nebūtų iškelta jo nuolatinės gyvenamosios ar buveinės vietos teisme.

      (žr. 38–40, 47, 52, 54 punktus, rezoliucinės dalies 1–2 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2007 m. spalio 11 d.(*)

      „Reglamentas (EB) Nr. 44/2001 – 6 straipsnio 1 punktas – Speciali jurisdikcija – Atsakovų daugetas – Reikalavimų teisiniai pagrindai – Piktnaudžiavimas – Galimybė priimti ieškinį, pareikštą vieno iš atsakovų nuolatinės gyvenamosios ar buveinės vietos teisme“
      Byloje C‑98/06
      dėl Högsta domstolen (Švedija) 2006 m. vasario 8 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2006 m. vasario 20 d., pagal EB 68 ir 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Freeport plc
      prieš
      Olle Arnoldsson,

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai U. Lõhmus, J. Klučka (pranešėjas), P. Lindh ir A. Arabadjiev,
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      kancleris R. Grass,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Freeport plc, atstovaujamos advokater M. Tagaeus ir C. Björndal,

      –        O. Arnoldsson, atstovaujamo advokat A. Bengtsson,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos L. Parpala, V. Bottka ir A.‑M. Rouchaud‑Joët,
      susipažinęs su 2007 m. gegužės 24 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos
         ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, p. 1) 6 straipsnio 1 punkto išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp pagal Didžiosios Britanijos teisę įsteigtos bendrovės Freeport plc (toliau – Freeport) ir O. Arnoldsson, kuris šiai bendrovei pareiškė ieškinį kitame teisme nei šios bendrovės buveinės vietos teismas.

       Teisinis pagrindas
      3        Reglamento Nr. 44/2001 2, 11, 12 ir 15 konstatuojamosiose dalyse numatyta:

      „(2)      Tam tikri skirtumai tarp jurisdikciją ir teismo sprendimų pripažinimą reglamentuojančių nacionalinių taisyklių trukdo patikimai
         veikti vidaus rinkai. Nuostatos dėl jurisdikcijos kolizinių normų civilinėse ir komercinėse bylose suvienodinimo ir formalumų
         supaprastinimo, siekiant užtikrinti greitą ir paprastą teismo priimtų sprendimų valstybėse narėse, kurios privalo laikytis
         šio reglamento, pripažinimą ir vykdymą, yra labai svarbios.

      <...>
      (11)      Jurisdikcijos taisyklės turi būti ypač nuspėjamos ir pagrįstos principu, pagal kurį jurisdikcija paprastai priklauso nuo atsakovo
         gyvenamosios vietos, ir šiuo pagrindu jurisdikcija turi būti visada prieinama, išskyrus keletą aiškiai nustatytų situacijų,
         kuriuose bylinėjimosi objektas arba šalių autonomija pateisinama kaip kitokia susijusi aplinkybė. <...>

      (12)      Jurisdikcija turėtų būti nustatoma ne tik pagal atsakovo gyvenamąją vietą, bet ir pagal kitą alternatyvų jurisdikcijos pagrindą,
         atsižvelgiant į glaudų ryšį tarp teismo ir bylos arba siekiant padėti tinkamai vykdyti teisingumą.

      <...>
      (15)      Siekiant harmoningai vykdyti teisingumą, reikia sumažinti vienu metu vykstančių teismo procesų galimybę ir užtikrinti, kad
         dviejose valstybėse narėse nebūtų priimami nesuderinami sprendimai. <...>“

      4        Šio reglamento 2 straipsnio, esančio II skyriaus 1 skirsnyje „Bendrosios nuostatos“, 1 dalyje numatyta:

      „Pagal šį reglamentą valstybėje narėje nuolat gyvenantiems asmenims, neatsižvelgiant į jų pilietybę, bylos turi būti keliamos
         tos valstybės narės teismuose.“

      5        Pagal to paties reglamento 3 straipsnį, kuris taip pat yra minėto II skyriaus 1 skirsnyje:

      „1.      Valstybėje narėje nuolat gyvenantiems asmenims bylos gali būti keliamos kitos valstybės narės teismuose tik pagal šio skyriaus
         2–7 skirsniuose nustatytas taisykles.

      2.      Prieš pirmiau nurodytus asmenis netaikomos I priede nustatytos nacionalinės jurisdikcijos taisyklės.“
      6        Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnyje, esančiame to paties II skyriaus 2 skirsnyje „Speciali jurisdikcija“, nustatyta, jog
         valstybėje narėje nuolat gyvenančiam asmeniui kitoje valstybėje narėje byla gali būti iškelta esant tam tikroms sąlygoms.

      7        Be to, to paties reglamento 6 straipsnio, kuris taip pat yra minėtame 2 skirsnyje, 1 ir 2 punktuose numatyta:

      „Valstybėje narėje gyvenančiam asmeniui byla taip pat gali būti iškelta:
      1)      kai minėtas asmuo yra vienas iš atsakovų, teismuose pagal bet kurio iš jų nuolatinę gyvenamąją vietą, jeigu reikalavimai yra
         taip glaudžiai susiję, kad yra tikslinga juos nagrinėti ir spręsti visus iš karto, siekiant išvengti atskirų teismo procesų
         metu priimtų sprendimų nesuderinamumo;

      2)      trečiajam asmeniui byloje dėl laidavimo arba garantijos ar bet kurioje kitoje byloje kaip trečiajam asmeniui, teisme, kuriame
         buvo iškelta pagrindinė byla, išskyrus, jeigu tokia byla buvo iškelta vien tik siekiant pašalinti minėtą asmenį iš ją nagrinėti
         kompetentingo teismo jurisdikcijos.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      8        Bendrovė, su kuria bendradarbiavo O. Arnoldsson, nuo 1996 m. įvairiose Europos vietose įgyvendino „išparduotuvės“ tipo prekybos
         centrų plėtros projektus. Freeport iš šios bendrovės įsigijo keletą iš šių projektų, tarp kurių – labiausiai išplėtotas vykdomas Kunsbakoje (Švedija).

      9        1999 m. rugpjūčio 11 d. susitikime O. Arnoldsson ir Freeport generalinis direktorius sudarė žodinį susitarimą, kad pirmasis asmeniškai gaus 500 000 GBP dydžio baigimo komisinius, kai
         Kunsbakos išparduotuvė bus atidaryta.

      10      1999 m. rugpjūčio 27 d. rašytiniu įsipareigojimu Freeport patvirtino minėtą žodinį susitarimą, kartu numatydama tris komisinių sumokėjimo sąlygas. Su šiomis sąlygomis, kurių viena
         numatė, kad pažadėtus komisinius sumokės bendrovė, kuri taps Kunsbakos sklypo savininke, O. Arnoldsson sutiko. Po naujų derybų
         Freeport 1999 m. rugsėjo 13 d. nusiuntė O. Arnoldsson rašytinį patvirtinimą apie su juo sudarytą sutartį (toliau – sutartis).

      11      2001 m. lapkričio 15 d. atidaryta Kunsbakos išparduotuvė yra pagal Švedijos teisę įsteigtos bendrovės Freeport Leisure (Sweden) AB (toliau – Freeport AB), kuri atsakinga už jos valdymą, nuosavybė. Šią bendrovę valdo Freeport dukterinė įmonė, kuriai priklauso 100 % Freeport AB akcijų.

      12      Tiek Freeport AB, tiek Freeport O. Arnoldsson paprašė sumokėti komisinius, dėl kurių jis buvo susitaręs su pastarąja bendrove. Freeport AB atsisakė tai padaryti motyvuodama tuo, kad ji nebuvo sutarties šalis ir kad, be kita ko, ji net neegzistavo šios sutarties
         sudarymo momentu.

      13      Neišsireikalavęs komisinių O. Arnoldsson 2003 m. vasario 5 d. kreipėsi į Göteborgs tingsrätt prašydamas, kad pastarasis nurodytų šioms dviem bendrovėms solidariai jam sumokėti 500 000 GBP sumą arba tokią pačią sumą
         Švedijos valiuta kartu su palūkanomis.

      14      Siekdamas įrodyti šio teismo jurisdikciją Freeport atžvilgiu, O. Arnoldsson grindė savo reikalavimą Reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio 1 punktu.

      15      Freeport pateikė pagrindą, susijusį tuo, kad ji nėra įsteigta Švedijoje ir kad nėra pakankamai glaudžios sąsajos tarp reikalavimų,
         jog būtų pateisinta Göteborgs tingsrätt jurisdikcija šios nuostatos prasme. Šiuo klausimu Freeport tvirtino, kad jai pareikštas ieškinys grindžiamas sutartiniais santykiais, o Freeport AB pareikštas ieškinys yra deliktinio arba kvazideliktinio pobūdžio, nes tarp O. Arnoldsson ir šios bendrovės sutartinių santykių
         nebuvo. Šis bendrovėms Freeport AB ir Freeport pareikštų ieškinių teisinių pagrindų skirtumas neleidžia taikyti Reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio 1 punkto, nes negalima
         įrodyti dviejų reikalavimų sąsajos.

      16      Pagrindą dėl nepriimtinumo Göteborgs tingsrätt atmetė.

      17      Freeport šį sprendimą apskundė Hovrätten för Västra Sverie, kuris jos apeliacinį skundą atmetė.

      18      Tada ši bendrovė kreipėsi į Högsta domstolen, kuris savo nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodo, kad 1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendime Kalfelis (189/87, Rink. p. 5565) Teisingumo Teismas nusprendė, jog teismas, į kurio jurisdikciją ieškinys patenka pagal 1968 m. rugsėjo
         27 d. Briuselio konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, 1972,
         p. 32, toliau – Briuselio konvencija) 5 straipsnio 3 punktą, jeigu jo pagrindas yra deliktas, neturi jurisdikcijos nagrinėti
         to paties reikalavimo kitų elementų, grindžiamų ne deliktu. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu,
         1998 m. spalio 27 d. Sprendimo Réunion européenne ir kt. (C‑51/97, Rink. p. I‑6511) 50 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad du to paties ieškinio dėl žalos atlyginimo reikalavimai,
         skirti skirtingiems atsakovams ir kurių vienas pagrįstas sutartine, o kitas – deliktine atsakomybe, negali būti laikomi susijusiais.
         Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo išnagrinėti, ar reikalavimas Freeport AB atžvilgiu kyla dėl sutartinių santykių, nors šios bendrovės įsipareigojimo nepasirašė nei jos teisėtas atstovas, nei jos
         įgaliotas asmuo.

      19      Be kita ko, šis teismas pažymi, kad minėto sprendimo Kalfelis 8 ir 9 punktuose Teisingumo Teismas nusprendė, jog Briuselio konvencijos 6 straipsnio 1 punkte numatyta išimtis, nukrypstanti
         nuo atsakovo nuolatinės gyvenamosios ar buveinės vietos teismo jurisdikcijos principo, turi būti aiškinama taip, kad ji negali
         paneigti paties šio principo buvimo, be kita ko, leisdama ieškovui pateikti reikalavimą, nukreiptą prieš kelis atsakovus vien
         dėl to, jog vienam iš jų byla nebūtų iškelta jo nuolatinės gyvenamosios ar buveinės vietos teisme. Tačiau prašymą priimti
         prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad, nors tokia situacija aiškiai numatyta Reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio
         2 punkte, taip nėra šio straipsnio 1 punkto atveju. Jis klausia, kaip tokiu atveju turi būti aiškinamas šis 1 punktas.

      20      Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar tikimybė, kad atsakovui nuolatinės jo gyvenamosios
         ar buveinės vietos teisme pareikštas ieškinys bus priimtas, turi būti vertima kitaip, kai nagrinėjama sprendimų nesuderinamumo
         galimybė, numatyta Reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio 1 punkte. Šiame teisme Freeport nurodė, kad nebuvo jokios sprendimų nesuderinamumo galimybės. Jos teigimu, pagal Švedijos teisę sutartys negali įpareigoti
         trečiojo asmens, šiuo atveju Freeport AB, atlikti mokėjimų. Freeport iš to padarė išvadą, kad ieškinys Freeport AB neturi teisinio pagrindo ir jo tikslas – Freeport pareikšti ieškinį Švedijos teisme.

      21      Šiomis aplinkybėmis Högsta domstolen nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1)      Ar ieškinys, pagrįstas tariama akcinės bendrovės pareiga sumokėti, kylančia iš prisiimto įsipareigojimo, laikytinas pareikštu
         dėl sutartinių santykių, siekiant taikyti <...> Reglamento (EB) Nr. 44/2001 <...> 6 straipsnio 1 punktą, net jei įsipareigojimą
         prisiėmęs asmuo nebuvo nei minėtos bendrovės teisėtas atstovas, nei jos įgaliotas asmuo?

      2)      Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas, ar, be kitų 6 straipsnio 1 punkte aiškiai nustatytų sąlygų, jurisdikcija
         pagal šį straipsnį galima tik su sąlyga, jei ieškinys atsakovui jo nuolatinės gyvenamosios ar buveinės vietos teisme nebuvo
         pareikštas vien tam, kad kitam atsakovui pareikštą ieškinį galėtų išnagrinėti kitas teismas nei tas, kuris būtų kompetentingas
         įprastomis aplinkybėmis?

      3)      Jei atsakymas į antrąjį klausimą būtų neigiamas, ar tikimybė, kad ieškinys, pareikštas atsakovui jo nuolatinės gyvenamosios
         ar buveinės vietos teisme, bus priimtas, turi būti vertinama kitaip, kai nagrinėjamas 6 straipsnio 1 punkte numatyto sprendimų
         nesuderinamumo galimybės klausimas?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      22      Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar ieškinys, pagrįstas tariama akcinės
         bendrovės pareiga sumokėti, kylančia iš prisiimto įsipareigojimo, laikytinas pareikštu dėl sutartinių santykių, siekiant taikyti
         Reglamento (EB) Nr. 44/2001 6 straipsnio 1 punktą, net jei įsipareigojimą prisiėmęs asmuo nebuvo nei šios bendrovės teisėtas
         atstovas, nei jos įgaliotas asmuo.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      23      Tiek pagrindinės bylos šalys, tiek Europos Bendrijų Komisija primena, kad sutartinių santykių sąvoka negali būti suprantama
         kaip apimanti situaciją, kurioje nėra jokio laisvai prisiimto vienos šalies įsipareigojimo kitos šalies atžvilgiu. Šiuo klausimu
         jos nurodo Teisingumo Teismo praktiką dėl Briuselio konvencijos, kurios nuostatos iš esmės identiškos Reglamento Nr. 44/2001
         nuostatoms, 5 straipsnio 1 punkto (žr., be kita ko, 1992 m. birželio 17 d. Sprendimo Handte, C‑26/91, Rink. p. I‑3967, 15 punktą; minėto sprendimo Réunion européenne ir kt. 17 punktą ir 2002 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Tacconi, C‑334/00, Rink. p. I‑7357, 23 punktą).

      24      Remdamasi tuo, kas priminta, Freeport tvirtina, kad nebuvo sutartinių santykių tarp Freeport AB ir O. Arnoldsson, nes ši bendrovė neprisiėmė įsipareigojimų jo atžvilgiu. Ji tvirtina, kad joks Freeport AB teisėtas atstovas ar jos įgaliotas asmuo neprisiėmė jokių įsipareigojimų šio asmens atžvilgiu, o ši bendrovė taip pat nepatvirtino
         sutarties dėl mokėtinos sumos.

      25      O. Arnoldsson sutinka, kad sutarties sudarymo momentu jokia bendrovė nebuvo Kunsbakos išparduotuvės, kuri tuo metu dar nebuvo
         atidaryta, savininkė. Jis pažymi, kad tuo metu negalėjo būti nei teisėto jos atstovo, nei įgalioto asmens, galinčio atstovauti
         Freeport AB. Tačiau jis tvirtina, kad, pirma, Freeport sudarė sutartį tiek savo, tiek būsimojo šios išparduotuvės savininko atžvilgiu ir, antra, pagal šią sutartį Freeport nurodė būsimajai bendrovei, t. y. Freeport AB, sumokėti O. Arnoldsson tam tikrą sumą. Be to, prisijungusi prie grupės Freeport, Freeport AB sutiko su jai tenkančia pareiga sumokėti.

      26      Todėl O. Arnoldsson mano, kad sutartyje numatyta pareiga, kurią laisvai prisiėmė Freeport AB, iš tikrųjų nėra sutartinio pobūdžio, bet vis dėlto patenka į sutartinių santykių taikymo sritį. Taigi jis daro išvadą, kad
         Reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio 1 punkto taikymo tikslais tiek Freeport AB, tiek Freeport pareikštas ieškinys yra ieškinys dėl sutartinės atsakomybės.

      27      Komisija mano, kad nacionalinis teismas turi įvertinti teisinius santykius tarp Freeport AB ir O. Arnoldsson, kad nustatytų, ar šie santykiai gali būti laikomi sutartiniais. Šis teismas gali remtis visomis teisinėmis
         ir faktinėmis pagrindinės bylos aplinkybėmis, kad nustatytų, ar sutarties sudarymo momentu Freeport buvo teisėta Freeport AB atstovė ar jos įgaliotas asmuo.

      28      Tačiau Komisija tvirtina, kad pirmasis pateiktas klausimas nėra svarbus aiškinant Reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio 1 punktą,
         todėl atsakymas į jį nėra būtinas.

      29      Iš tikrųjų, Komisijos nuomone, šiuo klausimu siekiama išsiaiškinti, ar Reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio 1 punktas gali
         būti aiškinamas remiantis samprotavimais, pateikiamais minėto sprendimo Réunion européenne ir kt. 50 punkte. Tačiau faktinės ir teisinės pagrindinės bylos aplinkybės absoliučiai skiriasi nuo šiame sprendime nagrinėjamų aplinkybių.
         Iš tikrųjų, priešingai nei minėtame sprendime, kai ieškinys pagrindinėje byloje buvo pareikštas valstybės narės, kurioje negyveno
         nė vienas iš atsakovų, teisme, pagrindinė byla yra susijusi su Reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio 1 punkto taikymu, nes O. Arnoldsson
         pareiškė savo ieškinį Švedijos apygardos, kurioje Freeport AB turi savo buveinę, teisme. Komisijos teigimu, minėto sprendimo Réunion européenne ir kt. 50 punkte tik primenama bendra taisyklė, kad atsakovo nuolatinės gyvenamosios ar buveinės vietos teismo jurisdikcijos principo
         išimtis turi būti aiškinama siaurai.

      30      Jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, jog į pirmąjį klausimą atsakyti būtina, Komisija tvirtina, kad sutartiniais santykiais
         pagrįsto reikalavimo ir deliktiniais santykiais pagrįsto reikalavimo skirtumas nedraudžia taikyti Reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio
         1 punkto ir nacionalinis teismas gali į jį atsižvelgti vertinamas sąlygą dėl sąsajos tarp reikalavimų, pateisinančią, kad
         reikalavimai būtų nagrinėjami kartu ir dėl jų sprendžiama tuo pačiu metu siekiant išvengti nesuderinamų teismo sprendimų,
         jeigu bylos būtų nagrinėjamos atskirai.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      31      Pagal nusistovėjusią teismo praktiką vykstant EB 234 straipsnyje įtvirtintai nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo bendradarbiavimo
         procedūrai, pastarasis teismas nacionaliniam teismui turi pateikti naudingą atsakymą, kuris jam leistų išspręsti jo nagrinėjamą
         bylą. Atsižvelgdamas į tai, Teisingumo Teismas prireikus turi performuluoti jam pateiktus klausimus (2006 m. kovo 23 d. Sprendimo
         FCE Bank, C‑210/04, Rink. p. I‑2803, 21 punktas ir nurodyta teismo pratikta).

      32      Šiuo klausimu reikia priminti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar toks ieškinys, kokį
         O. Arnoldsson pareiškė Freeport AB, yra ieškinys dėl sutartinių santykių, nes šis teismas remiasi prielaida, kad Reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio 1 punktas
         taikytinas tik tada, kai sutampa ieškinių, pareikštų skirtingiems atsakovams vieno iš jų nuolatinės gyvenamosios ar buveinės
         vietos teisme, teisiniai pagrindai.

      33      Todėl reikia išsiaiškinti, ar ši prielaida atitinka Reglamentą Nr. 44/2001, iš esmės nagrinėjant, ar šio reglamento 6 straipsnio
         1 punktas taikytinas tada, kai skiriasi ieškinių, pareikštų keliems atsakovams vieno iš jų nuolatinės gyvenamosios ar buveinės
         vietos teisme, teisiniai pagrindai.

      34      Šiuo klausimu Reglamento Nr. 44/2001 2 straipsnyje numatyta jurisdikcija, t. y. valstybės narės, kurioje gyvena ar turi buveinę
         atsakovas, teismo jurisdikcija, yra bendrasis principas, ir minėtas reglamentas tik kaip šio principo išimtį įtvirtina specialios
         jurisdikcijos taisykles tam tikrais atvejais, kurių sąrašas yra baigtinis ir kuriems esant atsakovui gali arba turi būti iškelta
         byla kitos valstybės narės teisme (žr. 2006 m. liepos 13 d. Sprendimo Reisch Montage, C‑103/05, Rink. p. I‑6827, 22 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

      35      Be to, iš nusistovėjusios teismo praktikos aišku, kad šios specialios jurisdikcijos taisyklės turi būti aiškinamos siaurai,
         neleidžiant jų aiškinti plačiau nei Reglamente Nr. 44/2001 aiškiai įtvirtinti atvejai (minėto sprendimo Reisch Montage 23 punktas ir nurodyta teismo praktika).

      36      Iš tikrųjų, kaip matyti iš Reglamento Nr. 44/2001 11 konstatuojamosios dalies, jurisdikcijos taisyklės turi būti ypač nuspėjamos
         ir pagrįstos principu, pagal kurį jurisdikcija paprastai priklauso nuo atsakovo nuolatinės gyvenamosios ar buveinės vietos,
         ir šiuo pagrindu jurisdikcija turi būti visada prieinama, išskyrus keletą aiškiai nustatytų situacijų, kuriose bylinėjimosi
         objektas arba šalių autonomija pateisinama kaip kitokia susijusi aplinkybė.

      37      Kalbant apie Reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio 1 dalyje numatytą specialią jurisdikciją, ši nuostata numato, kad, kai yra
         keli atsakovai, byla gali būti iškelta vieno iš jų nuolatinės gyvenamosios ar buveinės vietos teisme, jeigu „reikalavimai
         yra taip glaudžiai susiję, jog yra tikslinga juos nagrinėti ir spręsti visus iš karto, siekiant išvengti atskirų teismo procesų
         metu priimtų sprendimų nesuderinamumo“.

      38      Iš Reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio 1 punkto formuluotės nematyti, kad ieškinių skirtingiems atsakovams teisinių pagrindų
         sutapimas yra viena iš sąlygų šiai nuostatai taikyti.

      39      Todėl, kaip jau buvo nuspręsta dėl Briuselio konvencijos 6 straipsnio 1 punkto taikymo, reikia patikrinti, ar tarp skirtingų
         reikalavimų, kuriuos pateikė tas pats ieškovas skirtingiems atsakovams, yra sąsaja, dėl kurios būtų suinteresuotumas priimti
         dėl jų sprendimą kartu, siekiant išvengti galimų nesuderinamų sprendimų, jeigu bylos būtų nagrinėjamos atskirai (žr. minėto
         sprendimo Kalfelis 13 punktą).

      40      Teisingumo Teismas jau yra pažymėjęs, jog tam, kad sprendimai galėtų būti laikomi prieštaringais, nepakanka, jog ginčas būtų
         išspręstas skirtingai; dar reikia, kad šis skirtumas toje pačioje situacijoje pasireikštų de facto ir de jure (2006 m. liepos 13 d. Sprendimo Roche Nederland ir kt., C‑539/03, Rink. p. I‑6535, 26 punktas).

      41      Būtent nacionalinis teismas turi įvertinti, ar tarp skirtingų jam nagrinėti pateiktų reikalavimų yra sąsaja, t. y. nesuderinamų
         sprendimų galimybė, jeigu šie reikalavimai būtų nagrinėjami atskirai, ir tuo tikslu atsižvelgti į visus bylos dokumentus,
         o dėl to prireikus jam gali tekti atsižvelgti į jame pareikštų ieškinių teisinius pagrindus.

      42      Šio aiškinimo negali paneigti minėto sprendimo Réunion européenne ir kt. 50 punktas.

      43      Kaip teisingai pažymėjo Komisija, minėto sprendimo faktinės ir teisinės aplinkybės skiriasi nuo pagrindinės bylos aplinkybių.
         Pirma, šiame sprendime buvo ginčijamas Briuselio konvencijos 5 straipsnio 1 ir 3 punktų, o ne šios konvencijos 6 straipsnio
         1 punkto taikymas.

      44      Antra, minėtame sprendime, skirtingai nuo šiuo metu nagrinėjamos bylos, buvo kartu nagrinėjama Briuselio konvencijos 5 straipsnio
         3 punktu pagrįsta speciali jurisdikcija nagrinėti ieškinį dėl deliktinių santykių ir kita speciali jurisdikcija nagrinėti
         ieškinį dėl sutartinių santykių, motyvuojant tuo, kad tarp šių ieškinių yra sąsaja. Kitaip sakant, minėtas sprendimas Réunion européenne ir kt. susijęs su valstybės narės, kurioje nė vienas iš atsakovų neturėjo nuolatinės gyvenamosios ar buveinės vietos, teisme pareikštu
         ieškiniu, o pagrindinėje byloje remiantis Reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio 1 punktu ieškinys buvo pareikštas vieno iš atsakovų
         pagrindinėje byloje buveinės vietos teisme.

      45      Būtent Briuselio konvencijos 5 straipsnio 3 punkto kontekste Teisingumo Teismas galėjo nuspręsti, kad du to paties ieškinio
         dėl žalos atlyginimo reikalavimai, skirti skirtingiems atsakovams ir kurių vienas pagrįstas sutartine, kitas – deliktine atsakomybe,
         negali būti laikomi susijusiais (minėto sprendimo Réunion européenne ir kt. 50 punktas).

      46      Pripažinimas, kad Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsniu pagrįsta jurisdikcija, kuri yra speciali jurisdikcija ir kurios atvejų
         sąrašas yra baigtinis, gali būti pagrindas kitiems ieškiniams nagrinėti, pažeidžia šio reglamento struktūrą. Tačiau, kai teismo
         jurisdikcija pagrįsta šio reglamento 2 straipsniu, kaip yra pagrindinės bylos atveju, galima taikyti to paties reglamento
         6 straipsnio 1 punktą, jeigu įvykdomos šioje nuostatose išvardytos sąlygos, į kurias daroma nuoroda šio sprendimo 39 ir 40 punktuose,
         nesant būtinybės, kad sutaptų pareikštų ieškinių teisiniai pagrindai.

      47      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio 1 punktas
         turi būti aiškinamas taip, jog taikyti šios nuostatos netrukdo tai, kad skiriasi keliems atsakovams pareikštų reikalavimų
         teisiniai pagrindai.

       Dėl antrojo klausimo
      48      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio
         1 punkto taikymas reiškia, kad ieškinys nebuvo pareikštas keliems atsakovams vien tam, jog byla vienam iš jų nebūtų iškelta
         jo nuolatinės gyvenamosios ar buveinės valstybės narės teisme.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      49      O. Arnoldsson ir Komisija laikosi nuomonės, kad Reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio 1 punkte numatytai specialiai jurisdikcijai
         netaikoma, priešingai nei tai, kuri numatyta to paties straipsnio 2 punkte, sąlyga, jog ieškinys neturi būti pareikštas vien
         tam, kad byla vienam atsakovui nebūtų iškelta jo nuolatinės gyvenamosios ar buveinės vietos teisme. Jie iš esmės mano, jog
         Reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio 1 punkte numatyta sąlyga dėl reikalavimų sąsajos yra pakankamai griežta, kad būtų išvengta
         piktnaudžiavimo jurisdikcijos taisyklėmis.

      50      Atvirkščiai, Freeport mano, kad ši galimybė pateisina tai, jog taikant Reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio 1 punktą būtų taikoma tokia pati sąlyga,
         kuri numatyta to paties straipsnio 2 punkte. Pirma, pastaroji sąlyga, pagal kurią draudžiama piktnaudžiauti minėtame reglamente
         nustatytomis jurisdikcijos taisyklėmis, yra bendras principas, kurio taip pat turi būti laikomasi taikant šio reglamento 6 straipsnio
         1 punktą. Antra, šios sąlygos taikymą pateisina, be kita ko, teisinio saugumo principas ir reikalavimas nepažeisti principo,
         pagal kurį atsakovui gali būti pareikštas ieškinys jo nuolatinės gyvenamosios ar buveinės vietos teisme.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      51      Kaip teisingai nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio 1 punktas,
         priešingai nei to paties straipsnio 2 punktas, aiškiai nenumato prielaidos, kad ieškinys pareikštas tik siekiant pašalinti
         jį iš ieškinį nagrinėti kompetentingo teismo jurisdikcijos. Komisija šiuo klausimu nurodė, kad pakeitus Briuselio konvenciją
         valstybės narės atsisakė 6 straipsnio 1 punkte atkartoti tokią 2 punkte numatytą prielaidą, manydamos, jog bendra sąlyga dėl
         sąsajos buvimo buvo objektyvesnė.

      52      Reikia priminti, kad Teisingumo Teismas, nurodęs prielaidą, jog ieškovas gali pateikti reikalavimą keliems atsakovams vien
         tam, kad byla vienam iš jų nebūtų iškelta jo nuolatinės gyvenamosios ar buveinės vietos teisme, minėtame sprendime Kalfelis nusprendė, jog siekiant pašalinti tokią galimybę yra būtina, kad kiekvienam iš atsakovų pateikti reikalavimai būtų susiję.
         Jis nusprendė, kad Briuselio konvencijos 6 straipsnio 1 punkte įtvirtinta taisyklė taikoma, kai atskiriems atsakovams pateikti
         reikalavimai yra susiję nuo pat jų pateikimo, t. y. kai yra suinteresuotumas juos nagrinėti ir priimti dėl jų sprendimą kartu,
         siekiant išvengti galimų nesuderinamų sprendimų, jeigu bylos būtų nagrinėjamos atskirai.

      53      Taigi sąsajos reikalavimas neišplaukia iš Briuselio konvencijos 6 straipsnio 1 punkto formuluotės, tačiau šį reikalavimą nustatė
         Teisingumo Teismas, siekdamas išvengti, kad šioje nuostatoje numatyto principo, jog jurisdikcija priklauso atsakovo nuolatinės
         gyvenamosios ar buveinės vietos teismams, išimtis negalėtų paneigti paties principo egzistavimo (minėto sprendimo Kalfelis 8 punktas). Šis reikalavimas, kuris vėliau buvo patvirtintas minėtame sprendime Réunion européenne ir kt. (48 punktas), aiškiai buvo įtvirtintas Reglamento Nr. 44/2001, kuris pakeitė Briuselio konvenciją, 6 straipsnio 1 punkto
         redakcijoje (minėto sprendimo Roche Nederland ir kt. 21 punktas).

      54      Tokiomis sąlygomis į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio 1 punktas taikomas, kai skirtingiems
         atsakovams pateikti reikalavimai susiję nuo pat jų pateikimo, t. y. kai yra suinteresuotumas juos nagrinėti ir priimti dėl
         jų sprendimą kartu, siekiant išvengti galimų nesuderinamų sprendimų, jeigu bylos būtų nagrinėjamos atskirai, be kita ko, nesant
         būtinybės atskirai nustatyti, jog reikalavimai buvo pateikti vien tam, kad byla vienam iš atsakovų nebūtų iškelta jo nuolatinės
         gyvenamosios ar buveinės vietos teisme.

       Dėl trečiojo klausimo
      55      Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar nagrinėjant Reglamento Nr. 44/2001
         6 straipsnio 1 punkte numatyto sprendimų nesuderinamumo galimybės klausimą yra svarbi tikimybė, kad ieškinys, pareikštas valstybės
         teisme pagal atsakovo nuolatinę gyvenamąją ar buveinės vietą, bus priimtas.

      56      Vis dėlto iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paaiškinimų matyti, kad šis klausimas buvo pateiktas
         remiantis prielaida, jog tam, kad būtų sąsaja tarp keleto reikalavimų, jie turi turėti tą patį teisinį pagrindą. Būtent tokiomis
         aplinkybėmis Freeport nurodė, kad nebuvo jokios sprendimų nesuderinamumo galimybės, nes pagal Švedijos teisę sutartys negali įpareigoti trečiojo
         asmens atlikti mokėjimą ir todėl Freeport AB pareikštas ieškinys neturi teisinio pagrindo.

      57      Taigi, kaip buvo atsakyta į pirmąjį klausimą, Reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio 1 punktas gali būti taikomas tuo atveju,
         kai skiriasi skirtingiems atsakovams pareikštų ieškinių teisiniai pagrindai.

      58      Atsižvelgiant į šį atsakymą, nereikia atsakyti į trečiąjį klausimą.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      59      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurių patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse
            bylose pripažinimo ir vykdymo 6 straipsnio 1 punktas turi būti aiškinamas taip, jog taikyti šios nuostatos netrukdo tai, kad
            skiriasi keliems atsakovams pareikštų reikalavimų teisiniai pagrindai.
      2.      Reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio 1 punktas taikomas, kai skirtingiems atsakovams pateikti reikalavimai susiję nuo pat jų
            pateikimo, t. y. kai yra suinteresuotumas juos nagrinėti ir priimti dėl jų sprendimą kartu, siekiant išvengti galimų nesuderinamų
            sprendimų, jeigu bylos būtų nagrinėjamos atskirai, be kita ko, nesant būtinybės atskirai nustatyti, jog prašymai buvo pateikti
            vien tam, kad byla vienam iš atsakovų nebūtų iškelta jo nuolatinės gyvenamosios ar buveinės vietos teisme.
      Parašai.
      * Proceso kalba: švedų.