title: 2013 m. birželio 20 d. Teisingumo Teismo (devintoji kolegija) sprendimas.#Impacto Azul Lda prieš BPSA 9 – Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA ir kt.#Tribunal Judicial de Braga prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Įsisteigimo laisvė – Apribojimai – Solidarioji patronuojančiųjų bendrovių atsakomybė jų dukterinių bendrovių kreditoriams – Tokios atsakomybės netaikymas kitoje valstybėje narėje buveinę turinčioms patronuojančiosioms bendrovėms – Apribojimas – Nebuvimas.#Byla C-186/12.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C-186/12
            dėl Tribunal Judicial de Braga  (Portugalija) 2012 m. kovo 14 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2012 m. balandžio 23 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            Impacto Azul Lda
            prieš
            BPSA 9 – Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA,
            Bouygues Imobiliária – SGPS, Lda,
            Bouygues Immobilier SA,
            Aniceto Fernandes Viegas,
            Óscar Cabanez Rodriguez
            TEISINGUMO TEISMAS (devintoji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. Malenovský, teisėjai U. Lõhmus (pranešėjas) ir A. Prechal,
            generalinis advokatas M. Wathelet,
            kancleris A. Calot Escobar,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – Impacto Azul Lda , atstovaujamos advogados B. Faria ir A. Coelho Rocha,
            – BPSA 9 ‐ Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA , atstovaujamos advogados M. Marques Mendes, P. Vilarinho Pires ir A. Dias Henriques,
            – Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Inez Fernandes ir C. Antunes,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos P. Guerra e Andrade ir I. Rogalski,
            atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl SESV 49 straipsnio išaiškinimo.
            2. Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą, kurią Impacto Azul Lda (toliau – Impacto Azul ) pradėjo prieš BPSA 9 ‐ Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA  (toliau – BPSA 9), Bouygues Immobiliária – SGPS, Lda  (toliau – SGPS) ir Bouygues Immobilier SA  (toliau – Bouygues Immobilier ), taip pat subsidiariai prieš A. Fernandes Viegas ir Ó. Cabanez Rodriguez dėl to, kad BPSA 9 neįvykdė su Impacto Azul  sudarytos sutarties.
            Portugalijos teisė
            3. Komercinių bendrovių kodekso ( Código das sociedades comerciais , toliau – CSC) VI antraštinės dalies 481 straipsnyje numatyta:
            „Šios antraštinės dalies taikymo sritis
            1. Ši antraštinė dalis taikoma santykiams tarp ribotos atsakomybės bendrovių, akcinių bendrovių ir komanditinių ūkinių bendrijų.
            2. Ši antraštinė dalis taikoma tik bendrovėms, turinčioms savo buveinę Portugalijoje < ... >
            < ... > “
            4. CSC 482 straipsnyje numatyta:
            „Pagal šį įstatymą susijusiomis bendrovėmis laikomos
            < ... >
            c) bendrovės, kurias sieja kontrolės ryšiai;
            d) grupę sudarančios bendrovės.“
            5. Iš CSC 488, 489, 492 ir 493 straipsnių matyti, kad dvi bendrovės sudaro grupę, kai viena kitą visiškai kontroliuoja (išankstinė ar vėlesnė kontrolė), o tai, kad viena iš šių bendrovių buvo įsteigta pirmiau nei kita ar atvirkščiai, šiuo atveju jokios reikšmės neturi, arba kai, kaip nepriklausomos bendrovės, šios bendrovės susitarė, kad joms vadovaus viena ir bendra valdyba (paritetinė grupė), taip pat, kai bendrovė, nesvarbu, ar ji priklausoma, ar nepriklausoma, patiki savo veiklos valdymą kitai bendrovei (subordinacijos santykis).
            6. CSC 491 straipsnyje numatyta
            „501–504 straipsnių nuostatos ir nuostatos, kurios taikomos pagal šiuos straipsnius, taikomos grupėms, sudarytoms remiantis visiškos kontrolės principu.“
            7. CSC 501 straipsnyje numatyta:
            „1. Patronuojančioji bendrovė atsako už dukterinės bendrovės įsipareigojimus, prisiimtus prieš susitarimo dėl kontrolės sudarymą ar po jo iki šio susitarimo galiojimo pabaigos.
            2. Negalima reikalauti, kad atsakytų patronuojančioji bendrovė, kol nepraėjo 30 dienų nuo tos dienos, kai dukterinė bendrovė neįvykdė įsipareigojimų.
            3. Dukterinei bendrovei skirtas vykdomasis raštas negali būti vykdomas nukreipiant jį patronuojančiajai bendrovei.“
            Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
            8. Impacto Azul yra Portugalijos ribotos atsakomybės bendrovė, kurios ekonominę veiklą sudaro, be kita ko, pastatų pirkimas ir pardavimas. BPSA 9, SGPS ir Bouygues Immobilier sudarė tarptautinę Bouygues  nekilnojamojo turto pardavimų de facto grupę, kurios nares siejo visiškos kontrolės ryšiai, kaip tai suprantama pagal CSC 488 ir 489 straipsnius. Portugalijos bendrovės BPSA 9 100 % akcijų priklausė SGPS, kuri taip pat turėjo buveinę Portugalijoje ir kurią atitinkamai visiškai kontroliavo Prancūzijos bendrovė Bouygues Immobilier , t. y. patronuojančioji bendrovė, kuri vadovavo visoms grupę sudarančioms įmonėms.
            9. 2006 m. liepos 28 d. Impacto Azul ir BPSA 9 sudarė preliminarią pirkimo pardavimo sutartį (toliau – sutartis), pagal kurią Impacto Azul pažadėjo parduoti BPSA 9 naują pastatą, o ši įsipareigojo jį nupirkti. Impacto Azul  teigimu, BPSA 9 neįvykdė sutartinių įsipareigojimų. Dėl ekonominės krizės ir nepalankios konjunktūros Bouygues Immobilier nusprendė atsisakyti projekto, o dėl šio atsisakymo atsiradę nuostoliai teko Impacto Azul .
            10. Impacto Azul  bandė šį ginčą su BPSA 9 išspręsti taikiai, bet vėliau Tribunal Judicial de Braga pareiškė pastarajai bendrovei ieškinį dėl atsakomybės už su ja sudarytos sutarties neįvykdymą.
            11. Savo ieškinyje Impacto Azul tvirtino, be kita ko, kad už sutarties neįvykdymą iš esmės turi atsakyti SGPS ir Bouygues Immobilier , kaip patronuojančiosios bendrovės, nes, kaip numatyta CSC 501 straipsnyje kartu su to paties kodekso 491 straipsniu, patronuojančiosios bendrovės solidariai atsako už jų dukterinių bendrovių įsipareigojimus.
            12. Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, jog pagrindinės bylos šalys nurodė, pirma, kad neturėjo visiškos BPSA 9 ir SGPS kontrolės teisės, o tokia kontrolė yra pagrindinis kriterijus, kad būtų galima taikyti CSC 491 straipsnyje numatytą bendrovių grupės atsakomybės teisinį režimą, ir, antra, kad nagrinėjamu atveju netaikytinas CSC 501 straipsnyje numatytas režimas remiantis to paties kodekso 481 straipsnio 2 dalimi, pagal kurią šis režimas netaikomas kitoje valstybėje narėje buveinę turinčioms patronuojančiosioms bendrovėms. Kadangi bendrovės Bouygues Immobilier buveinė buvo Prancūzijoje, dėl to ji negalėjo būti laikoma turinčia atsakyti BPSA 9 kreditoriams.
            13. Kadangi dėl tokio netaikymo buvo skirtingai vertinamos Portugalijoje ir kitoje valstybėje narėje buveinę turinčios patronuojančiosios bendrovės, Impacto Azul nurodė SESV 49 straipsnio pažeidimą.
            14. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl aptariamų Portugalijos teisės normų atitikties Sąjungos teisei, todėl jis mano, kad sprendimas jo nagrinėjamoje byloje priklauso nuo šios teisės išaiškinimo.
            15. Tokiomis aplinkybėmis Tribunal Judicial de Braga nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
            „Ar CSC 501 straipsnyje numatyto režimo netaikymas, remiantis CSC 481 straipsnio 2 dalimi, įmonėms, kurių buveinės įregistruotos kitoje valstybėje narėje, prieštarauja [Sąjungos] teisei, būtent SESV 49 straipsniui, kaip jis aiškinamas [Europos Sąjungos] Teisingumo Teismo praktikoje?“
            Dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos ir prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
            16. BPSA 9 visų pirma kelia klausimą dėl to, ar Teisingumo Teismas turi jurisdikciją pareikšti nuomonę dėl SESV 49 straipsnio, nes pagrindinė byla susijusi su vien vidaus situacija, ir dėl to, ar prašymas priimti prejudicinį sprendimą priimtinas, atsižvelgiant į tai, kad klausimo reikšmingumas siekiant išspręsti šią bylą neakivaizdus.
            17. Kalbant apie argumentą, kad pagrindinė byla susijusi su vien vidaus situacija, reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas turi patikrinti savo jurisdikciją aiškinti minėtą nuostatą (šiuo klausimu žr. 2008 m. sausio 31 d. Sprendimo Centro Europa 7 , C-380/05, Rink. p. I-349, 64 punktą; 2010 m. kovo 11 d. Sprendimo Attanasio Group , C-384/08, Rink. p. I-2055, 22 punktą ir 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Omalet , C-245/09, Rink. p. I-13771, 10 punktą).
            18. Šiuo klausimu reikia priminti, kad Teisingumo Teismas atsisako jurisdikcijos, kai Sąjungos teisės nuostata, kurią jo prašoma išaiškinti, akivaizdžiai negali būti taikoma (2009 m. spalio 1 d. Sprendimo Woningstichting Sint Servatius , C-567/07, Rink. p. I-9021, 43 punktas ir minėto Sprendimo Omalet  11 punktas).
            19. Remiantis nusistovėjusia teismo praktika ESV sutarties nuostatos įsisteigimo laisvės srityje netaikomos situacijai, kurios visi elementai susiję su viena valstybe nare (šiuo klausimu žr. 1990 m. spalio 3 d. Sprendimo Nino ir kt. , C-54/88, C-91/88 ir C-14/89, Rink. p. I-3537, 11 punktą; 1995 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Esso Española , C-134/94, Rink. p. I-4223, 17 punktą ir 2008 m. liepos 17 d. Sprendimo, Komisija prieš Prancūziją , C-389/05, Rink. p. I-5397, 49 punktą).
            20. Tiesa, iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Impacto Azul , BPSA 9 ir SGPS turi savo buveines Portugalijoje ir kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas teisės aktas taikomas tik šioje valstybėje narėje. Vis dėlto tai, kad Bouygues Immobilier yra Prancūzijoje įsteigta patronuojančioji bendrovė, leidžia iš principo nustatyti tarptautinį elementą, taigi tenkinti būtiną sąlygą siekiant remtis Sutartimi garantuojamomis judėjimo laisvėmis. Todėl negalima teigti, kad klausimas susijęs su vien vidaus situacija, kaip tai daro BPSA 9.
            21. Vadinasi, Teisingumo Teismas turi jurisdikciją nagrinėti šį klausimą.
            22. Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo BPSA 9 nurodo, kad iškeltas klausimas nereikšmingas, net hipotetinis, ir kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepateikia pakankamos faktinės ir teisinės informacijos, kad būtų galima patikrinti, ar SESV 49 straipsnio išaiškinimas būtinas siekiant priimti sprendimą pagrindinėje byloje.
            23. Pirma, BPSA 9 teigia, kad nesvarbu žinoti, ar CSC 501 straipsnis atitinka SESV 49 straipsnį, nes, remiantis nagrinėjamu atveju taikoma Portugalijos teise, atitinkamos bendrovės nėra grupė, sudaryta remiantis visiškos kontrolės principu. Nacionalinis teismas dėl šio aspekto nuomonės dar nepareiškė.
            24. Antra, BPSA 9 tvirtina, kad iš kartu taikomų CSC 491 straipsnio ir 501 straipsnio 2 dalies matyti, kad negalima reikalauti, jog patronuojančioji bendrovė įvykdytų savo dukterinės bendrovės įsipareigojimus, kol nepraėjo 30 dienų nuo tos dienos, kai dukterinė bendrovė neįvykdė įsipareigojimų, o šio termino nebuvo laikytasi.
            25. Iš to išplaukia, kad nesvarbu, kur yra Bouygues Immobilier buveinė, ji negali būti laikoma turinčia prisiimti atsakomybę pagrindinėje byloje.
            26. Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką SESV 267 straipsniu įtvirtinta procedūra yra Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų bendradarbiavimo priemonė, kuria naudodamasis Teisingumo Teismas pateikia nacionaliniams teismams Sąjungos teisės aiškinimą, kurio jiems reikia jų nagrinėjamai bylai išspręsti (žr., be kita ko, 1992 m. liepos 16 d. Sprendimo Meilicke , C-83/91, Rink. p. I-4871, 22 punktą; 2009 m. kovo 24 d. Sprendimo Danske Slagterier , C-445/06, Rink. p. I-2119, 65 punktą ir 2012 m. birželio 19 d. Sprendimo The Chartered Institute of Patent Attorneys , C-307/10, 31 punktą).
            27. Vykstant šiam bendradarbiavimui, klausimams dėl Sąjungos teisės aiškinimo taikoma reikšmingumo prezumpcija. Nacionalinio teismo pateiktą prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas gali atmesti, tik jei akivaizdu, kad prašymas išaiškinti Sąjungos teisę yra visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar dalyku, kai problema hipotetinė arba kai Teisingumo Teismui nežinoma faktinė ar teisinė informacija, kad jis galėtų naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (žr., be kita ko, 2006 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Cipolla ir kt. , C-94/04 ir C-202/04, Rink. p. I-11421, 25 punktą; 2010 m. birželio 1 d. Sprendimo Blanco Pérez ir Chao Gómez , C-570/07 ir C-571/07, Rink. p. I-4629, 36 punktą ir minėto Sprendimo The Chartered Institute of Patent Attorneys 32 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
            28. Vis dėlto nagrinėjamu atveju taip nėra. Nors tiesa, kad sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismui pateikiama faktinė ir teisinė informacija yra glausta, tačiau ji akivaizdžiai susijusi su pagrindinės bylos dalyku ir leidžia, kaip matyti iš šio sprendimo 8–13 punktų, suprasti prejudicinio klausimo turinį ir aplinkybes, kuriomis jis buvo pateiktas. Be to, tame sprendime aiškiai nurodo mos priežastys, dėl kurių prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nusprendė, kad jam būtinas SESV 49 straipsnio išaiškinimas sprendimui priimti.
            29. Be to, nematyti, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas būtų nesusijęs su pagrindinėje byloje keliamu klausimu, ar Prancūzijos bendrovė Bouygues Immobilier galėtų būti laikoma turinčia atsakyti bendrovės BPSA 9 kreditoriams.
            30. Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.
            Dėl prejudicinio klausimo
            31. Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar SESV 49 straipsniu draudžiamos nacionalinės teisės normos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, pagal kurias patronuojančiųjų bendrovių solidariosios atsakomybės jų dukterinių bendrovių kreditoriams principas netaikomas kitoje valstybėje narėje savo buveinę turinčioms patronuojančiosioms bendrovėms.
            32. Visų pirma reikia priminti, kad, kalbant apie bendroves, įsteigtas vadovaujantis valstybės narės teisės aktais ir Europos Sąjungoje turinčias savo pagrindines buveines, centrinę administraciją ar pagrindinę verslo vietą, įsisteigimo laisvė apima teisę vykdyti savo veiklą atitinkamoje valstybėje narėje per dukterinę bendrovę, filialą ar atstovybę (2006 m. vasario 23 d. Sprendimo Keller Holding , C-471/04, Rink. p. I-2107, 29 punktas; 2008 m. gegužės 15 d. Sprendimo Lidl Belgium , C-414/06, Rink. p. I-03601, 18 punktas ir 2008 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Papillon , C-418/07, Rink. p. I-8947, 15 punktas).
            33. SESV 49 straipsniu panaikinami įsisteigimo laisvės apribojimai. Atsižvelgiant į Sutarties nuostatų dėl įsisteigimo laisvės formuluotę, jos skirtos užtikrinti naudojimąsi priimančiojoje valstybėje narėje tomis pačiomis teisėmis kaip ir nacionalinių subjektų. Be to, pagal nusistovėjusią teismo praktiką SESV 49 straipsniu draudžiama imtis tokių nacionalinių priemonių, kurios, nors ir taikomos neatsižvelgiant į pilietybę, gali sudaryti Sąjungos piliečiams kliūčių pasinaudoti Sutarties garantuojama įsisteigimo laisve arba naudojimąsi ja padaryti mažiau patrauklų (šiuo klausimu žr. 2011 m. lapkričio 29 d. Sprendimo National Grid Indus , C-371/10, Rink. p. I-12273, 35 ir 36 punktus bei 2012 m. birželio 21 d. Sprendimo Susisalo ir kt. , C-84/11, 31 punktą).
            34. Remiantis pagrindinėje byloje nagrinėjamomis Portugalijos teisės normomis, patronuojančiųjų bendrovių solidariosios atsakomybės už jų Portugalijoje įsteigtų dukterinių bendrovių skolas principas netaikomas savo buveinę kitoje valstybėje narėje turinčioms patronuojančiosioms bendrovėms. Taigi reikia išnagrinėti, ar tokios teisės normos yra apribojimas, kaip jis suprantamas pagal SESV 49 straipsnį.
            35. Reikia pažymėti, kad, atsižvelgiant į tai, jog Sąjungos lygiu teisės normos bendrovių grupių srityje nesuderintos, valstybės narės iš esmės išsaugo kompetenciją nustatyti susijusios bendrovės skolai taikomą teisę. Pagal Portugalijos teisę solidariosios patronuojančiųjų bendrovių atsakomybės jų dukterinių bendrovių kreditoriams principas taikomas tik buveinę Portugalijoje turinčioms patronuojančiosioms bendrovėms. Taigi, kaip teisingai teigia Komisija, tokiomis kaip šios bylos aplinkybėmis SESV 49 straipsniu nedraudžiama tai, kad valstybė narė galėtų pagerinti jos teritorijoje esančių grupių skolinių įsipareigojimų įvykdymą (pagal analogiją žr. 1984 m. vasario 7 d. Sprendimo J ongeneel Kaas ir kt. , 237/82, Rink. p. 483, 20 punktą).
            36. Iš tikrųjų dėl to, kad CSC 501 straipsnyje numatytas režimas netaikomas kitoje valstybėje narėje įsteigtoms įmonėms remiantis 481 straipsnio 2 dalyje numatytu režimu, kitoje valstybėje narėje buveinę turinčioms patronuojančioms bendrovėms netampa mažiau patrauklus naudojimasis Sutartimi garantuojamomis teisėmis.
            37. Bet kuriuo atveju reikia pabrėžti, kad kitoje nei Portugalijos Respublika valstybėje narėje buveinę turinčios patronuojančiosios bendrovės gali sudarydamos sutartį numatyti solidariosios atsakomybės už jų dukterinių bendrovių skolas režimą.
            38. Taigi reikia konstatuoti, kad, kiek tai susiję su kitose nei Portugalijos Respublika valstybėse narėse įsteigtų patronuojančiųjų bendrovių vertinimu, nacionalinės teisės normomis, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, neįtvirtintas įsisteigimo laisvės apribojimas, kaip jis suprantamas pagal SESV 49 straipsnį.
            39. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: SESV 49 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo nedraudžiamos nacionalinės teisės normos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, pagal kurias patronuojančiųjų bendrovių solidariosios atsakomybės jų dukterinių bendrovių kreditoriams principas netaikomas buveinę kitoje valstybėje narėje turinčioms patronuojančiosioms bendrovėms.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            40. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (devintoji kolegija) nusprendžia:
            SESV 49 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo nedraudžiamos nacionalinės teisės normos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, pagal kurias patronuojančiųjų bendrovių solidariosios atsakomybės jų dukterinių bendrovių kreditoriams principas netaikomas buveinę kitoje valstybėje narėje turinčioms patronuojančiosioms bendrovėms.

    ---documentbreak---

         TEISINGUMO TEISMO (devintoji kolegija) SPRENDIMAS
      2013 m. birželio 20 d. (
            *1
         )
      „Įsisteigimo laisvė — Apribojimai — Solidarioji patronuojančiųjų bendrovių atsakomybė jų dukterinių bendrovių kreditoriams — Tokios atsakomybės netaikymas kitoje valstybėje narėje buveinę turinčioms patronuojančiosioms bendrovėms — Apribojimas — Nebuvimas“
      Byloje C-186/12
      dėl Tribunal Judicial de Braga (Portugalija) 2012 m. kovo 14 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2012 m. balandžio 23 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Impacto Azul Lda

      prieš

         BPSA 9 – Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA,

         Bouygues Imobiliária – SGPS, Lda,

         Bouygues Immobilier SA,

         Aniceto Fernandes Viegas,

         Óscar Cabanez Rodriguez

      TEISINGUMO TEISMAS (devintoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. Malenovský, teisėjai U. Lõhmus (pranešėjas) ir A. Prechal,
      generalinis advokatas M. Wathelet,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Impacto Azul Lda, atstovaujamos advogados B. Faria ir A. Coelho Rocha,

               —

                  BPSA 9 ‐ Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA, atstovaujamos advogados M. Marques Mendes, P. Vilarinho Pires ir A. Dias Henriques,

               —

               Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Inez Fernandes ir C. Antunes,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos P. Guerra e Andrade ir I. Rogalski,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl SESV 49 straipsnio išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą, kurią Impacto Azul Lda (toliau – Impacto Azul) pradėjo prieš BPSA 9 ‐ Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA (toliau – BPSA 9), Bouygues Immobiliária – SGPS, Lda (toliau – SGPS) ir Bouygues Immobilier SA (toliau – Bouygues Immobilier), taip pat subsidiariai prieš A. Fernandes Viegas ir Ó. Cabanez Rodriguez dėl to, kad BPSA 9 neįvykdė su Impacto Azul sudarytos sutarties.

         Portugalijos teisė

               3

               Komercinių bendrovių kodekso (Código das sociedades comerciais, toliau – CSC) VI antraštinės dalies 481 straipsnyje numatyta:
               „Šios antraštinės dalies taikymo sritis
               1.   Ši antraštinė dalis taikoma santykiams tarp ribotos atsakomybės bendrovių, akcinių bendrovių ir komanditinių ūkinių bendrijų.
               2.   Ši antraštinė dalis taikoma tik bendrovėms, turinčioms savo buveinę Portugalijoje <...>
               <...>“

               4

               CSC 482 straipsnyje numatyta:
               „Pagal šį įstatymą susijusiomis bendrovėmis laikomos
               <...>

                        c)

                        bendrovės, kurias sieja kontrolės ryšiai;

                        d)

                        grupę sudarančios bendrovės.“

               5

               Iš CSC 488, 489, 492 ir 493 straipsnių matyti, kad dvi bendrovės sudaro grupę, kai viena kitą visiškai kontroliuoja (išankstinė ar vėlesnė kontrolė), o tai, kad viena iš šių bendrovių buvo įsteigta pirmiau nei kita ar atvirkščiai, šiuo atveju jokios reikšmės neturi, arba kai, kaip nepriklausomos bendrovės, šios bendrovės susitarė, kad joms vadovaus viena ir bendra valdyba (paritetinė grupė), taip pat, kai bendrovė, nesvarbu, ar ji priklausoma, ar nepriklausoma, patiki savo veiklos valdymą kitai bendrovei (subordinacijos santykis).

               6

               CSC 491 straipsnyje numatyta
               „501–504 straipsnių nuostatos ir nuostatos, kurios taikomos pagal šiuos straipsnius, taikomos grupėms, sudarytoms remiantis visiškos kontrolės principu.“

               7

               CSC 501 straipsnyje numatyta:
               „1.   Patronuojančioji bendrovė atsako už dukterinės bendrovės įsipareigojimus, prisiimtus prieš susitarimo dėl kontrolės sudarymą ar po jo iki šio susitarimo galiojimo pabaigos.
               2.   Negalima reikalauti, kad atsakytų patronuojančioji bendrovė, kol nepraėjo 30 dienų nuo tos dienos, kai dukterinė bendrovė neįvykdė įsipareigojimų.
               3.   Dukterinei bendrovei skirtas vykdomasis raštas negali būti vykdomas nukreipiant jį patronuojančiajai bendrovei.“

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               8

                  Impacto Azul yra Portugalijos ribotos atsakomybės bendrovė, kurios ekonominę veiklą sudaro, be kita ko, pastatų pirkimas ir pardavimas. BPSA 9, SGPS ir Bouygues Immobilier sudarė tarptautinę Bouygues nekilnojamojo turto pardavimų de facto grupę, kurios nares siejo visiškos kontrolės ryšiai, kaip tai suprantama pagal CSC 488 ir 489 straipsnius. Portugalijos bendrovės BPSA 9 100 % akcijų priklausė SGPS, kuri taip pat turėjo buveinę Portugalijoje ir kurią atitinkamai visiškai kontroliavo Prancūzijos bendrovė Bouygues Immobilier, t. y. patronuojančioji bendrovė, kuri vadovavo visoms grupę sudarančioms įmonėms.

               9

               2006 m. liepos 28 d.Impacto Azul ir BPSA 9 sudarė preliminarią pirkimo pardavimo sutartį (toliau – sutartis), pagal kurią Impacto Azul pažadėjo parduoti BPSA 9 naują pastatą, o ši įsipareigojo jį nupirkti. Impacto Azul teigimu, BPSA 9 neįvykdė sutartinių įsipareigojimų. Dėl ekonominės krizės ir nepalankios konjunktūros Bouygues Immobilier nusprendė atsisakyti projekto, o dėl šio atsisakymo atsiradę nuostoliai teko Impacto Azul.

               10

                  Impacto Azul bandė šį ginčą su BPSA 9 išspręsti taikiai, bet vėliau Tribunal Judicial de Braga pareiškė pastarajai bendrovei ieškinį dėl atsakomybės už su ja sudarytos sutarties neįvykdymą.

               11

               Savo ieškinyje Impacto Azul tvirtino, be kita ko, kad už sutarties neįvykdymą iš esmės turi atsakyti SGPS ir Bouygues Immobilier, kaip patronuojančiosios bendrovės, nes, kaip numatyta CSC 501 straipsnyje kartu su to paties kodekso 491 straipsniu, patronuojančiosios bendrovės solidariai atsako už jų dukterinių bendrovių įsipareigojimus.

               12

               Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, jog pagrindinės bylos šalys nurodė, pirma, kad neturėjo visiškos BPSA 9 ir SGPS kontrolės teisės, o tokia kontrolė yra pagrindinis kriterijus, kad būtų galima taikyti CSC 491 straipsnyje numatytą bendrovių grupės atsakomybės teisinį režimą, ir, antra, kad nagrinėjamu atveju netaikytinas CSC 501 straipsnyje numatytas režimas remiantis to paties kodekso 481 straipsnio 2 dalimi, pagal kurią šis režimas netaikomas kitoje valstybėje narėje buveinę turinčioms patronuojančiosioms bendrovėms. Kadangi bendrovės Bouygues Immobilier buveinė buvo Prancūzijoje, dėl to ji negalėjo būti laikoma turinčia atsakyti BPSA 9 kreditoriams.

               13

               Kadangi dėl tokio netaikymo buvo skirtingai vertinamos Portugalijoje ir kitoje valstybėje narėje buveinę turinčios patronuojančiosios bendrovės, Impacto Azul nurodė SESV 49 straipsnio pažeidimą.

               14

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl aptariamų Portugalijos teisės normų atitikties Sąjungos teisei, todėl jis mano, kad sprendimas jo nagrinėjamoje byloje priklauso nuo šios teisės išaiškinimo.

               15

               Tokiomis aplinkybėmis Tribunal Judicial de Braga nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
               „Ar CSC 501 straipsnyje numatyto režimo netaikymas, remiantis CSC 481 straipsnio 2 dalimi, įmonėms, kurių buveinės įregistruotos kitoje valstybėje narėje, prieštarauja [Sąjungos] teisei, būtent SESV 49 straipsniui, kaip jis aiškinamas [Europos Sąjungos] Teisingumo Teismo praktikoje?“

         Dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos ir prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo

               16

               BPSA 9 visų pirma kelia klausimą dėl to, ar Teisingumo Teismas turi jurisdikciją pareikšti nuomonę dėl SESV 49 straipsnio, nes pagrindinė byla susijusi su vien vidaus situacija, ir dėl to, ar prašymas priimti prejudicinį sprendimą priimtinas, atsižvelgiant į tai, kad klausimo reikšmingumas siekiant išspręsti šią bylą neakivaizdus.

               17

               Kalbant apie argumentą, kad pagrindinė byla susijusi su vien vidaus situacija, reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas turi patikrinti savo jurisdikciją aiškinti minėtą nuostatą (šiuo klausimu žr. 2008 m. sausio 31 d. Sprendimo Centro Europa 7, C-380/05, Rink. p. I-349, 64 punktą; 2010 m. kovo 11 d. Sprendimo Attanasio Group, C-384/08, Rink. p. I-2055, 22 punktą ir 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Omalet, C-245/09, Rink. p. I-13771, 10 punktą).

               18

               Šiuo klausimu reikia priminti, kad Teisingumo Teismas atsisako jurisdikcijos, kai Sąjungos teisės nuostata, kurią jo prašoma išaiškinti, akivaizdžiai negali būti taikoma (2009 m. spalio 1 d. Sprendimo Woningstichting Sint Servatius, C-567/07, Rink. p. I-9021, 43 punktas ir minėto Sprendimo Omalet 11 punktas).

               19

               Remiantis nusistovėjusia teismo praktika ESV sutarties nuostatos įsisteigimo laisvės srityje netaikomos situacijai, kurios visi elementai susiję su viena valstybe nare (šiuo klausimu žr. 1990 m. spalio 3 d. Sprendimo Nino ir kt., C-54/88, C-91/88 ir C-14/89, Rink. p. I-3537, 11 punktą; 1995 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Esso Española, C-134/94, Rink. p. I-4223, 17 punktą ir 2008 m. liepos 17 d. Sprendimo, Komisija prieš Prancūziją, C-389/05, Rink. p. I-5397, 49 punktą).

               20

               Tiesa, iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Impacto Azul, BPSA 9 ir SGPS turi savo buveines Portugalijoje ir kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas teisės aktas taikomas tik šioje valstybėje narėje. Vis dėlto tai, kad Bouygues Immobilier yra Prancūzijoje įsteigta patronuojančioji bendrovė, leidžia iš principo nustatyti tarptautinį elementą, taigi tenkinti būtiną sąlygą siekiant remtis Sutartimi garantuojamomis judėjimo laisvėmis. Todėl negalima teigti, kad klausimas susijęs su vien vidaus situacija, kaip tai daro BPSA 9.

               21

               Vadinasi, Teisingumo Teismas turi jurisdikciją nagrinėti šį klausimą.

               22

               Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo BPSA 9 nurodo, kad iškeltas klausimas nereikšmingas, net hipotetinis, ir kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepateikia pakankamos faktinės ir teisinės informacijos, kad būtų galima patikrinti, ar SESV 49 straipsnio išaiškinimas būtinas siekiant priimti sprendimą pagrindinėje byloje.

               23

               Pirma, BPSA 9 teigia, kad nesvarbu žinoti, ar CSC 501 straipsnis atitinka SESV 49 straipsnį, nes, remiantis nagrinėjamu atveju taikoma Portugalijos teise, atitinkamos bendrovės nėra grupė, sudaryta remiantis visiškos kontrolės principu. Nacionalinis teismas dėl šio aspekto nuomonės dar nepareiškė.

               24

               Antra, BPSA 9 tvirtina, kad iš kartu taikomų CSC 491 straipsnio ir 501 straipsnio 2 dalies matyti, kad negalima reikalauti, jog patronuojančioji bendrovė įvykdytų savo dukterinės bendrovės įsipareigojimus, kol nepraėjo 30 dienų nuo tos dienos, kai dukterinė bendrovė neįvykdė įsipareigojimų, o šio termino nebuvo laikytasi.

               25

               Iš to išplaukia, kad nesvarbu, kur yra Bouygues Immobilier buveinė, ji negali būti laikoma turinčia prisiimti atsakomybę pagrindinėje byloje.

               26

               Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką SESV 267 straipsniu įtvirtinta procedūra yra Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų bendradarbiavimo priemonė, kuria naudodamasis Teisingumo Teismas pateikia nacionaliniams teismams Sąjungos teisės aiškinimą, kurio jiems reikia jų nagrinėjamai bylai išspręsti (žr., be kita ko, 1992 m. liepos 16 d. Sprendimo Meilicke, C-83/91, Rink. p. I-4871, 22 punktą; 2009 m. kovo 24 d. Sprendimo Danske Slagterier, C-445/06, Rink. p. I-2119, 65 punktą ir 2012 m. birželio 19 d. Sprendimo The Chartered Institute of Patent Attorneys, C-307/10, 31 punktą).

               27

               Vykstant šiam bendradarbiavimui, klausimams dėl Sąjungos teisės aiškinimo taikoma reikšmingumo prezumpcija. Nacionalinio teismo pateiktą prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas gali atmesti, tik jei akivaizdu, kad prašymas išaiškinti Sąjungos teisę yra visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar dalyku, kai problema hipotetinė arba kai Teisingumo Teismui nežinoma faktinė ar teisinė informacija, kad jis galėtų naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (žr., be kita ko, 2006 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Cipolla ir kt., C-94/04 ir C-202/04, Rink. p. I-11421, 25 punktą; 2010 m. birželio 1 d. Sprendimo Blanco Pérez ir Chao Gómez, C-570/07 ir C-571/07, Rink. p. I-4629, 36 punktą ir minėto Sprendimo The Chartered Institute of Patent Attorneys 32 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

               28

               Vis dėlto nagrinėjamu atveju taip nėra. Nors tiesa, kad sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismui pateikiama faktinė ir teisinė informacija yra glausta, tačiau ji akivaizdžiai susijusi su pagrindinės bylos dalyku ir leidžia, kaip matyti iš šio sprendimo 8–13 punktų, suprasti prejudicinio klausimo turinį ir aplinkybes, kuriomis jis buvo pateiktas. Be to, tame sprendime aiškiai nurodomos priežastys, dėl kurių prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nusprendė, kad jam būtinas SESV 49 straipsnio išaiškinimas sprendimui priimti.

               29

               Be to, nematyti, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas būtų nesusijęs su pagrindinėje byloje keliamu klausimu, ar Prancūzijos bendrovė Bouygues Immobilier galėtų būti laikoma turinčia atsakyti bendrovės BPSA 9 kreditoriams.

               30

               Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.

         Dėl prejudicinio klausimo

               31

               Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar SESV 49 straipsniu draudžiamos nacionalinės teisės normos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, pagal kurias patronuojančiųjų bendrovių solidariosios atsakomybės jų dukterinių bendrovių kreditoriams principas netaikomas kitoje valstybėje narėje savo buveinę turinčioms patronuojančiosioms bendrovėms.

               32

               Visų pirma reikia priminti, kad, kalbant apie bendroves, įsteigtas vadovaujantis valstybės narės teisės aktais ir Europos Sąjungoje turinčias savo pagrindines buveines, centrinę administraciją ar pagrindinę verslo vietą, įsisteigimo laisvė apima teisę vykdyti savo veiklą atitinkamoje valstybėje narėje per dukterinę bendrovę, filialą ar atstovybę (2006 m. vasario 23 d. Sprendimo Keller Holding, C-471/04, Rink. p. I-2107, 29 punktas; 2008 m. gegužės 15 d. Sprendimo Lidl Belgium, C-414/06, Rink. p. I-03601, 18 punktas ir 2008 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Papillon, C-418/07, Rink. p. I-8947, 15 punktas).

               33

               SESV 49 straipsniu panaikinami įsisteigimo laisvės apribojimai. Atsižvelgiant į Sutarties nuostatų dėl įsisteigimo laisvės formuluotę, jos skirtos užtikrinti naudojimąsi priimančiojoje valstybėje narėje tomis pačiomis teisėmis kaip ir nacionalinių subjektų. Be to, pagal nusistovėjusią teismo praktiką SESV 49 straipsniu draudžiama imtis tokių nacionalinių priemonių, kurios, nors ir taikomos neatsižvelgiant į pilietybę, gali sudaryti Sąjungos piliečiams kliūčių pasinaudoti Sutarties garantuojama įsisteigimo laisve arba naudojimąsi ja padaryti mažiau patrauklų (šiuo klausimu žr. 2011 m. lapkričio 29 d. Sprendimo National Grid Indus, C-371/10, Rink. p. I-12273, 35 ir 36 punktus bei 2012 m. birželio 21 d. Sprendimo Susisalo ir kt., C-84/11, 31 punktą).

               34

               Remiantis pagrindinėje byloje nagrinėjamomis Portugalijos teisės normomis, patronuojančiųjų bendrovių solidariosios atsakomybės už jų Portugalijoje įsteigtų dukterinių bendrovių skolas principas netaikomas savo buveinę kitoje valstybėje narėje turinčioms patronuojančiosioms bendrovėms. Taigi reikia išnagrinėti, ar tokios teisės normos yra apribojimas, kaip jis suprantamas pagal SESV 49 straipsnį.

               35

               Reikia pažymėti, kad, atsižvelgiant į tai, jog Sąjungos lygiu teisės normos bendrovių grupių srityje nesuderintos, valstybės narės iš esmės išsaugo kompetenciją nustatyti susijusios bendrovės skolai taikomą teisę. Pagal Portugalijos teisę solidariosios patronuojančiųjų bendrovių atsakomybės jų dukterinių bendrovių kreditoriams principas taikomas tik buveinę Portugalijoje turinčioms patronuojančiosioms bendrovėms. Taigi, kaip teisingai teigia Komisija, tokiomis kaip šios bylos aplinkybėmis SESV 49 straipsniu nedraudžiama tai, kad valstybė narė galėtų pagerinti jos teritorijoje esančių grupių skolinių įsipareigojimų įvykdymą (pagal analogiją žr. 1984 m. vasario 7 d. Sprendimo Jongeneel Kaas ir kt., 237/82, Rink. p. 483, 20 punktą).

               36

               Iš tikrųjų dėl to, kad CSC 501 straipsnyje numatytas režimas netaikomas kitoje valstybėje narėje įsteigtoms įmonėms remiantis 481 straipsnio 2 dalyje numatytu režimu, kitoje valstybėje narėje buveinę turinčioms patronuojančioms bendrovėms netampa mažiau patrauklus naudojimasis Sutartimi garantuojamomis teisėmis.

               37

               Bet kuriuo atveju reikia pabrėžti, kad kitoje nei Portugalijos Respublika valstybėje narėje buveinę turinčios patronuojančiosios bendrovės gali sudarydamos sutartį numatyti solidariosios atsakomybės už jų dukterinių bendrovių skolas režimą.

               38

               Taigi reikia konstatuoti, kad, kiek tai susiję su kitose nei Portugalijos Respublika valstybėse narėse įsteigtų patronuojančiųjų bendrovių vertinimu, nacionalinės teisės normomis, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, neįtvirtintas įsisteigimo laisvės apribojimas, kaip jis suprantamas pagal SESV 49 straipsnį.

               39

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: SESV 49 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo nedraudžiamos nacionalinės teisės normos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, pagal kurias patronuojančiųjų bendrovių solidariosios atsakomybės jų dukterinių bendrovių kreditoriams principas netaikomas buveinę kitoje valstybėje narėje turinčioms patronuojančiosioms bendrovėms.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               40

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (devintoji kolegija) nusprendžia:

                     SESV 49 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo nedraudžiamos nacionalinės teisės normos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, pagal kurias patronuojančiųjų bendrovių solidariosios atsakomybės jų dukterinių bendrovių kreditoriams principas netaikomas buveinę kitoje valstybėje narėje turinčioms patronuojančiosioms bendrovėms.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: portugalų.


2000 m. liepos 13 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Centrosteel Srl prieš Adipol GmbH. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Pretore di Brescia - Italija. # Direktyva 86/653/EEB. # Byla C-456/98.


1984 m. liepos 12 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Sophie Moussis prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 227/83.


2000 m. spalio 19 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Hans Sommer GmbH & Co. KG prieš Hauptzollamt Bremen. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht Bremen - Vokietija. # Bendrasis muitų tarifas - Muitinė vertė - Atsisakymas išieškoti importo muitus. # Byla C-15/99.


1987 m. birželio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Coöperatieve Melkproducentenbedrijven Noord-Nederland BA ("Frico") ir kiti prieš Voedselvoorzienings In- en Verkoopbureau. # Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nyderlandai. # Sujungtos bylos 424/85 ir 425/85.


1980 m. kovo 5 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # H. Ferwerda BV prieš Produktschap voor Vee en Vlees. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nyderlandai. # Byla 265/78.


1997 m. sausio 9 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # S. Agri SNC ir Agricola Veneta Sas prieš Regione Veneto. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Consiglio di Stato - Italija. # Byla C-255/95.


1987 m. gegužės 21 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Union Deutsche Lebensmittelwerke GmbH ir kt. prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Ieškinys dėl panaikinimo. # Byla 97/85.


2002 m. gruodžio 5 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Overland Footwear Ltd prieš Commissioners of Customs & Excise. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: VAT and Duties Tribunal, London - Jungtinė Karalystė. # Byla C-379/00.


1991 m. kovo 7 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Baywa AG prieš Hauptzollamt Weiden. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht München - Vokietija. # Byla C-116/89.


title: 2007 m. birželio 12 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji išplėstinė kolegija) sprendimas. # Budějovický Budvar, národní podnik prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Žodinio Bendrijos prekių ženklo BUD paraiška - Pagal Lisabonos susitarimą įregistruota kilmės vietos nuoroda - Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 4 dalis - Protesto atmetimas. # Sujungtos bylos T-60/04 iki T-64/04.

text:
      2007 m. birželio 12 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji išplėstinė kolegija) sprendimas Budĕjovický Budvar prieš VRDT– Anheuser‑Busch (BUD)
      (Sujungtos bylos T‑60/04–T‑64/04)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo BUD paraiška – Pagal Lisabonos susitarimą įregistruota kilmės vietos nuoroda – Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 4 dalis – Protesto atmetimas“
      1.                     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Neregistruoto prekių
            ženklo arba kito prekyboje naudojamo žymens savininko protestas (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 4 dalis) (žr. 68–72 punktus)
      2.                     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Neregistruoto prekių
            ženklo arba kito prekyboje naudojamo žymens savininko protestas (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 4 dalis) (žr. 197 punktą)
      Dalykas

         Prašymas panaikinti penkis 2003 . gruodžio 3 d. VRDT antrosios apeliacinės tarybos sprendimus (bylos R 107/2003‑2, R 111/2003‑2,
                  R 114/2003‑2, R 115/2003‑2 ir R 122/2003‑2), susijusius su protesto procedūromis tarp

               Budĕjovický Budvar, národní podnik
                ir
               Anheuser Busch, Inc.
            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               Anheuser-Busch, Inc.

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               Žodinis prekių ženklas 9, 14, 16, 21, 25, 29 ir 30 klasių prekėms – paraiškos Nr. 739102, Nr. 24729, Nr. 24737, Nr. 24695
                  ir Nr. 24679

               Prekių ženklo arba žymens, kuriuo remtasi protesto procedūroje, savininkas:

               Budĕjovický Budvar, národní podnik

               Prekių ženklas arba žymuo, kuriuo remtasi protesto procedūroje:

               Kilmės vietos nuorodos BUD

               Protestų skyriaus sprendimas:

               Atmesti protestus

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               Atmesti apeliacijas

      Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinius sujungtose bylose T‑60/04–T‑64/04.

                  2.

                  	Priteisti iš Budĕjovický Budvar, národní podnik bylinėjimosi išlaidas.


1991 m. spalio 17 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Henri de Compte prieš Europos Parlamentas.#Byla T-26/89.


title: 2007 m. lapkričio 22 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Alfredo Nieto Nuño prieš Leonci Monlleó Franquet.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Juzgado de lo Mercantil 3 de Barcelona - Ispanija.#Prekių ženklai - Direktyva 89/104/EEB - 4 straipsnio 2 dalies d punktas - Valstybėje narėje "plačiai žinomi" prekių ženklai Paryžiaus konvencijos 6a straipsnio prasme - Prekių ženklo žinomumas - Geografinis paplitimas.#Byla C-328/06.

text:
      Byla C‑328/06
      Alfredo Nieto Nuño
      prieš
      Leonci Monlleó Franquet
      (Juzgado de lo Mercantil 3 de Barcelona prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Prekių ženklai – Direktyva 89/104/EEB – 4 straipsnio 2 dalies d punktas – Valstybėje narėje „plačiai žinomi“ prekių ženklai Paryžiaus konvencijos 6a straipsnio prasme – Prekių ženklo žinomumas – Geografinis paplitimas“
      Sprendimo santrauka
      Teisės aktų derinimas – Prekių ženklai – Direktyva 89/104 – Atsisakymas registruoti arba negaliojimas – Konfliktas su ankstesniu
            prekių ženklu, plačiai žinomu vienoje valstybėje narėje
      (Tarybos direktyvos 89/104 4 straipsnio 2 dalies d punktas)
      1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios direktyvos 89/104 4 straipsnio 2 dalies d punktą reikia aiškinti taip, kad ankstesnis prekių
         ženklas turi būti plačiai žinomas visoje valstybės narės, kurioje atliekama registracija, teritorijoje arba didelėje jos teritorijos
         dalyje.

      Kadangi nuostata šiuo klausimu nėra tiksli, tikrai negalima reikalauti, kad būtų žinoma visoje valstybės narės teritorijoje,
         ir pakanka, kad būtų žinoma didelėje jos dalyje. Tačiau bendrinė sąvokoje „valstybėje narėje“ vartojamų žodžių reikšmė prieštarauja
         tam, kad ji būtų taikoma žinomumui viename mieste ir jo apylinkėse, kurie kartu nesudaro didelės valstybės narės dalies.

      (žr. 17–18, 20 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2007 m. lapkričio 22 d.(*)

      „Prekių ženklai – Direktyva 89/104/EEB – 4 straipsnio 2 dalies d punktas – Valstybėje narėje „plačiai žinomi“ prekių ženklai Paryžiaus konvencijos 6a straipsnio prasme – Prekių ženklo žinomumas – Geografinis paplitimas“
      Byloje C‑328/06
      dėl Juzgado de lo Mercantil 3 de Barcelona (Ispanija) 2006 m. liepos 17 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2006 m. liepos 27 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Alfredo Nieto Nuño
      prieš
      Leonci Monlleó Franquet,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai L. Bay Larsen (pranešėjas), J. Makarczyk, P. Kūris ir J.‑C. Bonichot,
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        M. Monlleó Franquet, atstovaujamo prokuroro C. Arcas Hernández ir advokato C. Cardelús de Balle,
      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir J.‑C. Niollet,
      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato P. Gentili,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Vidal Puig ir W. Wils,
      susipažinęs su 2007 m. rugsėjo 13 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 89/104/EEB valstybių
         narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 40, p. 1, toliau – direktyva) išaiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas byloje tarp įregistruoto prekių ženklo FINCAS TARRAGONA, žyminčio įvairias nekilnojamojo turto
         operacijas, savininko A. Nieto Nuño ir Taragonos (Ispanija) nekilnojamojo turto agento L. Monlleó Franquet dėl ankstesnio
         neregistruoto prekių ženklo FINCAS TARRAGONA (ispanų kalba) arba FINQUES TARRAGONA (katalonų kalba) naudojimo pastarojo profesinei
         veiklai.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Direktyvos 4 straipsnyje „Kiti atsisakymo registruoti ar negaliojimo pagrindai, susiję su prieštaravimu ankstesnėms teisėms“
         nurodyta:

      „1. Prekių ženklas nebus registruojamas arba, jeigu įregistruotas, registracija bus paskelbiama negaliojančia:
      a)      jeigu jis yra tapatus ankstesniam prekių ženklui, o prekės ir paslaugos, kurioms jis taikomas arba registruojamas, yra tapačios
         prekėms arba paslaugoms, kurias apsaugo ankstesnis prekių ženklas;

      b)      jeigu dėl savo tapatumo ar panašumo į ankstesnį prekių ženklą arba dėl prekių ar paslaugų, kurioms prekių ženklai yra skirti,
         tapatumo ar panašumo yra galimybė suklaidinti dalį visuomenės, arba gali būti klaidingai susiejamas su ankstesniu prekių ženklu;

      2.      1 dalyje „ankstesnis ženklas“ reiškia:
      <...>
      d)      prekių ženklus, kurie paraiškos registruoti prekių ženklą padavimo metu arba prašymo suteikti prioritetą registruotam prekių
         ženklui metu yra plačiai žinomi valstybėje narėje, kai sąvoka „plačiai žinomi“ vartojama Paryžiaus konvencijos 6a straipsnio
         prasme.

      <...>
      4.      Be to, bet kuri valstybė narė gali numatyti, kad prekių ženklas nebus registruojamas arba jo registracija bus pripažįstama
         negaliojančia, jeigu:

      <...>
      b)      teisės į prekyboje naudojamą neregistruotą prekių ženklą arba į kitą žymenį buvo įgytos iki paraiškos registruoti vėlesnį
         prekių ženklą padavimo datos arba iki datos, kai buvo kreiptasi dėl prioriteto suteikimo vėlesniam prekių ženklui ir jeigu
         neįregistruotas prekių ženklas ar kitoks žymuo suteikia jo savininkui teisę uždrausti naudoti vėlesnį prekių ženklą;

      <...>“
      4        Direktyvos 6 straipsnio „Prekių ženklo suteikiamų teisių apribojimas“ 2 dalyje nurodoma:

      „Prekių ženklas nesuteikia jo savininkui teisės uždrausti trečiajai šaliai prekybos veikloje naudotis ankstesnėmis tiktai
         tam tikroje vietovėje taikomomis teisėmis, jeigu tokią teisę pripažįsta tos valstybės įstatymai ir jei ji taikoma tik toje
         teritorijoje, kurioje yra pripažįstama.“

       Paryžiaus konvencija
      5        1883 m. kovo 20 d. Paryžiaus konvencijos dėl pramoninės nuosavybės saugojimo, paskutinį kartą peržiūrėtos 1967 m. liepos 14 d.
         Stokholme ir pakeistos 1979 m. rugsėjo 28 d. (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 828 tomas, Nr. 11847, p. 305, toliau – Paryžiaus
         konvencija), kuri privaloma visoms Europos Bendrijos valstybėms narėms, 6a straipsnyje nurodoma:

      „Plačiai žinomi prekių ženklai
      1.      Sąjungos šalys įsipareigoja arba administracijos iniciatyva, jeigu tai leidžia tos šalies įstatymai, arba suinteresuotojo
         asmens prašymu atmesti arba pripažinti registraciją negaliojančia ir uždrausti naudoti prekės ženklą, jeigu ženklas pakartoja,
         imituoja kitą ženklą arba yra kito ženklo vertimas ir gali būti supainiotas su juo, nes registravimo arba panaudojimo šalies
         kompetentingas organas pripažįsta, kad tas ženklas toje šalyje yra jau plačiai žinomas kaip ženklas asmens, kuris naudojasi
         šios Konvencijos privilegijomis ir panaudoja jį tokiems patiems arba panašiems gaminiams. Ši nuostata taikoma ir tais atvejais,
         kada esminė ženklo dalis yra žinomo ženklo pakartojimas arba imitavimas, dėl kurio jis gali būti supainiotas su kitu ženklu.

      2.      Reikalavimui dėl tokio ženklo anuliavimo paduoti suteikiamas ne trumpesnis kaip penkerių metų terminas, skaičiuojamas nuo
         ženklo registravimo datos. Sąjungos šalys turi teisę numatyti terminą, per kurį gali būti reikalaujama uždrausti naudoti ženklą.

      3.      Terminas nenustatomas reikalavimui dėl anuliavimo arba naudojimo uždraudimo ženklų, užregistruotų arba naudojamų nesąžiningu
         būdu.“

       Nacionalinės teisės aktai
      6        2001 m. gruodžio 7 d. Ispanijos prekių ženklų įstatymo Nr. 17/2001 (Ley de Marcas Española 17/2001) 6 straipsnyje nurodyta:

      „1.      Kaip prekių ženklai negali būti registruojami žymenys:
      a)      jeigu jie yra tapatūs ankstesniam prekių ženklui, žyminčiam tapačias prekes ar paslaugas;
      b)      jeigu dėl savo tapatumo ar panašumo ankstesniam prekių ženklui arba dėl prekių ar paslaugų, kurias jie žymi, tapatumo ar panašumo
         yra galimybė suklaidinti visuomenę; suklaidinimo galimybė apima galimybę susieti su ankstesniu prekių ženklu.

      2.      1 dalyje „ankstesnis ženklas“ reiškia:
      <...>
      d)      neįregistruotus prekių ženklus, kurie nagrinėjamo prekių ženklo paraiškos padavimo dieną arba prekių ženklo paraiškos prioriteto
         datą yra Ispanijoje „plačiai žinomi“ Paryžiaus konvencijos 6a straipsnio prasme.“

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      7        A. Nieto Nuño priklauso prekių ženklas FINCAS TARRAGONA, Ispanijoje įregistruotas 36 klasės (apibrėžtos peržiūrėtoje ir pataisytoje
         1957 m. birželio 15 d. Nicos sutartyje dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti) paslaugoms,
         t. y. nuosavybės ir bendros nuosavybės valdymas, nekilnojamojo turto nuoma, pardavimas, teisinė pagalba ir nekilnojamojo turto
         plėtra.

      8        Taragonos nekilnojamojo turto agentas L. Monlleó Franquet savo profesinei veiklai identifikuoti viešai ir nepertraukiamai
         naudoja pavadinimą FINCAS TARRAGONA (ispanų kalba) arba FINQUES TARRAGONA (katalonų kalba).

      9        Remdamasis Ispanijos teisės aktais dėl prekių ženklų A. Nieto Nuño Juzgado de lo Mercantil 3 de Barcelona pareiškė ieškinį L. Monlleó Franquet, kad būtų pripažinta, jog atsakovas pagrindinėje byloje pažeidė įregistruotą prekių
         ženklą FINCAS TARRAGONA.

      10      Gindamasis L. Monlleó Franquet teigė, kad pavadinimas, kurį jis naudoja vykdydamas savo veiklą, yra neregistruotas žinomas
         ankstesnis prekių ženklas, kurį jis naudoja bent nuo 1978 metų. Jis pareiškė priešpriešinį ieškinį, prašydamas panaikinti
         ieškovo pagrindinėje byloje prekių ženklo registraciją.

      11      Prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas pažymi, kad atsakovas pagrindinėje byloje savo neregistruotą prekių ženklą
         naudoja tik Taragonos mieste ir jos apylinkėse, taigi suinteresuotasis visuomenės, klientų, vartotojų ir konkurentų sektorius
         neapima nei visos Ispanijos, nei žymios jos dalies.

      12      Šiomis aplinkybėmis Juzgado de lo Mercantil 3 de Barcelona nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:

      „Ar (direktyvos) 4 straipsnyje pateikta valstybėje narėje „plačiai žinomo“ ženklo sąvoka išimtinai susijusi vien su žinomumo
         ir nusistovėjimo Europos Sąjungos valstybėje narėje arba didelėje jos teritorijos dalyje lygiu, ar ženklo žinomumas gali būti
         susijęs su teritorija, kuri sutampa ne su valstybės teritorija, bet autonomija, regionu, provincija arba miestu, atsižvelgiant
         į ženklu pažymėtas prekes ir paslaugas bei realius vartotojus, galiausiai į rinką, kurioje ženklas naudojamas?“

       Dėl prejudicinio klausimo
      13      Pateiktas klausimas susijęs su ankstesnio prekių ženklo žinomumo geografiniu paplitimu, o ne su paties žinomumo, kurį apibūdina
         tai, kiek prekių ženklas yra žinomas visuomenei, vertinimo kriterijais.

      14      Dėl geografinio žinomumo paplitimo reikia pažymėti, kad pagal direktyvos 4 straipsnio 2 dalies d punktą „plačiai žinomų prekių
         ženklų“ Paryžiaus konvencijos 6a straipsnio prasme egzistavimas turi būti vertinamas „valstybėje narėje“.

      15      Prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas savo klausimu siekia patikslinti sąvokos „valstybėje narėje“ reikšmę.

      16      Atsižvelgdamas į pagrindinės bylos aplinkybes, jis iš esmės klausia, ar direktyvos 4 straipsnio 2 dalies d punktas turi būti
         aiškinamas taip, kad ankstesnis prekių ženklas turi būti plačiai žinomas visoje valstybės narės, kurioje atliekama registracija,
         teritorijoje arba didelėje jos dalyje, ar šia nuostata suteikiama apsauga taip pat apima situaciją, kai ankstesnis ženklas
         yra žinomas tik viename mieste ir jo apylinkėse.

      17      Kadangi aiškinama Bendrijos nuostata šiuo klausimu nėra tiksli, tikrai negalima reikalauti, kad būtų žinoma „visoje“ valstybės
         narės teritorijoje ir pakanka, kad būtų žinoma didelėje jos dalyje (pagal analogiją dėl panašios prekių ženklo „gero vardo“
         sąvokos, dėl kurios direktyvos 5 straipsnio 2 dalis taip pat nukreipia į vertinimą „valstybėje narėje“, žr. 1999 m. rugsėjo
         14 d. Sprendimo General Motors, C‑375/97, Rink. p. I‑5421, 28 punktą).

      18      Tačiau bendrinė sąvokoje „valstybėje narėje“ vartojamų žodžių reikšmė prieštarauja tam, kad ši sąvoka būtų taikoma žinomumui
         viename mieste ir jo apylinkėse, kurie kartu nesudaro didelės valstybės narės dalies.

      19      Bet kuriuo atveju reikia pastebėti, kad ankstesniam neregistruotam prekių ženklui tam tikrais atvejais gali būti taikomas:

      –        direktyvos 4 straipsnio 4 dalies b punktas, kuris valstybei narei leidžia numatyti, kad prekių ženklas nebus registruojamas
         arba, jį įregistravus, jo registracija bus pripažįstama negaliojančia, jeigu teisės į neregistruotą prekių ženklą buvo įgytos
         anksčiau ir jeigu neįregistruotas prekių ženklas suteikia jo savininkui teisę uždrausti naudoti vėlesnį prekių ženklą,

      –        direktyvos 6 straipsnio 2 dalis, kuri valstybei narei pripažįsta teisę leisti naudotis ankstesne tiktai tam tikroje vietovėje
         taikoma teise, jeigu ji taikoma tik toje teritorijoje, kurioje yra pripažįstama.

      20      Taigi, nepažeidžiant šių dviejų nuostatų taikymo sričių, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad direktyvos 4 straipsnio
         2 dalies d punktą reikia aiškinti taip, jog ankstesnis prekių ženklas turi būti plačiai žinomas visoje valstybės narės, kurioje
         atliekama registracija, teritorijoje arba didelėje jos teritorijos dalyje.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      21      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais,
            suderinti 4 straipsnio 2 dalies d punktą reikia aiškinti taip, kad ankstesnis prekių ženklas turi būti plačiai žinomas visoje
            valstybės narės, kurioje atliekama registracija, teritorijoje arba didelėje jos teritorijos dalyje.
      Parašai.
      * Proceso kalba: ispanų.


title: 2008 m. gruodžio 17 d.  Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Italijos Respublika prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Europos socialinis fondas (ESF) - Finansinės paramos sumažinimas - Reglamento (EEB) Nr. 4253/88 24 straipsnis - Komisijos atliktas tinkamas atvejo tyrimas - Ieškinys dėl panaikinimo. # Byla T-154/06.

text:
      2008 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas Italija prieš Komisiją
      (Byla T‑154/06)
      „Europos socialinis fondas (ESF) – Finansinės paramos sumažinimas – Reglamento (EEB) Nr. 4253/88 24 straipsnis – Komisijos atliktas tinkamas atvejo tyrimas – Ieškinys dėl panaikinimo“
      Ekonominė ir socialinė sanglauda – Struktūrinė parama – Finansavimas iš Bendrijos lėšų – Nacionalinių valdžios institucijų atliekama išsami paramos gavėjų finansinių įsipareigojimų laikymosi kontrolė – Apimtis – Vykdymo tarnybos nepriklausomos tarnybos parengta deklaracija dėl išlaidų atitikties reikalavimams – Deklaracija, esanti pagrindiniu ir patikimu įrodymu – Komisijos pareiga atlikti naują tyrimą – Nebuvimas (Tarybos reglamento Nr. 4253/88 23 ir 24 straipsniai; Komisijos reglamento Nr. 2064/97 8 straipsnis) (žr. 38–43, 50–52, 66–69, 77, 78 ir 91 punktus)
      Dalykas

               Prašymas panaikinti 2006 m. kovo 23 d. Komisijos sprendimą C (2006) 1171 sumažinti Europos socialinio fondo (ESF) suteiktą
                  finansinę paramą veiklos programai Sicilijos regione, priklausančią Bendrijos paramos sistemai, skirtai struktūrinei Bendrijos
                  paramai siekiant 1‑ojo tikslo Italijoje (1994–1999 metų laikotarpis).

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.


1991 m. vasario 5 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Deltakabel BV prieš Staatssecretaris van Financiën. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hoge Raad - Nyderlandai. # Byla C-15/89.


1975 m. kovo 18 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Marie-Louise Acton ir kt. prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Sujungtos bylos 44, 46 ir 49-74.


1982 m. rugsėjo 23 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # G.F. Koks prieš Raad van Arbeid. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Centrale Raad van Beroep - Nyderlandai. # Socialinė apsauga. # Byla 275/81.


1994 m. vasario 10 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # George John White prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Nepagrįstai sumokėtų sumų susigrąžinimas. # Byla T-107/92.


title: 2009 m. birželio 4 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste prieš Pometon SpA.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Commissione tributaria regionale di Trieste - Italija.#Bendrijos muitinės kodeksas - Reglamentas (EB) Nr. 384/96 - Apsauga nuo importo dempingo kaina iš Europos bendrijos narėmis nesančių valstybių - Reglamentas (EB, Euratomas) Nr. 2988/95 - Europos Bendrijų finansinių interesų apsauga - Perdirbimas taikant laikinojo įvežimo perdirbti procedūrą - Neteisėta praktika.#Byla C-158/08.

text:
      Byla C‑158/08
      Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste
      prieš
      Pometon SpA
      (Commissione tributaria regionale di Trieste prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Bendrijos muitinės kodeksas – Reglamentas (EB) Nr. 384/96 – Apsauga nuo importo dempingo kaina iš Europos bendrijos narėmis nesančių valstybių – Reglamentas (EB, Euratomas) Nr. 2988/95 – Europos Bendrijų finansinių interesų apsauga – Perdirbimas taikant laikinojo įvežimo perdirbti procedūrą – Neteisėta praktika“
      Sprendimo santrauka
      1.        Bendra prekybos politika – Apsauga nuo dempingo taikymo – Apėjimas
      (Tarybos reglamento Nr. 384/96 13 straipsnis)
      2.        Laisvas prekių judėjimas – Prekyba su trečiosiomis šalimis – Laikinojo įvežimo perdirbti procedūra – Taikymo sritis
      (Tarybos reglamento Nr. 2454/93 551 straipsnio 1 dalis)
      1.        Reglamento Nr. 384/96 dėl apsaugos nuo importo dempingo kaina iš Europos bendrijos narėmis nesančių valstybių 13 straipsnis
         netaikomas nesant Tarybos sprendimo, priimto Komisijos siūlymu, antidempingo muitus taikyti ir panašių produktų ar šių produktų
         dalies importui iš trečiųjų šalių.

      (žr. 17–20 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Operacijai, kai prekė tiesiog pervežama per sieną po to, kai buvo perdirbta į produktą, kuriam netaikomas antidempingo muitas,
         neturint tikrų ketinimų ją reeksportuoti, ir netrukus grąžinama atgal, teisėtai negali būti taikoma laikinojo įvežimo perdirbti
         procedūra. Laikinojo įvežimo perdirbti procedūros tikslas yra netaikyti muitų tik toms prekėms, kurios į Bendrijos muitų teritoriją
         įvežamos tik laikinai, kad būtų apdirbtos, pataisytos ar perdirbtos, paskui reeksportuotos, šitaip vengiant apsunkinti Bendrijos
         šalių ekonominę veiklą. Todėl pirma aprašyta praktika prieštarauja pačiam laikinojo įvežimo perdirbti procedūros tikslui ir
         daro žalą Bendrijos teisės aktų veiksmingumui.

      Importuotojas, neteisėtai pasinaudojęs šia procedūra ir iš jos turėjęs naudos, turi sumokėti atitinkamiems produktams taikomus
         mokesčius, kartu, prireikus taikant nacionalinės teisės aktuose numatytas administracines, civilines ar baudžiamąsias sankcijas.
         Kompetentingas nacionalinis teismas turi patikrinti, ar aptariama operacija turi būti laikoma neteisėta pagal Bendrijos teisę.

      (žr. 23–30 punktus ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2009 m. birželio 4 d.(*)

      „Bendrijos muitinės kodeksas – Reglamentas (EB) Nr. 384/96 – Apsauga nuo importo dempingo kaina iš Europos bendrijos narėmis nesančių valstybių – Reglamentas (EB, Euratomas) Nr. 2988/95 – Europos Bendrijų finansinių interesų apsauga – Perdirbimas taikant laikinojo įvežimo perdirbti procedūrą – Neteisėta praktika“
      Byloje C‑158/08
      dėl Commissione tributaria regionale di Trieste (Italija) 2008 m. kovo 13 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2008 m. balandžio 16 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste
      prieš
      Pometon SpA,

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai J.‑C. Bonichot (pranešėjas), J. Makarczyk, P. Kūris ir L. Bay Larsen,
      generalinė advokatė V. Trstenjak,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. kovo 19 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Pometon SpA, atstovaujamos advokatų E. Volli ir F. Trevisan,

      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. Bruni, padedamos avvocato dello Stato G. Albenzio,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos H. Van Vliet, E. Righini ir S. Schønberg,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1995 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 384/96 dėl apsaugos
         nuo importo dempingo kaina iš Europos bendrijos narėmis nesančių valstybių (OL L 56, 1996, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas
         lietuvių k., 11 sk., 10 t., p. 45) 13 straipsnio ir 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio
         Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 4 t., p. 307, toliau – Bendrijos
         muitinės kodeksas), 4, 114 ir paskesnių bei 202, 204, 212 ir 214 straipsnių išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste (Triesto muitinės įstaiga) ir Pometon SpA dėl Kinijos kilmės neapdoroto magnio luitų importo, įforminus laikinojo įvežimo perdirbti procedūrą.

       Bendrijos teisės aktai
      3        Faktinių bylos aplinkybių metu galiojusios Reglamento Nr. 384/96 redakcijos 13 straipsnyje buvo sakoma:

      „1.      Kai yra vengiama galiojančių priemonių, pagal šį reglamentą nustatyti antidempingo muitai gali būti išplečiami ir panašių
         produktų ar jų sudedamųjų dalių importui iš trečiųjų valstybių. Vengimas apibrėžiamas kaip prekybos tarp trečiųjų valstybių
         ir Bendrijos modelio pokytis, atsiradęs dėl tokios praktikos, proceso ar veiklos, kurių negalima paaiškinti jokiomis kitomis
         pagrįstomis priežastimis ar ekonominiais sumetimais, kaip tik antidempingo muito nustatymu, ir kai yra įrodymų, kad ištaisantysis
         muito poveikis yra mažinamas panašaus produkto kainų ir (arba) kiekių prasme, bei yra dempingo įrodymų, lyginant su anksčiau
         panašiam ar artimam produktui nustatytomis normaliosiomis vertėmis.

      2.      Surinkimo operacijos Bendrijoje ar trečiojoje valstybėje laikomos galiojančių priemonių vengimu, jeigu:
      a)       tos operacijos prasidėjo arba žymiai suintensyvėjo jau pradėjus arba prieš pat pradedant antidempingo tyrimą, o nagrinėjamos
         sudedamosios dalys yra iš valstybės, kuriai taikomos priemonės; ir

      b)       tokios sudedamosios dalys sudaro 60 % ar daugiau visos surenkamo produkto sudedamųjų dalių vertės, tačiau vengimu nelaikomas
         atvejis, kai surinkimo ar baigimo operacijų metu įvežtų sudedamųjų dalių pridėtinė vertė sudaro daugiau nei 25 % gamybos sąnaudų;

      ir
      c)       ištaisantysis muito poveikis yra mažinamas surinkto panašaus produkto kainų ir (arba) kiekių prasme ir yra dempingo įrodymų,
         lyginant su anksčiau panašiam ar artimam produktui nustatytomis normaliosiomis vertėmis.

      3.      Tyrimai pagal šį straipsnį pradedami, kai prašyme pateikiama pakankamai šio straipsnio 1 dalyje išdėstytų veiksnių įrodymų.
         Tyrimas pradedamas, kai Komisija, pasikonsultavusi su Patariamuoju komitetu, priima reglamentą, kuriame, be to, nurodoma prievolė
         muitinių institucijoms registruoti importą pagal 14 straipsnio 5 dalies nuostatas arba reikalauti garantijų. Tyrimus atlieka
         Komisija, kuriai gali padėti muitinių institucijos, ir užbaigia juos per devynis mėnesius. Kai galutinai patvirtinti faktai
         pateisina priemonių pratęsimą, Taryba, paprastai daugumai pritarus dėl Komisijos pasiūlymo, pratęsia priemones nuo tos dienos,
         kai buvo įvesta importo registracija pagal 14 straipsnio 5 dalį arba pareikalauta garantijų. Atitinkamos procedūrinės šio
         reglamento nuostatos dėl tyrimo pradžios ir atlikimo taikomos, kaip numatyta šiame straipsnyje.

      <...>“
      4        Pagal Bendrijos muitinės kodekso 114 straipsnį:

      „1.       Nepažeidžiant 115 straipsnio, įforminus laikinojo įvežimo perdirbti procedūrą Bendrijos muitų teritorijoje atliekant vieną
         arba daugiau perdirbimo operacijų galima naudoti šias prekes:

      a)       ne Bendrijos prekes, skirtas reeksportuoti iš Bendrijos muitų teritorijos, suteikus joms kompensacinių produktų pavidalą,
         neapmokestinant šių prekių importo muitais ir netaikant joms prekybos politikos priemonių;

      b)       išleistas į laisvą apyvartą prekes, grąžinant už tokias prekes sumokėtus arba atsisakant išieškoti mokėtinus importo muitus,
         jeigu šios prekės eksportuojamos iš Bendrijos muitų teritorijos kompensacinių produktų pavidalu.

      2.       Toliau pateiktos formuluotės apibrėžiamos taip:
      a)       sąlyginio neapmokestinimo sistema: neapmokestinamo laikinojo įvežimo perdirbti procedūros nustatytos 1 dalies a punkte;
      <...>“
      5        Faktinių bylos aplinkybių metu galiojusios 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Tarybos
         reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo nuostatas (OL L 253, p. 1; 2004 m. specialusis
         leidimas lietuvių k., 2 sk., 6 t., p. 3), redakcijos 551 straipsnio 1 dalyje, be kita ko, buvo sakoma:

      „Leidimas taikyti sąlyginio neapmokestinimo sistemą yra išduodamas tik tais atvejais, kai leidimo prašantis asmuo tikrai ketina
         reeksportuoti pagrindinius kompensacinius produktus iš Bendrijos muitų teritorijos. Tokiu atveju sąlyginio neapmokestinimo
         sistemą gali būti leista taikyti visoms prekėms, skirtoms perdirbti.“

      6        1995 m. gruodžio 18 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 2988/95 dėl Europos Bendrijų finansinių interesų apsaugos (OL L 312,
         p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 1 t., p. 340) 4 straipsnio 3 dalyje numatyta:

      „Jeigu nustatoma, kad veiksmais buvo siekiama gauti naudos, kuri neatitinka konkrečiu atveju taikomų Bendrijos teisės tikslų,
         dirbtinai sukuriant sąlygas, būtinas tokiai naudai gauti, toji nauda, atsižvelgiant į kiekvieną konkretų atvejį, panaikinama
         arba sutrukdoma ją gauti.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      7        Remiantis nutartimi dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, nuo 1998 m. pabaigos iki 2001 m. Pometon SpA iš susijusios bendrovės Pometon doo, įsteigtos 1998 m. ir turinčios buveinę Sežanoje (Slovėnija), pirko Kinijos kilmės neapdoroto magnio luitus, kurių importui
         į Bendriją turėjo būti taikomas antidempingo muitas remiantis 1998 m. lapkričio 3 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 2402/1998,
         nustatančiu galutinį antidempingo muitą tam tikrų Kinijos Liaudies Respublikos kilmės neapdoroto magnio luitų importui ir
         laikinojo muito galutinį surinkimą (Neoficialus vertimas, OL L 298, p. 1). Šis produktas buvo importuojamas pagal perdirbimo
         sutartis Pometon doo, trečiojoje šalyje įsteigtam klientui. Pometon SpA paprašė, ir tai buvo padaryta, įforminti laikinojo įvežimo perdirbti procedūrą, nustatant šešių mėnesių sąlyginio neapmokestinimo
         laikotarpį. Pometon SpA šią prekę perdirbdavo į magnio granules, netaikant antidempingo muito, ir ją reeksportuodavo per Fernetti (Italija) muitinės
         postą.

      8        Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pažymėta, kad pagrindinėje byloje aptariama prekė nebuvo pristatoma į
         bendrovę Slovėnijoje, o likdavo saugoma stovėjimo aikštelėje ir vėliau importuojama atgal į Italiją kaip bendrovės Pometon doo parduota bendrovei Pometon SpA. Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą taip pat nurodyta, jog per tyrimus paaiškėjo, kad apie 87 % Pometon SpA eksportuoto produkto netrukus grįždavo į Italiją ir būdavo pateikiama į Europos rinką.

      9        Turėdama tokius duomenis Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste nusprendė, kad laikinas Kinijos kilmės neapdoroto magnio luitų importas, įforminant laikinojo įvežimo perdirbti procedūrą,
         iš tikrųjų buvo galutinis šio produkto importas. Todėl Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste pateikė kelis papildomus pranešimus apie mokesčio dydį ir jo patikslinimus, dėl kurių Pometon SpA pareiškė ieškinį, kurį Commissione Tributaria Provinciale di Trieste patenkino.

      10      Dėl tokio sprendimo Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste padavė apeliacinį skundą, o Pometon SpA – priešpriešinį apeliacinį skundą. Tokiomis aplinkybėmis Commissione tributaria regionale di Trieste nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar teisinga manyti, kad tokia laikinojo įvežimo perdirbti procedūra, kurią pritaikė Pometon SpA, gali pažeisti Bendrijos muitinės politikos, visų pirma – bendrųjų ir specialiųjų antidempingo teisės aktų bei Bendrijos
         muitinės kodekso <...> principus? Konkrečiai kalbant, klausiama, ar Reglamento (EB) Nr. 384/(96) 13 straipsnis turi būti aiškinamas
         kaip taikomas visuotinai, kaip bendroji Bendrijos teisės sistemos sąlyga, kuri tiesiogiai taikoma santykiuose tarp nacionalinių
         valdžios institucijų ir mokesčių mokėtojų, įskaitant apmokestinimą antidempingo muitais procedūrą? Klausiama, ar, pavyzdžiui,
         juo galima remtis atliekant muitinius tikrinimus pagal Bendrijos muitinės kodekso <...> 4 straipsnio 1 dalies 14 punktą?

      2.       Ar Reglamento (EB) Nr. 384/(96) 13 straipsnis dėl antidempingo teisės aktų apėjimo kartu su Bendrijos muitinės kodekso <...>
         114 ir paskesniais straipsniais dėl laikinojo įvežimo perdirbti ir 202, 204, 212 ir 214 straipsniai dėl skolos muitinei atsiradimo
         gali būti aiškinami taip, kad nepašalinama galimybė apmokestinti prekę antidempingo muitu, kai tas produktas iš pradžių buvo
         nupirktas iš subjekto, priklausančio šaliai, kuriai netaikomas antidempingo muitas, savo ruožtu šį produktą įsigijusio iš
         šalies, kuriai taikomos šios priemonės, ir niekaip jo nepakeisdamas laikinai importavo į Bendriją pagal laikinojo įvežimo
         perdirbti procedūrą, kad paskui po perdirbimo jį grąžintų, bet laikinai ir tik kelioms valandoms, bei nedelsdamas perparduotų
         tai pačiai Bendrijos valstybės bendrovei, kuri laikinai įvežė perdirbti?

      3.      Ar nesant sankcijas nustatančių Bendrijos normų, nes šiam teismui jų nepavyko rasti, valstybės narės teismas gali taikyti
         savo teisės sistemos normas, kurios, kai tenkinamos visos sąlygos, leidžia pripažinti, kad sutartys dėl atliekamos laikinojo
         įvežimo perdirbti procedūros ir kompensacinių produktų pardavimo yra niekinės, kaip numatyta Italijos Civilinio kodekso 1343 straipsnyje
         (neteisėtas (sutarties) dalykas), 1344 straipsnyje (įstatymams prieštaraujanti sutartis) ir 1345 straipsnyje (neteisėtas motyvas)
         bei Italijos Civilinio kodekso 1414 ir paskesniuose straipsniuose dėl apsimestinių sandorių, konstatavus anksčiau nurodytų
         Bendrijos principų pažeidimą?

      4.      Ar net ir dėl kitų priežasčių arba aiškinimo, kuriuos Teisingumo Teismas manys esant reikalinga pateikti, anksčiau aprašyta
         operacija, kai jos iš anksto imamasi siekiant išvengti antidempingo muitų, atitinka laikinojo įvežimo perdirbti procedūrą,
         ar, atvirkščiai, iš tikrųjų pažeidžia muitinės principus antidempingo muito taikymo srityje, kuriuos Teisingumo Teismas manys
         esant reikalinga pateikti?

      5.      Ar net ir dėl kitų priežasčių arba aiškinimo, kuriuos Teisingumo Teismas manys esant reikalinga pateikti, minėta operacija
         reiškia galutinį antidempingo muitu apmokestinamo produkto importą?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl priimtinumo
      11      Pometon SpA iš esmės tvirtina, kad pateikti klausimai yra nepriimtini, nes jais siekiama gauti Teisingumo Teismo teisinę konsultaciją,
         o ne prašoma išaiškinti Bendrijos teisę, kad jie pateikti nekompetentingam juos išnagrinėti teismui ir kad nacionalinis teismas
         nenurodė, nei kokias Bendrijos teisės normas jis prašo išaiškinti, nei kokie yra bendrieji principai, kuriais remiamasi.

      12      Su tokiais argumentais negalima sutikti.

      13      Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, nacionalinio teismo pateiktiems klausimams dėl Bendrijos teisės aiškinimo, atsižvelgiant
         į jo paties nurodytus teisinius pagrindus ir faktines aplinkybes, kurių tikslumo Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti, taikoma
         svarbumo prezumpcija. Nacionalinio teismo pateiktą prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas gali atmesti,
         tik jei yra akivaizdu, jog prašymas išaiškinti Bendrijos teisę yra visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar dalyku,
         kai problema hipotetinė arba kai Teisingumo Teismui nežinomos faktinės aplinkybės ar teisiniai pagrindai, kad jis galėtų naudingai
         atsakyti į jam pateiktus klausimus (šiuo klausimu žr. 2007 m. birželio 7 d. Sprendimo van der Weerd ir kt., C‑222/05–C‑225/05, Rink. p. I‑4233, 22 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

      14      Šioje byloje nematyti, kad prašomas išaiškinimas niekaip nesusijęs su Bendrijos teisės išaiškinimu ir kad dėl to Teisingumo
         Teismas yra nekompetentingas jį nagrinėti, ar kad prašomas išaiškinimas akivaizdžiai nesusijęs su pagrindinės bylos faktais
         ar ginčo dalyku, arba kad klausimas yra hipotetinis. Būtina faktinė ir teisinė informacija, kad Teisingumo Teismas naudingai
         atsakytų į jam užduotus klausimus, yra, be kita ko, pateikta nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą. Joje taip
         pat nurodyti tekstai, kuriuos jis prašo išaiškinti.

      15      Iš to aišku, kad prejudiciniai klausimai yra priimtini.

       Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
      16      Savo pirmuoju ir antruoju klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia Teisingumo Teismo,
         kiek Reglamento Nr. 384/96 13 straipsnio nuostatos yra taikomos jo nagrinėjamoje byloje.

      17      Reglamento Nr. 384/96 13 straipsnio 3 dalyje sakoma, jog kai yra pakankamai įrodymų, kad vengiama antidempingo muitų, Komisijos
         sprendimas pradėti tyrimą priimamas reglamentu. Jeigu toks tyrimas galutinai patvirtina faktus, pateisinančius antidempingo
         muitų taikymą ir panašių produktų ar šių produktų dalies importui iš trečiųjų šalių, tokį sprendimą Komisijos siūlymu turi
         priimti Taryba paprastąja balsų dauguma.

      18      Šioje byloje pakanka konstatuoti, kad nebuvo priimtas Komisijos reglamentas pradėti tyrimą, taip pat nebuvo Tarybos sprendimo
         išplėsti antidempingo priemonių taikymo sritį.

      19      Iš to matyti, kad Reglamento Nr. 384/96 13 straipsnio nuostatos bet kuriuo atveju netaikomos pagrindinėje byloje, nesant reikalo
         priimti sprendimo dėl to, ar šio 13 straipsnio 1 dalies redakcija, galiojusi faktinių bylos aplinkybių metu, buvo taikoma
         ir Pometon SpA atliktai operacijai.

      20      Todėl į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 384/96 13 straipsnis netaikomas nesant Tarybos sprendimo,
         priimto Komisijos siūlymu, antidempingo muitus taikyti ir panašių produktų ar šių produktų dalies importui iš trečiųjų šalių.

       Dėl trečiojo–penktojo klausimų
      21      Trečiasis–penktasis klausimas iš esmės susiję su tuo, ar galutiniu importu į Bendrijos muitų teritoriją reikia laikyti operaciją,
         per kurią bendrovė importuoja pagal laikinojo įvežimo perdirbti procedūrą prekes, patenkančias į antidempingo muitų taikymo
         sritį, jas perdirba į prekes, kuriems tie muitai netaikomi, ir reeksportuoja susijusiai kaimyninėje trečiojoje valstybėje
         įsteigtai bendrovei, kuri šias prekes reeksportuoja į Bendriją, perparduodama jas pirmajai bendrovei.

      22      Pagal Bendrijos muitinės kodekso 114 straipsnį įforminus laikinojo įvežimo perdirbti procedūrą Bendrijos muitų teritorijoje
         galima naudoti šias ne Bendrijos prekes, skirtas reeksportuoti iš minėtos muitų teritorijos. Naudojimas yra šių prekių „perdirbimo“
         operacijos, t. y. jų perdirbimas. Reeksportuotos prekės vadinamos „kompensaciniais produktais“.

      23      Prekių reeksportas iš Bendrijos muitų teritorijos kompensacinių produktų pavidalu yra sąlyga, norint taikyti laikinojo įvežimo
         perdirbti procedūrą. Iš to aišku, kad jį taip pat galima taikyti tik tada, kai prekės realiai skirtos reeksportui iš Bendrijos
         muitų teritorijos, kaip tai sakoma minėtose Reglamento Nr. 2454/93 551 straipsnio 1 dalies nuostatose, pagal kurias leidimo
         prašantis asmuo privalo „tikrai (ketinti) reeksportuoti“ aptariamas prekes.

      24      Iš tiesų, iš visų nuostatų, sudarančių sąlyginio neapmokestinimo sistemą, matyti, kad pats laikinojo įvežimo perdirbti procedūros
         tikslas yra netaikyti muitų tik toms prekėms, kurios į Bendrijos muitų teritoriją įvežamos tik laikinai, kad būtų apdirbtos,
         pataisytos ar perdirbtos, paskui reeksportuotos, šitaip vengiant apsunkinti Bendrijos šalių ekonominę veiklą.

      25      Dėl to neišvengiamai matyti, kad šio sprendimo 8 punkte aprašyta praktika, kai prekė tiesiog pervežama per sieną, neturint
         tikrų ketinimų ją reeksportuoti, ir netrukus grąžinama atgal, prieštarauja pačiam laikinojo įvežimo perdirbti procedūros tikslui
         ir daro žalą Bendrijos teisės aktų veiksmingumui.

      26      Tik prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas gali patikrinti, ar faktinės aplinkybės, dėl kurio kilo ginčas
         pagrindinėje byloje, atitinka tokio pažeidimo sudėtį.

      27      Dėl pasekmių, kurios kyla konstatavus tokį pažeidimą, Reglamento Nr. 2988/95 4 straipsnio 3 dalyje, kuri taikoma visuotinai,
         sakoma, kad „jeigu nustatoma, kad veiksmais buvo siekiama gauti naudos, kuri neatitinka konkrečiu atveju taikomų Bendrijos
         teisės tikslų, dirbtinai sukuriant sąlygas, būtinas tokiai naudai gauti, toji nauda, atsižvelgiant į kiekvieną konkretų atvejį,
         panaikinama arba sutrukdoma ją gauti“.

      28      Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad pareiga grąžinti dėl neteisėtos veiklos gautą naudą nepažeidžia teisėtumo principo.
         Tokia pareiga yra ne sankcija, o tiesiog pripažinimo, kad buvo dirbtinai sukurtos sąlygos, reikalingos norint gauti pagal
         Bendrijos taisykles kylančią naudą, pasekmė, o tai reiškia, jog nauda suteikta nepelnytai, ir tai pateisina pareigą ją grąžinti
         (šiuo klausimu žr. 2000 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Emsland-Stärke, C‑110/99, Rink. p. I‑11569, 56 punktą).

      29      Be to, importuotojas, neteisėtai pasinaudojęs laikinojo įvežimo perdirbti procedūra ir iš jos turėjęs naudos ir dirbtinai
         sudaręs jos taikymo sąlygas, privalo sumokėti atitinkamiems produktams taikomus mokesčius, kartu, prireikus, nacionalinės
         teisės aktuose numatytas administracines, civilines ar baudžiamąsias sankcijas.

      30      Todėl į trečiąjį–penktąjį klausimus reikia atsakyti, kad operacijai, kai prekė tiesiog pervežama per sieną po to, kai buvo
         perdirbta į produktą, kuriam netaikomas antidempingo muitas, neturint tikrų ketinimų ją reeksportuoti, ir netrukus grąžinama
         atgal, teisėtai negali būti taikoma laikinojo įvežimo perdirbti procedūra. Importuotojas, neteisėtai pasinaudojęs šia procedūra
         ir iš jos turėjęs naudos, turi sumokėti atitinkamiems produktams taikomus mokesčius, kartu, prireikus, nacionalinės teisės
         aktuose numatytas administracines, civilines ar baudžiamąsias sankcijas. Kompetentingas nacionalinis teismas turi patikrinti,
         ar pagrindinėje byloje aptariama operacija, remiantis anksčiau pateiktu vertinimu, turi būti laikoma neteisėta pagal Bendrijos
         teisę.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      31      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      1995 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 384/96 dėl apsaugos nuo importo dempingo kaina iš Europos bendrijos narėmis
            nesančių valstybių 13 straipsnis netaikomas nesant Europos Sąjungos Tarybos sprendimo, priimto Europos Bendrijų Komisijos
            siūlymu, antidempingo muitus taikyti ir panašių produktų ar šių produktų dalies importui iš trečiųjų šalių.
      2.      Operacijai, kai prekė tiesiog pervežama per sieną po to, kai buvo perdirbta į produktą, kuriam netaikomas antidempingo muitas,
            neturint tikrų ketinimų ją reeksportuoti, ir netrukus grąžinama atgal, teisėtai negali būti taikoma laikinojo įvežimo perdirbti
            procedūra. Importuotojas, neteisėtai pasinaudojęs šia procedūra ir iš jos turėjęs naudos, turi sumokėti atitinkamiems produktams
            taikomus mokesčius, kartu, prireikus, nacionalinės teisės aktuose numatytas administracines, civilines ar baudžiamąsias sankcijas.
            Kompetentingas nacionalinis teismas turi patikrinti, ar pagrindinėje byloje aptariama operacija, remiantis anksčiau pateiktu
            vertinimu, turi būti laikoma neteisėta pagal Bendrijos teisę.
      Parašai.
      * Proceso kalba: italų.


1994 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Milchwerke Köln/Wuppertal eG prieš Hauptzollamt Köln-Rheinau. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht Düsseldorf - Vokietija. # Papildomas pieno mokestis. # Byla C-352/92.