title: 2007 m. spalio 25 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji išplėstinė kolegija) sprendimas.#SP SpA ir kt. prieš Europos Bendrijų Komisiją.#Karteliai - Gelžbetonio armatūros gamintojai - Sprendimas, kuriuo konstatuojamas AP 65 straipsnio pažeidimas - Sprendimas, grindžiamas EAPB sutartimi pasibaigus jos galiojimui - Komisijos kompetencijos stoka.#Sujungtos bylos T-27/03, T-46/03, T-58/03, T-79/03, T-80/03, T-97/03 ir T-98/03.

text:
      Sujungtos bylos T‑27/03, T‑46/03, T‑58/03, T‑79/03, T‑80/03, T‑97/03 ir T‑98/03
      SP SpA ir kt.
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Karteliai – Gelžbetonio armatūros gamintojai – Sprendimas, kuriuo konstatuojamas AP 65 straipsnio pažeidimas – Sprendimas, grindžiamas EAPB sutartimi pasibaigus jos galiojimui – Komisijos kompetencijos nebuvimas“
      Sprendimo santrauka
      1.      EAPB – Karteliai – Komisijos sprendimas, kuriuo konstatuojamas AP 65 straipsnio pažeidimas pasibaigus šios sutarties galiojimui
      (AP 65 straipsnio 1, 4 ir 5 dalys; Tarybos reglamento Nr. 17 3 straipsnis ir 15 straipsnio 2 dalis)
      2.      EAPB – Karteliai – AP 65 straipsnio 4 ir 5 dalimis grindžiama Komisijos kompetencija konstatuoti AP 65 straipsnio 1 dalies
            pažeidimą ir nubausti už jį – Šios kompetencijos išnykimas pasibaigus EAPB sutarties galiojimui
      (AP 65 straipsnio 1, 4 ir 5 dalys, AP 97 straipsnis; EB 305 straipsnio 1 dalis; jungimosi sutartis
      1.      Komisijos sprendimo, kuris nustato AP 65 straipsnio 1 dalies pažeidimą ir kuriuo tariamai kartelyje dalyvavusioms ir todėl
         šią nuostatą pažeidusioms įmonėms paskiriamos baudos, vienintelis teisinis pagrindas yra AP 65 straipsnio 4 ir 5 dalys, nes
         jame aiškiai nurodomas šis teisinis pagrindas ir nedaroma jokios nuorodos į teisinį pagrindą, kurį sudaro Reglamento Nr. 17
         3 straipsnis ir 15 straipsnio 2 dalis. Vien aplinkybės, kad suinteresuotosioms įmonėms skirtame antrajame pranešime apie kaltinimus
         Komisija patvirtino, jog pradėjo naują procedūrą pagal Reglamentą Nr. 17 ir aiškiai nurodė jo 3 straipsnį, neužtenka konstatuoti,
         kad sprendimo teisinį pagrindą sudaro šio reglamento 3 straipsnis ir 15 straipsnio 2 dalis.

      (žr. 76, 78, 93–94, 101 punktus)
      2.      Nors normų tęstinumą laiko atžvilgiu reglamentuojantys principai gali lemti materialinės teisės nuostatų, kurios nebegalioja
         Bendrijos institucijos teisės akto priėmimo momentu, taikymą, vis dėlto, EAPB sutarčiai nustojus galioti 2002 m. liepos 23 d.,
         Komisija nebegali grįsti savo kompetencijos AP 65 straipsnio 4 ir 5 dalimis, kad konstatuotų AP 65 straipsnio 1 dalies pažeidimą
         ir paskirtų baudas įmonėms, dalyvavusioms minėtame pažeidime, nes nuostata, esanti teisiniu teisės akto pagrindu, turi galioti
         šio teisės akto priėmimo metu.

      Šiuo atžvilgiu Komisijos kompetencijai nedaro įtakos nei aplinkybė, kad EAPB sutartis pagal EB 305 straipsnio 1 dalį buvo
         lex specialis EB sutarties atžvilgiu, nei iš jungimosi sutarties išplaukiantis institucijų bendrumas ir būtinybė nuosekliai aiškinti skirtingose
         Bendrijų sutartyse esančias materialinės teisės nuostatas, nei materialinių ir procesinių normų tęstinumą laiko atžvilgiu
         reglamentuojantys principai.

      (žr. 113–116, 118, 120 punktus)
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (penktoji išplėstinė kolegija) SPRENDIMAS
      2007 m. spalio 25 d.(*)

      „Karteliai – Gelžbetonio armatūros gamintojai – Sprendimas, kuriuo konstatuojamas AP 65 straipsnio pažeidimas – Sprendimas, grindžiamas EAPB sutartimi pasibaigus jos galiojimui – Komisijos kompetencijos nebuvimas“
      Sujungtose bylose T‑27/03, T‑46/03, T‑58/03, T‑79/03, T‑80/03, T‑97/03 ir T‑98/03
      SP SpA, įsteigta Brešoje (Italija), atstovaujama advokatų G. Belotti ir N. Pisani,

      ieškovė byloje T‑27/03,
      Leali SpA, įsteigta Odolo (Italija), atstovaujama advokatų G. Vezzoli ir G. Belotti,

      ieškovė byloje T‑46/03,
      Acciaierie e Ferriere Leali Luigi SpA, įsteigta Brešoje, atstovaujama advokatų G. Vezzoli, G. Belotti, E. Piromalli ir C. Carmignani,

      ieškovė byloje T‑58/03,
      Industrie Riunite Odolesi SpA (IRO), įsteigta Odolo, atstovaujama advokato A. Giardina,

      ieškovė byloje T‑79/03,
      Lucchini SpA, įsteigta Milane (Italija), atstovaujama advokatų A. Santa Maria ir C. Biscaretti di Ruffia, vėliau  M. Delfino, M. van der Woude, S. Fontanelli ir P. Sorvillo,

      ieškovė byloje T‑80/03,
      Ferriera Valsabbia SpA, įsisteigta Odolo,

      Valsabbia Investimenti SpA, įsisteigta Odolo,

      atstovaujamos advokatų D. Fosselard ir P. Fattori,
      ieškovės byloje T‑97/03,
      Alfa Acciai SpA, įsteigta Brešoje, atstovaujama advokatų D. Fosselard, P. Fattori ir G. d’Andria,

      ieškovė byloje T‑98/03,
      palaikomos
      Italijos Respublikos, atstovaujamos I. Braguglia ir M. Fiorilli,

      įstojusios į bylą šalies,
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją, atstovaujamą L. Signataro‑Nolin ir A. Whelan, padedamos advokato M. Moretto bylose T‑27/03 ir T‑58/03 ir advokato P. Manzini
         bylose T‑79/03, T‑97/03 ir T‑98/03,

      atsakovę,
      dėl prašymų pripažinti 2002 m. gruodžio 17 d. Komisijos sprendimą C (2002) 5087 galutinis, susijusį su AP 65 straipsnio taikymo
         procedūra (COMP/37.956 – gelžbetonio armatūra), neegzistuojančiu ir dėl prašymų visiškai ar iš dalies panaikinti minėtą sprendimą,

      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji išplėstinė kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas M. Vilaras, teisėjai E. Martins Ribeiro, F. Dehousse, D. Šváby ir K. Jürimäe,
      posėdžio sekretorius J. Palacio González, vyriausiasis administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2006 m. rugsėjo 19 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Teisinis pagrindas
       EAPB sutarties nuostatos
      1        AP 36 straipsnis nustato:

      „Prieš paskirdama piniginę sankciją ar periodiškai mokamas baudas, kaip numatyta šioje Sutartyje, Komisija privalo suteikti
         suinteresuotajai šaliai galimybę pareikšti savo nuomonę.

      <…>“
      2        AP 47 straipsnis numato:

      „Komisija turi teisę gauti informacijos, reikalingos jos užduotims vykdyti. Ji gali atlikti būtinus patikrinimus.
      <…>“
      3        AP 65 straipsnis numato:

      „1. Visi įmonių tarpusavio susitarimai, įmonių asociacijų sprendimai ir suderinti veiksmai, kuriais siekiama tiesiogiai ar
         netiesiogiai sulaikyti, apriboti ar iškreipti normalią konkurenciją bendrojoje rinkoje, yra draudžiami, ypač tokie, kuriais
         siekiama:

      a)      nustatyti kainas;
      b)      apriboti bei kontroliuoti gamybą, techninį vystymąsi ar investavimą;
      c)      pasidalyti rinkas, produktus, klientus ar tiekimo šaltinius.
      2. Tačiau Komisija leidžia tam tikriems produktams sudaryti specializacijos sutartis, bendras pirkimo ar bendro pardavimo
         sutartis, jeigu nutaria, kad (yra tenkinamos kai kurios sąlygos) <...>

      3. Kaip nustatyta 47 straipsnyje, Aukščiausioji valdžios institucija turi teisę gauti jai reikalingą informaciją specialiai
         kreipdamasi į atitinkamą šalį arba nustatydama taisykles, apie kokius susitarimus, sprendimus ar praktiką reikia jai pranešti.

      4. Bet kuris susitarimas ar sprendimas, draudžiamas šio straipsnio 1 dalyje, automatiškai negalioja ir juo negalima remtis
         jokiame valstybės narės ar specialiajame teisme.

      Jeigu nesinaudojama teise kreiptis į Teismą, tik Aukščiausiosios valdžios institucija gali nuspręsti, ar toks susitarimas
         bei sprendimas yra suderinami su šiuo straipsniu.

      5. Įmonėms, kurios sudarė automatiškai negaliojančius susitarimus, arba per arbitražą, baudas, boikotą ar kitokiais būdais
         įgyvendino ar bandė įgyvendinti automatiškai negaliojantį susitarimą ar sprendimą bei susitarimą, kuriam buvo nesuteiktas
         ar atšauktas leidimas, arba kurios gavo leidimus, sąmoningai pateikusios neteisingą informaciją, arba kurios įsitraukė į šio
         straipsnio 1 dalyje draudžiamas veikas, Aukščiausioji valdžios institucija gali skirti baudas ar delspinigius, kurių dydis
         neviršija dvigubos apyvartos tų produktų, kurie buvo šiuo straipsniu draudžiamų susitarimų, sprendimų ar veikų dalykas; tačiau
         jeigu susitarimo, sprendimo ar veikos tikslas yra apriboti gamybą, techninį vystymąsi ar investavimą, maksimalus baudų dydis
         gali būti padidintas iki 10 % metinės įmonių pažeidėjų apyvartos, o maksimalus delspinigių dydis – iki 20 % dienos apyvartos.“

      4        Pagal AP 97 straipsnį šios sutarties galiojimo terminas baigėsi 2002 m. liepos 23 dieną.

       Komisijos komunikatas dėl kai kurių konkurencijos bylų, susijusių su EAPB sutarties galiojimo pasibaigimu, nagrinėjimo aspektų

      5        2002 m. birželio 18 d. Komisija priėmė Komunikatą dėl kai kurių konkurencijos bylų, susijusių su EAPB sutarties galiojimo
         pasibaigimu, nagrinėjimo aspektų (OL C 152, p. 5, toliau – 2002 m. birželio 18 d. Komunikatas).

      6        2002 m. birželio 18 d. Komunikato 2 punkte patikslinama, kad šiuo komunikatu siekiama:

      „ −      ūkio subjektų ir valstybių narių interesais pakartoti svarbiausius materialinės ir procedūrinės teisės pakeitimus, atsirandančius
         dėl perėjimo prie EB tvarkos tiek, kiek jie susiję su EAPB sutartimi ir jos antrine teise <…>

      −      paaiškinti, kaip Komisija siekia sureguliuoti dėl perėjimo nuo EAPB prie EB tvarkos atsiradusias specifines problemas kartelių
         ir piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi <...>, koncentracijų tarp įmonių kontrolės <…> ir valstybės pagalbos kontrolės srityse“.

      7        2002 m. birželio 18 d. Komunikato 31 punktas, esantis skyriuje, skirtame dėl perėjimo nuo EAPB prie EB tvarkos atsiradusioms
         specifinėms problemoms, suformuluotas taip:

      „Jei taikant Bendrijos konkurencijos taisykles sutartims Komisija nustato pažeidimą su EAPB sutartimi susijusioje srityje,
         taikoma pažeidimą įrodančių faktinių aplinkybių atsiradimo metu galiojusi materialinė teisė, nesvarbu, kokia būtų taikymo
         data. Bet kuriuo atveju pasibaigus EAPB sutarties galiojimui procedūros klausimams yra taikytina EB teisė <…>“

       Administracinė procedūra
      8        Nuo 2000 m. spalio iki gruodžio mėn. Komisija pagal AP 47 straipsnį patikrino Italijos įmones, gelžbetonio armatūros gamintojas,
         ir Italijos metalurgijos įmonių asociaciją. Remdamasi AP 47 straipsniu, ji taip pat išsiuntė prašymus pateikti informacijos.

      9        2001 m. kovo 26 d. Komisija pradėjo administracinę procedūrą ir pareiškė kaltinimus pagal AP 36 straipsnį. Ieškovės šiose
         bylose taip pat buvo pranešimo apie kaltinimus gavėjos.

      10      Ieškovės pateikė su pranešimu apie kaltinimus susijusias rašytines pastabas. Visos ieškovės, išskyrus ieškovę byloje T‑80/03,
         paprašė galimybės išsakyti savo nuomonę žodžiu. Todėl bylas nagrinėjantis pareigūnas 2002 m. birželio 12 d. suorganizavo posėdį.

      11      2002 m. rugpjūčio 12 d. Komisija pareiškė papildomus kaltinimus, skirtus pradinio pranešimo apie kaltinimus gavėjams. Šiame
         pranešime apie papildomus kaltinimus, pagrįstame 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio
         Sutarties (81) ir (82) straipsnius (OL 13, 1962, p. 204) 19 straipsnio 1 dalimi, Komisija paaiškino savo poziciją dėl procedūros
         tęsimo pasibaigus EAPB sutarties galiojimui.

      12      Ieškovės pateikė su pranešimu apie papildomus kaltinimus susijusias rašytines pastabas. 2002 m. rugsėjo 30 d., dalyvaujant
         valstybių narių atstovams, įvyko antrasis posėdis.

       Ginčijamas sprendimas
      13      2002 m. gruodžio 17 d. Komisija priėmė sprendimą C (2002) 5087, galutinis, susijusį su AP 65 straipsnio taikymo procedūra
         (COMP/37.956 – gelžbetonio armatūra, toliau – ginčijamas sprendimas).

      14      Ginčijamo sprendimo konstatuojamojoje dalyje nurodoma:

      „atsižvelgusi į Europos anglies ir plieno bendrijos sutartį, būtent į jos 65 straipsnį,
      atsižvelgusi į informaciją, kuri buvo Komisijai pateikta, ir pagal AP 47 straipsnį Komisijos pareigūnų atliktus patikrinimus,

      atsižvelgusi į pagal AP 36 straipsnį šalių vardu ir jų naudai pateiktas rašytines pastabas ir žodinius paaiškinimus,
      pasikonsultavusi su Kartelių ir dominuojančių padėčių patariamuoju komitetu,
      <…>“
      15      Kalbėdama apie EAPB sutarties galiojimo pasibaigimo teisines pasekmes, ginčijamo sprendimo 331 punkte Komisija pirmiausia
         darė nuorodą į 2002 m. birželio 18 d. Komunikato 31 punktą.

      16      Ginčijamo sprendimo 333–344 konstatuojamosiose dalyse Komisija nagrinėjo, ar AP 65 straipsnio taikymas nagrinėjamiems veiksmams
         gali būti ginčijamas lex mitior principo pagrindu.

      17      Šiuo atžvilgiu ginčijamo sprendimo 335 konstatuojamojoje dalyje ji priminė, kad „abi EAPB nuostatos, kurios teoriškai galėtų
         būti kvalifikuotos kaip mažiau palankios, (yra, pirma), AP 65 straipsnio 1 dalis, nes (skirtingai nei EB 81 straipsnio 1 dalis)
         tam, kad būtų pažeidimas, ji nereikalauja, jog konkurenciją ribojantis kartelis būtų toks, kad galėtų paveikti prekybą tarp
         valstybių narių <…> ir, (antra), AP 65 straipsnio 5 dalis, nes ji numatė galimybę skirti baudas, kurių dydis neviršija dvigubos
         apyvartos tų gaminių, kurie buvo kartelio dalykas (o Reglamento Nr. 17 15 straipsnis nenumatė šios galimybės EB teisėje) <…>“

      18      Ginčijamo sprendimo 337–341 konstatuojamosiose dalyse nurodžiusi, kad šiame sprendime nagrinėjamas kartelis galėjo paveikti
         prekybą tarp valstybių narių, Komisija minėto sprendimo 343 konstatuojamojoje dalyje nurodė, kad ji „oficialiai šalims pranešė,
         jog <...> neketino jokiai įmonei paskirti didesnės baudos nei 10 % metinės apyvartos, gautos iš EAPB gaminių Europos Sąjungoje“,
         ir kad „ši maksimali riba (bet kuriuo atveju numatyta AP 65 straipsnio 5 dalyje sutartims, kurios, kaip antai šioje byloje,
         taip pat turi tikslą apriboti gamybą) (yra), be kita ko, labiau palanki įmonėms nei numatyta 1962 m. vasario 6 d. Reglamento
         Nr. 17 15 straipsnyje, kuris nustato 10 % visų gaminių pasauliniu lygiu metinės apyvartos maksimalią ribą“.

      19      Ji ginčijamo sprendimo 344 punkte padarė išvadą, kad „in concreto EB sutarties taikymas nebūtų naudingesnis ir kad todėl, net jeigu yra galimybė taikyti lex mitior principą, šiuo principu nebūtų galima remtis siekiant užginčyti EAPB materialinės teisės taikymą šio sprendimo adresatų elgesiui“.

      20      Kalbėdama apie savo kompetenciją taikyti EAPB sutarties nuostatas pasibaigus pastarosios galiojimui, Komisija ginčijamo sprendimo
         348–352 konstatuojamosiose dalyse paaiškino:

      „348       <…> EB ir EAPB sutartys priklauso tai pačiai teisinei sistemai – Bendrijų teisinei sistemai, kurioje iki 2002 m. liepos 23 d.
         EAPB sutartis buvo lex specialis. Tai reiškia, kad iš esmės nuo 2002 m. liepos 24 d. sektoriams, kurie anksčiau pateko į EAPB sutarties, jos procedūros nuostatų
         ir antrinės teisės taikymo sritį, taikomos atitinkamos EB sutarties nuostatos, kurios sudaro bendrąją tvarką.

      349      Reikia priminti, kad 1965 m. balandžio 8 d. valstybės narės sudarė sutartį, kuria įsteigė Europos Bendrijų jungtinę Tarybą
         ir jungtinę Komisiją. Taip pat reikia priminti, kad (ES) 3 straipsnis numato, jog „Sąjunga naudojasi viena bendra institucine
         struktūra, užtikrinančia veiklos, atliekamos siekiant jos tikslų ir kartu paisant acquis communautaire bei ją papildant, nuoseklumą ir tęstinumą“. Galiausiai reikia priminti, kad EB 305 straipsnio 1 dalis numato, jog „šios Sutarties
         nuostatos neturi įtakos Europos anglių ir plieno bendrijos steigimo sutarčiai, ypač valstybių narių teisėms ir pareigoms,
         minėtos Bendrijos institucijų įgaliojimams ir minėtos Sutarties nustatytoms bendrosios anglių ir plieno rinkos veikimo taisyklėms“.

      350      Vis dėlto, kalbant apie nuostatas, kurios leidžia Komisijai skirti baudas, turi būti patikslintos lex specialis galiojimo pasibaigimo pasekmės. Šiuo atveju atrodo pagrįsta taikyti faktinių aplinkybių atsiradimo metu galiojusį materialinės
         teisės aktą, o procedūros taisyklės turi būti taikomos tos, kurios buvo priimtos vėliau nuo to laiko.

      351      2002 m. birželio 18 d. Komunikatu Komisija nenorėjo ir niekada negalėjo priimti pereinamojo laikotarpio nuostatų. Ji paprasčiausia,
         siekdama skaidrumo, tik ex ante paaiškino, kaip bendrųjų teisės principų pagrindu vyks perėjimas nuo vienos sutarties taikymo prie kitos.

      352      Šiuo atžvilgiu Reglamento Nr. 17 taikymas likusiai procedūros daliai yra suderinamas su principu, pagal kurį taikytinos tokios
         procedūros taisyklės, kurios galiojo nagrinėjamos priemonės priėmimo metu. Tuo pačiu  atžvilgiu buvo nuspręsta, kad nebūtina
         atnaujinti pirmojo posėdžio, kuriame valstybių narių atstovai nedalyvavo, nes tuo momentu galiojusios EAPB procedūros taisyklės
         nenumatė tokios galimybės. Be to, kaip numatyta (2002 m. birželio 18 d.) Komunikato 26 punkte, reikia laikyti, jog teisėtai
         EAPB nuostatų pagrindu priimtos procedūros priemonės EAPB galiojimo pasibaigimo dieną atitiko atitinkamomis EB sutartimi nustatytomis
         procedūros priemonėmis numatytas sąlygas. Svarbu taip pat pabrėžti, kad nėra jokios formalios sąsajos tarp nuostatų, susijusių
         su valstybių narių dalyvavimu posėdyje (Reglamento (EB) Nr. 2842/98 dėl šalių išklausymo nagrinėjant tam tikras bylas pagal
         EB steigimo sutarties (EB 81) ir (EB 82) straipsnius 11 straipsnis), ir nuostatų, susijusių su konsultavimusi su konsultaciniu
         komitetu (Reglamento Nr. 17 10 straipsnis).“

      21      Ginčijamo sprendimo 358–513 konstatuojamosiose dalyse išnagrinėjusi AP 65 straipsnio 1 dalies taikymą minėtų įmonių ir įmonių
         asociacijos veiksmams, Komisija 514 konstatuojamojoje dalyje patvirtino:

      „Remdamasi AP 65 straipsnio 2 dalimi, Komisija leidžia sudaryti specializacijos susitarimus arba bendro pirkimo ar pardavimo
         susitarimus, kurie dėl jų pobūdžio ir poveikio yra visiškai analogiški, jei tenkina nustatytas sąlygas. Šiame sprendime nagrinėjamas
         konkurenciją ribojantis kartelis negali būti leidžiamas, nes jis neatitinka sutarties, kuriai šis leidimas gali būti suteiktas,
         pobūdžio. Iš tikrųjų tai yra kartelis dėl kainų patvirtinimo arba nustatymo, gamybos ribojimo arba kontrolės ir rinkų pasiskirstymo.
         Be to, nebuvo pateiktas joks prašymas šiame EAPB sutarties straipsnyje numatytam leidimui gauti.“

      22      Kalbėdama apie AP 65 straipsnio 5 dalį, Komisija ginčijamo sprendimo 515–518 konstatuojamosiose dalyse nusprendė:

      „515      Remdamasi AP 65 straipsnio 5 dalimi, Komisija gali paskirti baudas įmonėms, kurios sudarė niekinius susitarimus, įgyvendino
         ar bandė įgyvendinti įmonių asociacijos niekinius susitarimus ar sprendimus arba kurios įsitraukė į šio straipsnio 1 dalyje
         draudžiamą veiklą. Komisija gali skirti baudas, kurių dydis neviršija dvigubos apyvartos tų gaminių, kurie buvo šiuo straipsniu
         draudžiamų susitarimų, sprendimų ar veikų dalykas, tačiau jeigu susitarimo, sprendimo ar veikos tikslas yra apriboti gamybą,
         techninį vystymąsi ar investavimą, maksimalus baudų dydis gali būti padidintas iki 10 % metinės įmonių pažeidėjų apyvartos.

      516      Klausimas dėl įmonių asociacijos dalyvavimo EAPB sutarties konkurencijos normų pažeidimo procedūroje yra klausimas, kuris
         buvo nagrinėtas teismų praktikoje, būtent byloje „Eurofer“: „AP 65 straipsnio 1 dalis draudžia „visus įmonių tarpusavio susitarimus, įmonių asociacijų sprendimus ir suderintus veiksmus,
         kuriais siekiama tiesiogiai ar netiesiogiai sulaikyti, apriboti ar iškreipti normalią konkurenciją“. Pagal AP 65 straipsnio
         4 dalį: „bet kuris susitarimas ar sprendimas, draudžiamas šio straipsnio 1 dalyje, automatiškai negalioja ir juo negalima
         remtis jokiame valstybės narės teisme. Jeigu nesinaudojama teise kreiptis į Teismą, tik Komisija gali nuspręsti, ar toks susitarimas
         bei sprendimas nepažeidžia šio straipsnio“. Pagal AP 65 straipsnio 5 dalį: „Įmonėms, kurios sudarė automatiškai negaliojančius
         susitarimus, <...> įgyvendino ar bandė įgyvendinti automatiškai negaliojantį susitarimą ar sprendimą <...> arba kurios įsitraukė
         į šio straipsnio 1 dalyje draudžiamą veiką, Komisija gali skirti baudas ar delspinigius <...>“. Nors iš AP 65 straipsnio 5 dalies
         išplaukia, kad įmonių asociacijai negali būti paskirta bauda ar delspinigiai, AP 65 straipsnio 1 dalies formuluotė neleidžia
         daryti išvados, jog asociacijai, priėmusiai sprendimą, kuriuo siekiama trikdyti, riboti ar iškreipti normalią konkurenciją,
         netaikomas šioje nuostatoje numatytas draudimas. Šį aiškinimą patvirtina tiek AP 65 straipsnio 4 dalis, kuri taip pat daro
         nuorodą į tokius sprendimus, kaip ir sprendime Sarema prieš Aukščiausiąją valdžios instituciją, kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, jog AP 65 straipsnio 1 dalis taip pat taikoma asociacijoms tiek, kiek jos pačios arba
         joms priklausančios įmonės savo veikla siekia sukelti pasekmes, kurias numato ši dalis (Rink. p. 317). Šį konstatavimą, Teisingumo
         Teismo nuomone, taip pat patvirtina AP 48 straipsnis, kuris leidžia asociacijoms užsiimti bet kokia veikla, neprieštaraujančia
         minėtos sutarties nuostatoms. Priešingai tam, ką teigia ieškovė, iš minėto sprendimo Sarema prieš Aukščiausiąją valdžios instituciją taip pat išplaukia, kad įmonių asociacija AP 65 straipsnio 1 dalies prasme gali gauti leidimą sudaryti susitarimą pagal AP 65 straipsnio
         2 dalį (Rink. p. 317–322). Taigi reikia atmesti ieškovės argumentą, jog įmonių asociacija AP 65 straipsnio 1 dalies prasme
         negali pažeisti šioje nuostatoje numatyto draudimo.“

      517      Iš to darytina išvada, kad įmonių asociacijai negali būti paskirtos baudos, tačiau bet kuriuo atveju, jei nėra abejonių, kad
         ji dalyvavo pažeidime, jai gali būti skirtas sprendimas. <…>

      518      Kalbant apie įmones, aplinkybės, į kurias reikia atsižvelgti apskaičiuojant baudas, yra būtent pažeidimo sunkumas, trukmė
         bei sunkinančios ir lengvinančios aplinkybės.“

      23      Ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „(Vienuolika įmonių ir įmonių asociacija, kuriai priklauso ir ieškovės) įgyvendino vieną sudėtinį ir tęstinį kartelį Italijos
         gelžbetonio armatūros strypų ir ritinių rinkoje, kurio tikslas ir pasekmė buvo kainų nustatymas ir kuriuo taip pat buvo suderintai
         ribojama ar kontroliuojama gamyba arba pardavimas.

      Kadangi šio kartelio tikslas riboti arba iškreipti normalią konkurenciją Bendrojoje rinkoje, jis pažeidžia AP 65 straipsnio
         1 dalį.“

      24      Pagal ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 2 dalį ieškovės bylose T‑27/03, T‑46/03, T‑58/03, T‑79/03, T‑80/03 ir T‑97/03 dalyvavo
         kartelyje nuo 1989 m. gruodžio 6 d. iki 2000 m. birželio 27 d., o ieškovė byloje T‑98/03 nuo 1989 m. gruodžio 6 d. iki 2000 m.
         liepos 4 dienos.

      25      Iš ginčijamo sprendimo 2 straipsnio išplaukia, kad ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 dalyje nurodytoms įmonėms, tarp kurių
         yra ieškovės, buvo paskirta bendra 85,04 milijono eurų dydžio bauda.

       Procesas
      26      Pareiškimais, kuriuos Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo nuo 2003 m. sausio 31 d. iki kovo 10 d., ieškovės pareiškė
         šiuos ieškinius.

      27      Atitinkamai 2003 m. gegužės 8 d. ir 15 d. bylose T‑79/03 ir T‑46/03 Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktais
         atskirais dokumentais ieškovės pateikė prašymą sustabdyti ginčijamo sprendimo vykdymą.

      28      2003 m. rugpjūčio 5 d. Pirmosios instancijos teismo pirmininko nutartimi IRO prieš Komisiją (T‑79/03 R, Rink. p. II‑3027) ir 2003 m. spalio 20 d. Nutartimi Leali prieš Komisiją (T‑46/03 R, Rink. p. II‑4473) prašymai sustabdyti vykdymą buvo atmesti, atidedant bylinėjimosi išlaidų klausimą.

      29      2004 m. birželio 16 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu kiekvienoje byloje Italijos Respublikos
         vyriausybė pateikė prašymą įstoti į šias bylas ieškovių pusėje.

      30      2004 m. liepos 27 d. Pirmosios instancijos teismo pirmosios kolegijos pirmininko nutartimi Italijos Respublikos vyriausybei
         buvo leista įstoti į kiekvieną bylą ieškovių reikalavimams palaikyti. Per žodinę proceso dalį ji, remdamasi Pirmosios instancijos
         teismo procedūros reglamento 116 straipsnio 6 dalimi, pateikė savo pastabas dėl teismo posėdžio pranešimo.

      31      2005 m. spalio 18 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu ieškovė byloje T‑46/03 pateikė naują prašymą
         sustabdyti ginčijamo sprendimo vykdymą. 2006 m. sausio 24 d. Pirmosios instancijos teismo pirmininko nutartimi Leali prieš Komisiją (T‑46/03 R II, Rink. p. II‑0000) šis prašymas buvo atmestas.

      32      Vadovaudamasis Procedūros reglamento 14 straipsnio 1 dalimi ir pasiūlius ketvirtajai kolegijai, Pirmosios instancijos teismas,
         išklausęs šalis, pagal minėto reglamento 51 straipsnio 1 dalį nusprendė perduoti bylą nagrinėti išplėstinei kolegijai.

      33      2006 m. liepos 6 d. Nutartimi Pirmosios instancijos teismo penktosios kolegijos pirmininkas, išklausęs šalis, nurodė sujungti
         bylas T‑27/03, T‑46/03, T‑58/03, T‑79/03, T‑80/03, T‑97/03 ir T‑98/03, kad būtų kartu vykdoma žodinė proceso dalis ir priimamas
         sprendimas.

      34      Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu, Pirmosios instancijos teismas nusprendė pirmiausia išklausyti šalis dėl pagrindo,
         pagrįsto tuo, kad Komisija neturėjo kompetencijos priimti ginčijamo sprendimo. Jis, taikydamas Procedūros reglamento 64 straipsnyje
         numatytas proceso organizavimo priemones, raštu pateikė Komisijai klausimą, į kurį ji atsakė per nustatytą terminą.

      35      Per 2006 m. rugsėjo 19 d. vykusį posėdį buvo išklausytos šalių kalbos ir atsakymai į Pirmosios instancijos teismo pateiktus
         klausimus.

       Šalių reikalavimai
      36      Byloje T‑27/03 ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        pirmiausia ir iš esmės pripažinti neegzistuojančiu ir (arba) negaliojančiu ginčijamą sprendimą ar bet kuriuo atveju jį panaikinti
         dėl kompetencijos nebuvimo ir įgaliojimų viršijimo,

      –        subsidiariai ir iš esmės panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis susijęs su sankcija, klaidingu geografinės rinkos apibrėžimu,
         nemotyvavimu, neteisingu teisės taikymu, įrodymų nepagrįstumu  pateiktų kaltinimų atžvilgiu, administracinių veiksmų nešališkumo
         principo ir teisės į gynybą pažeidimu,

      –        nepatenkinus pirmų dviejų reikalavimų, iš esmės panaikinti baudą dėl to, kad ji yra neracionali ir pagrįsta nepakankamu tyrimu
         bei nepakankamai motyvuota, arba bet kuriuo atveju sumažinti ieškovei paskirtą sankciją pirmiausia atskaitant 225 % padidinimą,
         priskaičiuotą siekiant atgrasančio poveikio, 105 % padidinimą dėl trukmės, proporcingai sumažinant pagrindinę baudą dėl naikinamosios
         senaties, dėl nedidelio pažeidimo sunkumo, dėl marginalinio jos dalyvavimo kartelyje ir dėl to, kad jos atžvilgiu kaltinimai
         nebuvo aiškiai pripažinti,

      –        bet kuriuo atveju priteisti iš atsakovės bylinėjimosi šioje instancijoje išlaidas.
      37      Byloje T‑46/03 ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        pirmiausia panaikinti ginčijamą sprendimą,
      –        subsidiariai sumažinti paskirtos baudos sumą, atsižvelgiant į tai, kad kaltinimai, pateikti Acciaierie e Ferriere Leali Luigi SpA, negali būti jai priskirti, bei į tai, kad padidinimas dėl trukmės neteisingai taikytas visai pagrindinei baudai, taip pat
         į jos nestabilią ir specifinę finansinę padėtį,

      –        priteisti iš Komisijos jos šioje instancijoje patirtas bylinėjimosi išlaidas.
      38      Byloje T‑58/03 ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        pirmiausia panaikinti ginčijamą sprendimą,
      –        subsidiariai sumažinti paskirtos baudos dydį, atsižvelgiant į tai, kad negalima jai priskirti elgesio, buvusio po jos bankroto,
         t. y. laikotarpiu nuo 1998 m. lapkričio 25 d. iki gruodžio 4 d., ir į tai, kad padidinimas dėl trukmės buvo neteisingai taikytas
         visai pagrindinei baudai, taip pat į jos nepatikimą ir specifinę finansinę padėtį,

      –        priteisti iš Komisijos atlyginti ieškovės šioje instancijoje patirtas bylinėjimosi išlaidas ir honorarus.
      39      Byloje T‑79/03 ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        panaikinti ginčijamą sprendimą dėl Komisijos įgaliojimų neturėjimo ir akivaizdaus kompetencijos nebuvimo dėl to, jog šis sprendimas
         buvo priimtas aiškiai darant nuorodą į neegzistuojantį teisinį pagrindą, ir dėl to, jog nebuvo jokios nuostatos pasibaigus
         EAPB sutarties galiojimui, kuri Komisijai suteiktų įgaliojimą priimti sprendimą AP 65 straipsnio pagrindu,

      –        panaikinti sprendimą dėl įgaliojimų viršijimo, neteisingo, prieštaringo ir klaidingo teisės taikymo, nes Komisija, taikydama
         AP 65 straipsnį, rėmėsi Reglamento Nr. 17 numatytomis procedūros taisyklėmis, nors šios yra aiškiai ir išimtinai skirtos EB 81
         ir EB 82 straipsnių taikymui; tai pat dėl minėto reglamento nuostatų pažeidimo, susijusio su pranešimo apie kaltinimus apimtimi
         ir ribomis, bei nacionalinių valdžios institucijų dalyvavimo; iš to išplaukia, kad visa Komisijos procedūra yra neužbaigta,
         nevientisa ir neteisėta,

      –        panaikinti sprendimą dėl piktnaudžiavimo įgaliojimais, kylančio iš nepakankamo tyrimo bei motyvavimo, ir tai lėmė klaidingą
         atitinkamos rinkos apibrėžimą bei prieštaringą ir nelogišką tariamo kartelio sąlygų bei  sudėtinių elementų pobūdį,

      –        subsidiariai panaikinti ginčijamą sprendimą dėl teisės akto pažeidimo, kurį lėmė nepakankamas tyrimas toje minėto sprendimo
         dalyje, kur ieškovė yra laikoma atsakinga už antikonkurencinį kartelį 1989–1996 m. laikotarpiu, nors nėra jokių duomenų, įrodančių
         jos dalyvavimą tariamai neteisėtoje veikloje; todėl proporcingai sumažinti jai paskirtą baudą,

      –        subsidiariai panaikinti arba sumažinti jai ginčijamame sprendime paskirtą baudą dėl vienodo požiūrio, teisėtų lūkesčių apsaugos,
         proporcingumo ir adekvatumo nustatant sankciją principų pažeidimo,

      –        priteisti iš Komisijos šioje instancijoje patirtas bylinėjimosi išlaidas.
      40      Byloje T‑80/03 ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        pirmiausia konstatuoti, jog neegzistuoja ir (arba) negalioja ginčijamas sprendimas, ją solidariai su SP SpA, anksčiau buvusia Siderpotenza SpA, įpareigojęs sumokėti 16,14 milijonų eurų baudų dėl to, kad ji kartu su kitomis įmonėmis sudarė vieną, sudėtinį ir tęstinį
         kartelį Italijos gelžbetonio armatūros strypų ir ritinių rinkoje, kurio tikslas ir poveikis – kainų nustatymas ir kuriuo taip
         pat buvo sutarta riboti arba kontroliuoti gamybą arba pardavimą, bei bet kuriuo atveju panaikinti jį dėl to, kad EAPB sutarties
         galiojimas buvo pasibaigęs prieš priimant ginčijamą sprendimą,

      –        subsidiariai panaikinti ginčijamą sprendimą, būtent kiek jis susijęs su  sankcija, dėl Komisijos kompetencijos nebuvimo, piktnaudžiavimo
         įgaliojimais ir akivaizdaus įgaliojimų viršijimo bei dėl klaidingo AP 65 straipsnio taikymo ir dėl motyvavimo nebuvimo ir
         (arba) prieštaringumo jos atžvilgiu,

      –        nepatenkinus pirmųjų dviejų reikalavimų, sumažinti jai Komisijos pagal apyvartą paskirtą baudą dėl neteisingo AP 65 straipsnio
         5 dalies taikymo,

      –        bet kuriuo atveju priteisti iš Komisijos šioje instancijoje patirtas bylinėjimosi išlaidas.
      41      Bylose T‑97/03 ir T‑98/03 ieškovės Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį tiek, kiek jis su jomis susijęs,
      –        subsidiariai panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį tiek, kiek jos kaltinamos dalyvavusios pažeidime iki 1966 m. vasario
         13 dienos,

      –        panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį tiek, kiek minėtas straipsnis su jomis susijęs,
      –        subsidiariai iš dalies pakeisti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį taip, kad būtų panaikinta arba iš esmės sumažinta paskirta
         bauda,

      –        priteisti iš Komisijos šioje instancijoje patirtas bylinėjimosi išlaidas.
      42      Komisija kiekvienoje byloje Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        atmesti ieškinį,
      –        priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl teisės
      43      Palaikydamos savo reikalavimus visos ieškovės nurodo pagrindą, susijusį su tuo, jog Komisija ginčijamo sprendimo priėmimo
         metu neturėjo kompetencijos konstatuoti AP 65 straipsnio pažeidimo.

      44      Įvairūs su šiuo pagrindu susiję argumentai gali būti sugrupuoti į keturias dalis. Pirmoji argumentų, kurie nurodyti kiekvienoje
         byloje, dalis susijusi su Komisijos kompetencijos nebuvimu taikyti EAPB sutarties konkurencijos taisykles pasibaigus šios
         sutarties galiojimui. Antroji argumentų dalis, nurodyta T‑27/03, T‑46/03 ir T‑58/03 bylose, susijusi su 2002 m. birželio 18 d.
         Komunikato neteisėtumu tiek, kiek jis pratęsė AP 65 straipsnio taikymą pasibaigus EAPB sutarties galiojimui. Trečioji argumentų
         dalis, nurodyta T‑27/03, T‑79/03, T‑97/03 ir T‑98/03 bylose, susijusi su tuo, jog pasibaigus EAPB sutarties galiojimui neteisėtai
         buvo vykdoma Reglamento Nr. 17 procedūra. Ketvirtoji argumentų, nurodytų  T‑46/03, T‑58/03, T‑97/03 ir T‑98/03 bylose, dalis
         susijusi su lex mitior principo pažeidimu. Reikia nagrinėti pirmąją šio pagrindo argumentų dalį.

       Šalių argumentai
      45      Kiekvienoje byloje ieškovė primena, kad Bendrijos veiksmai turi būti pagrįsti konkrečiu teisiniu pagrindu. Ieškovės pastebi,
         kad ginčijamame sprendime daroma nuoroda tik į EAPB sutarties nuostatas, būtent į jos 65 straipsnį. Kadangi 2002 m. gruodžio
         17 d., t. y. priimant ginčijamą sprendimą, EAPB sutartis nebebuvo Bendrijos teisinės sistemos dalis, ši sutartis negali būti
         minėto sprendimo teisinis pagrindas.

      46      Jos paaiškina, kad remiantis AP 97 straipsniu šia sutartimi įtvirtinta teisinė sistema 2002 m. liepos 23 d. savaime ir visiškai
         nustojo egzistuoti. Kadangi šią kompetenciją suteikiančios normos nustojo galioti, Komisija, priimdama ginčijamą sprendimą,
         neturėjo jokios kompetencijos taikyti AP 65 straipsnio. Taigi šis atvejis susijęs ne su teisės aktų tęstinumu laiko atžvilgiu
         toje pačioje teisinėje sistemoje, bet su sutarties galiojimo pasibaigimu susijusia problema ir susijusios sutarties nustatytos
         teisinės sistemos išnykimu.

      47      Ieškovių nuomone, tik valstybės, pasirašiusios EAPB sutartį, gali savarankiškai nuspręsti, ar Europos Bendrija gali perimti
         Europos anglių ir plieno bendrijos (EAPB) teises, pareigas ir privilegijas ir kokiomis sąlygomis. Šiuo atžvilgiu ieškovės
         bylose T‑27/03, T‑79/03, T‑80/03, T‑97/03 ir T‑98/03 daro nuorodą į tarptautinę teisę, būtent į 1969 m. gegužės 23 d. Vienos
         konvencijos dėl tarptautinių sutarčių teisės 54 ir 70 straipsnius (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, t. 788, p. 354). Iš
         tikrųjų tarptautinės teisės principai yra teisėtas Bendrijos teisės nuostatų aiškinimo šaltinis (1992 m. lapkričio 24 d. Teisingumo
         Teismo sprendimo Poulsen ir Diva Navigation, C‑286/90, Rink. p. I‑6019, 9 punktas; 1997 m. sausio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Opel Austria prieš Tarybą, T‑115/94, Rink. p. II‑39, 89–95 punktai).

      48      Šiomis aplinkybėmis ieškovės bylose T‑46/03, T‑58/03, T‑79/03 ir T‑80/03 nurodo, viena vertus, kad Komisija 2000 m. rugsėjo
         27 d. Komunikate KOM/2000/588, galutinis „Struktūrinio dialogo, pasibaigus EAPB sutarties galiojimui, ateitis“ konstatavo,
         jog „bet kokio svarstymo (dėl EAPB sutarties galiojimo pasibaigimo) atskaitos taškas turi būti valstybių barių noras nepratęsti
         EAPB institucijų ir tvarkos galiojimo ilgiau nei sutartyje nustatytas terminas“.

      49      Kita vertus, visos ieškovės nurodo vieną ar kitą aiškiai valstybių narių ar Tarybos priimtą protokolą, sprendimą ar reglamentą
         tam, kad sureguliuotų EAPB sutarties galiojimo pasibaigimo pasekmes. Tai yra šie dokumentai:

      –        byloje T‑79/03 ieškovės remiasi prie Nicos sutarties pridėtu protokolu dėl EAPB sutarties galiojimo pasibaigimo finansinių
         pasekmių ir dėl Anglių ir plieno mokslo tyrimų fondo,

      –        visos ieškovės remiasi 2002 m. vasario 27 d. Taryboje susirinkusių valstybių narių vyriausybių atstovų Sprendimu 2002/234/EAPB
         dėl EAPB sutarties galiojimo pasibaigimo finansinių pasekmių ir dėl Anglių ir plieno mokslo tyrimų fondo (OL L 79, p. 42),

      –        bylose T‑27/03, T‑46/03, T‑58/03, T‑79/03 ir T‑80/03 ieškovės remiasi 2002 m. liepos 19 d. Taryboje susirinkusių valstybių
         narių vyriausybių atstovų Sprendimu 2002/595/EB dėl EAPB sutarties galiojimo pabaigos pasekmių EAPB sudarytiems tarptautiniams
         susitarimams (OL L 194, p. 35),

      –        bylose  T‑27/03, T‑79/03 ir T‑80/03 ieškovės remiasi 2002 m. birželio 3 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 963/2002, nustatančiu
         pereinamojo laikotarpio nuostatas dėl antidempingo ir antisubsidinių priemonių, patvirtintų Komisijos sprendimais Nr. 2277/96/EAPB
         ir Nr. 1889/98/EAPB, bei dėl šiais sprendimais paremtų nagrinėjamų antidempingo ir antisubsidinių tyrimų, skundų ir prašymų
         (OL L 149, p. 3),

      –        2002 m. liepos 23 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1407/2002 dėl valstybės paramos anglies pramonei (OL L 205, p. 1), kuriuo
         remiasi ieškovės bylose T‑80/03, T‑97/03 ir T‑98/03,

      –        2002 m. rugsėjo 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1840/2002 dėl EAPB statistikos sistemos galiojimo
         pratęsimo pasibaigus EAPB sutarties galiojimui (OL L 279, p. 1), kuriuo remiasi ieškovės byloje T‑79/03,

      –        2003 m. vasario 27 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 405/2003 dėl akmens anglies, kurios kilmė trečiosios šalys, Bendrijos importo
         monitoringo (OL L 62, p. 1), kuriuo remiasi ieškovės byloje T‑79/03.

      50      Tačiau valstybės narės nesiėmė jokių priemonių EAPB sutartimi nustatytų konkurencijos normų galiojimui pratęsti arba nenumatė
         joms pereinamojo laikotarpio priemonių. Neesant jokio EAPB sutartį pasirašiusių valstybių narių sprendimo dėl AP 65 straipsnio
         taikymo pasibaigus minėtos sutarties galiojimui, Komisija nebėra kompetentinga taikyti šios nuostatos. Kitaip tariant, priimdama
         ginčijamą sprendimą Komisija pratęsė AP 65 straipsnio, kuris nebegaliojo, galiojimą, nesant jokio teisinio dokumento, aiškiai
         leidžiančio tai daryti.

      51      Ieškovės bylose T‑46/03, T‑58/03, T‑79/03, T‑80/03, T‑97/03 ir T‑98/03 pabrėžia, jog, nepaisant jų bendro įsitikinimo ir reikalavimo,
         kad EAPB, EB ir EAEB turi būti aiškinamos remiantis loginio nuoseklumo kriterijais, jos yra skirtingos ir savarankiškos sutartys,
         kurios Bendrijų institucijoms suteikia skirtingą ir aiškiai apibrėžtą kompetenciją. Kiekviena sutartis, vertinama atskirai,
         yra išsami ir savarankiška normų, kurios visos vykdomos, realizuojamos ir įgyvendinamos specifinėje srityje, sistema. ES 3 straipsnis
         ir EB 305 straipsnis liudija savarankišką skirtingų sutarčių pobūdį.

      52      Kalbėdamos apie Komisijos argumentą, susijusį su 1965 m. balandžio 8 d. Sutartimi, įsteigiančia Europos Bendrijų jungtinę
         Tarybą ir jungtinę Komisiją (toliau – jungimosi sutartis), kuri buvo Amsterdamo sutarties 9 straipsniu panaikinta, ieškovės
         bylose T‑46/03, T‑58/03, T‑79/03, T‑80/03, T‑97/03 ir T‑98/03 pabrėžia, kad, nepaisant institucijų sujungimo, skirtingos Bendrijos
         išliko atskirtos ir skirtingos. Komisija ir toliau vykdė skirtingą kompetenciją ir veikė pagal skirtingus įgaliojimus, atsižvelgdama
         į tai, ar veikė vienos, ar kitos Bendrijos labui (1994 m. rugpjūčio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimas Prancūzija prieš Komisiją, C‑327/91, Rink. p. I‑3641). Būtų prieštaringa teigti, kad konkurencijos sritis automatiškai iš EAPB sutarties tvarkos perėjo
         į EB sutarties tvarką dėl tariamos Bendrijos teisės sistemos savarankiškumo, o įvairioms kitoms sritims būtų buvęs reikalingas
         specifinis valstybių narių sprendimas.

      53      Ieškovės bylose T‑46/03 ir T‑58/03 taip pat ginčija tai, jog EAPB sutartis laikoma lex specialis (ginčijamo sprendimo 348 konstatuojamoji dalis) EB sutarties atžvilgiu, todėl kad EAPB sutartis pasirašyta anksčiau nei EB
         sutartis. Teismo praktika, kurią savo atsiliepime į ieškinį nurodo Komisija, jokiu būdu nėra susijusi su EAPB sutarties galiojimo
         pasibaigimo prielaida ir tik patvirtina, kad EAPB sutartis buvo skirta reglamentuoti plieno rinką, o EB sutartis reglamentavo
         visas kitas sritis. Bet kuriuo atveju, jei EAPB turėtų būti lex specialis EB sutarties atžvilgiu, EAPB sutarties galiojimo pasibaigimo pasekmė būtų tai, jog Komisija ginčijamame sprendime turėtų
         taikyti EB 81 straipsnį.

      54      Kalbėdamos apie EB 305 straipsnį, kuris, anot Komisijos, patvirtina EAPB sutarties lex specialis pobūdį, ieškovės bylose T‑97/03 ir T‑98/03 teigia, kad tai yra visiškai suderinama nuostata, naudojama paprotinėje teisėje
         ir įtvirtinta Vienos konvencijos 30 straipsnio 2 dalyje. EB 305 straipsniu taip siekiama, kad vėlesnė sutartis – EB sutartis
         – turėtų pirmenybę ankstesnės sutarties – EAPB sutarties – atžvilgiu pastarosios reglamentuojamame sektoriuje. Vis dėlto ši
         nuostata neįpareigoja Komisijos taikyti EAPB sutarties pasibaigus jos galiojimui.

      55      Komisija teigia, kad EB sutartis ir EAPB sutartis priklauso vienai ir tai pačiai teisinei sistemai, kuri yra Bendrijos teisinė
         sistema (1991 m. gruodžio 14 d. Teisingumo Teismo nuomonė 1/91, Rink. p. I‑6079, 21 punktas). Ji paaiškina, kad dėl šios teisinės
         sistemos išskirtinio pobūdžio Bendrijos teismas, darydamas nuorodas į EB sutarties nuostatas, EAPB ir EAEB sutarčių nuostatas
         aiškino bendrųjų principų, kuriais grindžiamos visos Bendrijų sutartys, pagrindu (1990 m. vasario 22 d. Teisingumo Teismo
         sprendimo Busseni, C‑221/88, Rink. p. I‑495, 16 ir 21 punktai). Taigi AP 65 straipsnis turėjo būti aiškinamas suderintai su EB 81 straipsniu
         (1962 m. gegužės 18 d. Teisingumo Teismo sprendimas Geitling Ruhrkohlen-Verkaufsgesellschaft ir kt. prieš Aukščiausiąją vadžios instituciją, 13/60, Rink. p. 165; 1999 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Thyssen Stahl prieš Komisiją, T‑141/94, Rink. p. II‑347, 262, 266 ir 277 punktai).

      56      Bendrijos teisinės sistemos išskirtinį pobūdį pagrindžia institucijų bendrumas. Šiuo atžvilgiu Komisija daro nuorodą į jungimosi
         sutartį bei į ES 1 straipsnio trečiąją pastraipą, ES 3 straipsnio 1 dalį ir į ES 48 ir ES 49 straipsnius.

      57      Komisija pastebi, kad Bendrijos teisės sistemoje EAPB sutartis yra lex specialis, kuri nukrypsta nuo lex generalis, t. y. EB sutarties. Ji šiuo atžvilgiu daro nuorodą į EB 305 straipsnio 1 dalį bei teismų praktiką (1985 m. spalio 24 d.
         Teisingumo Teismo sprendimo Gerlach, 239/84, Rink. p. 3507, 9–11 punktai; 1994 m. lapkričio 15 d. Teisingumo Teismo nuomonės 1/94, Rink. p. I‑5267, 25–27 punktai;
         generalinio advokato W. Van Gerven išvados byloje, kurioje buvo priimtas 1994 m. balandžio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimas
         Banks, C‑128/92, Rink. p. I‑1209, I‑1212, 8 punktas; 2001 m. birželio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo ESF Elbe-Stahlwerke Feralpi prieš Komisiją, T‑6/99, Rink. p. II‑1523, 102 punktas ir 2003 m. liepos 8 d. . Pirmosios instancijos teismo sprendimo Verband der freien Rohrwerke ir kt. prieš Komisiją, T‑374/00, Rink. p. II‑2275, 68 punktas). Komisija teigia, kad 2002 m. liepos 23 d. pasibaigus lex specialis galiojimui, lex generalis, t. y. EB sutartis, visiškai atgavo savo vis expansiva, kurį per visą EAPB sutarties galiojimo laikotarpį ribojo EB 305 straipsnis, vadinasi, sektoriams, kurie anksčiau priklausė
         EAPB sutarties taikymo sričiai, pasibaigus EAPB sutarties galiojimui, taikomos atitinkamos EB sutarties nuostatos. Šiuo atžvilgiu
         Komisija daro nuorodą į ginčijamo sprendimo 348 konstatuojamąją dalį.

      58      Nuoroda į tarptautinę teisę, būtent į Vienos konvencijos 54 ir 70 straipsnius, paneigtų Bendrijos teisinės sistemos sui generis pobūdį (1964 m. liepos 15 d. Teisingumo Teismo sprendimas Costa, 6/64, Rink. p. 1141 ir 1964 m. lapkričio 13 d. Sprendimas Komisija prieš Liuksemburgą ir Belgiją, 90/63 ir 91/63, Rink. p. 1217). Dėl Bendrijos teisinės sistemos vienovės ir lex specialis – lex generalis santykio, esančio tarp EAPB ir EB sutarčių, EAPB sutarties galiojimo pasibaigimo pasekmių nereglamentuoja tarptautinė teisė,
         bet jos turi būti įvertintos atsižvelgiant į Bendrijos teisinės sistemos nuostatas.

      59      Ieškovių minėta teismų praktika jų argumentui, pagal kurį tarptautinė teisė taip pat gali būti taikoma Bendrijos teisėje,
         nėra svarbi todėl, kad ji susijusi su santykiais tarp Bendrijos ir trečiųjų šalių, o ne santykiais, atsiradusiais Bendrijos
         teisinės sistemos viduje.

      60      Pasibaigus EAPB sutarties galiojimui, perėjimas nuo EAPB sutarties sistemos prie EB sutarties sistemos konkurencijos srityje
         įvyko savaime pagal normų tęstinumo laiko atžvilgiu principą toje pačioje teisinėje sistemoje. Šiuo atžvilgiu Komisija primena,
         kad iš esmės proceso taisyklės taikomos visiems nagrinėjamiems ginčams, kai jos įsigalioja, priešingai nei materialinės teisės
         taisyklės, kurios paprastai aiškinamos kaip nereglamentuojančios situacijų, atsiradusių iki jų įsigaliojimo (1981 m. Teisingumo
         Teismo sprendimo Salumi, 212/80–217/80, Rink. p. 2735, 9 punktas; 1993 m. Teisingumo Teismo sprendimo CT Control (Roterdamas) ir JCT Benelux prieš Komisiją, C‑121/91 ir C‑122/91, Rink. p. I‑3873, 22 punktas ir 1999 m. rugsėjo 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo De Haan, C‑61/98, Rink. p. I‑5003, 13 punktas).

      61      Atsižvelgdama į šiuos principus, Komisija, pasibaigus EAPB sutarties galiojimui, taikė Reglamento Nr. 17 procedūros taisykles.
         Kalbant apie materialinės teisės nuostatas, ginčijamas sprendimas buvo susijęs su karteliu, kuris veikė iki 2000 metų. Todėl
         vienintelę nuostatą, kurią pažeidė šio sprendimo adresatai, buvo AP 65 straipsnio 1 dalis. Kitaip tariant, EB 81 straipsnis
         nepaminėtas ginčijamame sprendime todėl, kad AP 65 straipsnis buvo ta materialinės teisės nuostata, kuri galiojo atliekant
         antikonkurencinius veiksmus. Komisija taip pat teigia, kad tai, jog administracinė procedūra, kurioje taikomas AP 65 straipsnis
         faktinėms aplinkybėms, susiklosčiusioms, kai galiojo EAPB sutartis, reikalavo terminų, viršijančių EAPB sutarties galiojimo
         trukmę, negali turėti tokių pasekmių, jog AP 65 straipsnis prarastų savo veiksmingumą iki minėtos sutarties galiojimo pabaigos,
         o pareiga neiškraipyti konkurencingos dinamikos, kuri minėtame straipsnyje yra nustatyta visiems ūkio subjektams, taptų neveiksminga.

      62      AP 65 straipsnio taikymas pažeidimams, padarytiems prieš nustojant galioti EAPB sutarčiai, yra logiška ir nuosekli principų,
         susijusių su normų tęstinumu laiko atžvilgiu toje pačioje teisinėje sistemoje, pasekmė. Komisija pabrėžia, kad ji teisėtai
         galėjo priimti ginčijamą sprendimą, nes pasibaigus EAPB sutarties galiojimui ji pagal EB sutartį išliko institucija, kompetentinga
         nagrinėti konkurencijos taisykles. Ji taip pat pabrėžia, kad taikė tik tas EAPB nuostatas, kurios akivaizdžiai atitiko EB
         sutarties nuostatas. Be to, pats Teisingumo Teismas toliau, pasibaigus AP 65 straipsnio galiojimui, jas taikė aplinkybėms,
         kurios įvyko, kai ji dar galiojo (žr., pavyzdžiui, 2003 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo International Power ir kt. prieš NALOO, C‑172/01 P, C‑175/01 P, C‑176/01 P ir C‑180/01 P, Rink. p. I‑11421, 168 punktą ir 2003 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo
         sprendimo Eurofer prieš Komisiją, C‑179/99 P, Rink. p. I‑10725, 22–26 punktus).

      63      Komunikatas dėl struktūrinio dialogo pasibaigus EAPB sutarties galiojimui ateities buvo skirtas veiksmams ir situacijoms,
         galinčioms atsirasti pasibaigus EAPB sutarties galiojimui. Tačiau ginčijamu sprendimu tik nustatytas pažeidimas ir paskirtos
         baudos už veiksmus, kurie atsirado tada, kai EAPB sutartis dar galiojo.

      64      Kalbėdama apie ieškovių argumentams, kad nesant specifinio valstybių narių arba Tarybos sprendimo Komisija, pasibaigus minėtos
         sutarties galiojimui, nebeturėjo kompetencijos taikyti AP 65 straipsnio, pagrįsti šio sprendimo 49 punkte minėtus įvairius
         teisės aktus, Komisija teigia, kad Sprendimo 2002/234 priėmimas susijęs su tuo, jog EAPB paveldas negalėjo būti automatiškai
         perkeltas Europos Bendrijai, nes EB sutartyje nėra jokių nuostatų, pagal kurias Europos Bendrija automatiškai perimtų EAPB
         turtines teises ir pareigas. Nesant specifinio sprendimo, pasibaigus EAPB sutarties galiojimui, EAPB fondai turėjo būti perduoti
         valstybėms narėms (žr. Sprendimo 2002/234 pirmą konstatuojamąją dalį ir 2000 m. rugsėjo 6 d. Komisijos komunikatą KOM (2000) 518,
         galutinis). Taigi buvo būtina, kad valstybės narės priimtų ad hoc teisės aktą, t. y. Nicos sutarties C protokolą, tam, kad EAPB sutarties fondai būtų perduoti Europos Bendrijai. Tačiau EAPB
         vykdoma konkurencijos apsauga anglies ir plieno sektoriuje pasibaigus EAPB sutarties galiojimui automatiškai perėjo į Europos
         Bendrijos tvarką ir taip pasibaigė EB 305 straipsnio lex generalis ribojimas vis expansiva.

      65      Kalbėdama apie Sprendimą 2002/595, Komisija paaiškina, kad būtinybė sureguliuoti EAPB sutarties galiojimo pasibaigimo pasekmes
         tarptautiniams susitarimams priimant specifinį valstybių narių sprendimą atsirado ,pirma, iš politinės valios net pasibaigus
         EAPB sutarties galiojimui išlaikyti „specifinę“ minėtuose susitarimuose su EAPB susijusiems gaminiams numatytą tvarką ir,
         antra, kadangi Europos Bendrija, remdamasi EB sutarties nuostatomis, negali automatiškai pasiskelbti EAPB teisių perėmėja
         santykiuose su trečiosiomis šalimis, nes šios negali būti susaistytos tokia Bendrijos tvarkos „vidine“ taisykle, kaip antai
         EB 305 straipsnis. Taigi Sprendimas 2002/595 aiškiai perdavė Europos Bendrijai EAPB teises ir pareigas santykiuose su trečiosiomis
         šalimis. 2002 m. liepos 19 d. Tarybos sprendimo 2002/596/EB dėl EAPB sutarties galiojimo pabaigos pasekmių EAPB sudarytiems
         tarptautiniams susitarimams (OL L 194, p. 36) 1 straipsnis patvirtino šį perdavimą. Komisija priduria, kad pagal šio sprendimo
         2 straipsnį ji turėjo pranešti trečiosioms šalims apie šį perdavimą ir prireikus derėtis dėl susitarimų pakeitimų.

      66      Kalbėdama apie ieškovių argumentą, susijusį su Reglamentu Nr. 963/2002, Komisija tvirtina, kad šio reglamento priėmimas buvo
         būtinas dėl to, jog Europos Bendrijos prekybos politikos valdymui būdingas kitoks sprendimų priėmimo procesas nei numatytas
         EAPB sutartyje. Pirmuoju atveju kompetencija priklauso Tarybai, o antruoju– Komisijai. Taigi pagal AP 74 straipsnį ir 1996 m.
         lapkričio 28 d. Komisijos sprendimo Nr. 2277/96/EAPB dėl apsaugos nuo importo dempingo kaina iš EAPB narėmis nesančių valstybių
         (OL L 308, p. 11) 14 straipsnį Komisija nustatė laikinus ir galutinius dempingo muitus. Be to, Reglamento Nr. 963/2002 priėmimas
         paaiškinamas Bendrijos įsipareigojimais taikant bendrojo susitarimo dėl muitų tarifų ir prekybos (GATT) VI straipsnį. Atitinkamos
         šalims trečiosiose valstybėse svarbu sužinoti, ar EAPB sutarties galiojimo pasibaigimo momentu nenutrūks maksimalus aštuoniolikos
         mėnesių antidempingo procedūros terminas. Manydama, kad trečiosios šalys negalėjo visiškai žinoti nei EB 305 straipsnio taikymo
         apimties, nei teisės aktų tęstinumo laiko atžvilgiu principo taikymo poveikio, būtent atsižvelgdama į tarp abiejų sutarčių
         egzistuojančius institucinius skirtumus, Taryba priėmė Reglamentą Nr. 963/2002. Atvirkščiai, tai, kad EAPB ir EB sutartyse
         už būtinų konkurencijos apsaugos priemonių priėmimą atsakinga institucija yra ta pati, t. y. Komisija, leido, remiantis bendraisiais
         teisės principais, pereiti nuo vienos sutarties prie kitos. Galiausiai Reglamento Nr. 963/2002 priėmimas susijęs su tuo, kad,
         priešingai sprendimams, konstatuojantiems konkurencijos normų pažeidimus, EAPB sutartyje numatytos antidempingo priemonės
         ateičiai nustatė tvarką, susijusią su gaminiais, kurių atžvilgiu buvo naudojamas dempingas, ir todėl turėjo poveikį, kuris
         galėjo pasireikšti netgi pasibaigus EAPB sutarties galiojimui.

      67      Taip pat Reglamentas Nr. 1840/2002 dėl EAPB statistikos sistemos galiojimo pratęsimo ir Reglamentas Nr. 405/2003 dėl akmens
         anglies, kurios kilmė trečiosios šalys, importo monitoringo yra skirti veiksmams ir situacijoms, kurie atsirado pasibaigus
         EAPB sutarties galiojimui. Tačiau ginčijamu sprendimu tik nustatyta, jog buvo padarytas pažeidimas, ir paskirta sankcija už
         laikotarpį, kai EAPB sutartis visiškai galiojo.

      68      Kalbėdama apie Reglamentą Nr. 1407/2002, Komisija paaiškina, kad jis įtvirtina su EAPB sektoriumi susijusios pagalbos sistemą
         tik pagal EB sutarties nuostatas. Jame nustatytos pagalbos pasibaigus EAPB sutarties galiojimui vertinimo materialinės teisės
         ir procedūros taisyklės. Iki 2002 m. gruodžio 31 d. 14 straipsnio 2 dalyje numatytas pereinamasis laikotarpis buvo nustatytas
         tam, kad būtų išvengta dviejų pagalbos sistemų – 1993 m. gruodžio 28 d. Komisijos sprendimo Nr. 3632/93/EAPB, nustatančio
         Bendrijos valstybės pagalbos anglių pramonei taisykles (OL L 329, p. 12), sistemos, veikusios iki 2002 m. liepos 23 d., ir
         Reglamento Nr. 1407/2002 sistemos, veikusios po šios datos,– taikymo iš eilės tais pačiais metais, nes tokia situacija galėjo
         įmonėms sukelti sunkumų.

      69      Galiausiai Komisija patvirtina, jog ji visada yra kompetentinga konstatuoti AP 65 straipsnio pažeidimus, jei nepasibaigęs
         jų naikinamasis terminas.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
       Preliminarios pastabos
      70      Pirmiausia reikia priminti, kad Bendrijos sutartys sukūrė naują teisinę sistemą, kurios labui valstybės, nors ir ne visose
         srityse, apribojo savo suverenias teises, ir šios teisinės sistemos subjektai yra ne tik valstybės narės, bet ir jų piliečiai
         (55 punkte minėtos Teisingumo Teismo nuomonės 1/91, 21 punktas).

      71      Šioje Bendrijos teisinėje sistemoje institucijos turi tik priskirtą kompetenciją (2001 m. gruodžio 6 d. Teisingumo Teismo
         nuomonės 2/00, Rink. p. I‑9713, 5 punktas; 2001 m. gruodžio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo Parlamentas prieš Tarybą, C‑93/00, Rink. p. I‑10119, 39 punktas). Todėl Bendrijų teisės aktų preambulėse yra nurodomas teisinis pagrindas, kurio pagrindu
         atitinkama institucija veikia atitinkamoje srityje. Iš tikrųjų tinkamo teisinio pagrindo parinkimas turi konstitucinę reikšmę
         (minėtos Teisingumo Teismo išvados 2/00, 5 punktas).

      72      Šiuo atveju ginčijamu sprendimu, kuris buvo priimtas tada, kai EAPB jau buvo nustojusi galioti, konstatuojamas AP 65 straipsnio
         1 dalies pažeidimas ir tariamai pažeidusioms šią nuostatą įmonėms nustatoma piniginė bauda. Atsižvelgiant į pateiktus su šiuo
         pagrindu susijusius argumentus, pirma, reikia nustatyti teisinį pagrindą, kuriuo pagrįstas šis sprendimas. Antra, reikia išnagrinėti,
         ar teisinis pagrindas, kuriuo buvo remtasi, suteikia Komisijai kompetenciją konstatuoti ir bausti už AP 65 straipsnio 1 dalies
         pažeidimą ginčijamo sprendimo priėmimo metu.

       Dėl teisinio pagrindo, kuriuo pagrįstas ginčijamas sprendimas
      73      Turi būti konstatuota, kad ginčijamo sprendimo preambulėje yra nuorodos tik į EAPB sutarties nuostatas, t. y. AP 65, 47 ir
         36 straipsnius.

      74      Reikia priminti, viena vertus, kad AP 47 straipsnis leidžia Komisijai reikalauti jos uždaviniams atlikti būtinos informacijos
         ir atlikti patikrinimus; antra vertus, AP 36 straipsnis prieš paskiriant pinigines nuobaudas arba nustatant periodines baudas
         Komisiją įpareigoja išklausyti suinteresuotąsias šalis. Nuorodos ginčijamo sprendimo preambulėje į šias nuostatas susijusios
         su prieš ginčijamo sprendimo priėmimą priimtais procedūriniais aktais.

      75      Kalbant apie AP 65 straipsnį, reikia pažymėti, kad jame yra ne tik materialinė įmonėms ir įmonių asociacijoms skirta nuostata,
         draudžianti tam tikrus antikonkurencinius veiksmus (1 dalis); taip pat jis Komisijai suteikia teisinį pagrindą veikti. Iš
         tikrųjų AP 65 straipsnio 4 dalis Komisijai leidžia konstatuoti AP 65 straipsnio 4 dalies pažeidimus. Be to, AP 65 straipsnio
         5 dalis leidžia Komisijai paskirti baudas įmonėms, kurios pažeidė AP 65 straipsnio 1 dalį.

      76      Atsižvelgiant į preambulėje paminėtas nuostatas, reikia pripažinti, kad ginčijamo sprendimo, kuris nustato AP 65 straipsnio
         1 dalies pažeidimą ir kuriuo šią nuostatą tariamai pažeidusioms įmonėms paskiriamos baudos, teisinis pagrindas dėl pažeidimo
         konstatavimo yra AP 65 straipsnio 4 dalis, o dėl baudos paskyrimo – AP 65 straipsnio 5 dalis. Be to, Komisija per posėdį pripažino,
         kad nuoroda į AP 65 straipsnį ginčijamo sprendimo preambulėje susijusi su šios nuostatos 4 ir 5 dalimis.

      77      Vis dėlto per posėdį Komisija teigė, kad ginčijamo sprendimo teisinis pagrindas taip pat buvo Reglamentas Nr. 17.

      78      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad Reglamento Nr. 17, kuris per tą laikotarpį 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB)
         Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų Sutarties 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1) 43 straipsniu
         buvo panaikintas, 3 straipsnis Komisijai suteikia kompetenciją konstatuoti EB 81 ir EB 82 straipsnių pažeidimus, o 15 straipsnio
         2 dalis – kompetenciją paskirti įmonėms ir įmonių asociacijoms, kurios dalyvavo darant tokius pažeidimus, baudas.

      79      Reikia konstatuoti, kad nei ginčijamo sprendimo preambulėje, nei motyvuose nėra nuorodos į su Reglamento Nr. 17 3 straipsniu
         ar 15 straipsnio 2 dalimi susijusį teisinį pagrindą. Vienintelės nuorodos į Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį, esančios
         ginčijamo sprendimo 335 ir 343 konstatuojamosiose dalyse, susijusios su lex mitior diskusija tam, kad šiose bylose pagrįstų AP 65 straipsnio 5 dalies, o ne Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies, taikymą.

      80      Per posėdį Komisija pirmiausia nuorodos į Reglamentą Nr. 17 nebuvimą ginčijamo sprendimo preambulėje pripažino technine klaida,
         vėliau procedūros arba netgi rašybos klaida. Toliau ji paaiškino, kad ginčijamas sprendimas turi būti skaitomas atsižvelgiant
         į 2002 m. rugpjūčio 12 d. antrąjį pranešimą apie kaltinimus, kurį ji grindė Reglamentu Nr. 17. Galiausiai, atsakydama į Pirmosios
         instancijos teismo klausimą, Komisija nurodė ginčijamo sprendimo dalis, kurios, anot jos, įrodo, kad ginčijamas sprendimas
         yra pagrįstas Reglamento Nr. 17 3 straipsniu ir 15 straipsnio 2 dalimi. Šios dalys, tai, pirma, konsultacinio komiteto paminėjimas
         preambulėje, antra, ginčijamo sprendimo 335, 342, 343, 345, 346, 348–350, 352 ir 353 konstatuojamosios dalys.

      81      Taigi reikia nagrinėti, ar ankstesniame punkte nurodytos aplinkybės teisiniu požiūriu pakankamai įrodo, kad Komisija ginčijamą
         sprendimą taip pat grindė Reglamento Nr. 17 3 straipsniu ir 15 straipsnio 2 dalimi, nors šiuo klausimu ginčijame sprendime
         nebuvo aiškios nuorodos.

      82      Pirma, reikia priminti, kad dėl šio punkto per posėdį klausiama Komisija pripažino, jog šio sprendimo 80 punkte minėti įvairiose
         konstatuojamosiose dalyse esantys tvirtinimai susiję su taikytina materialine teise (335, 342 ir 343 konstatuojamosios dalys)
         arba procesine teise (352 ir 353 konstatuojamosios dalys) ir nėra susiję tik su jos kompetencija konstatuoti ir sankcionuoti
         AP 65 straipsnio 1 dalies pažeidimą pasibaigus EAPB sutarties galiojimui. Toliau ji pripažino, kad 345 ir 346 konstatuojamosiose
         dalyse tik pakartoti ieškovių per administracinę procedūrą pateikti argumentai.

      83      Antra, kalbant apie ginčijamo sprendimo 348 ir 349 konstatuojamąsias dalis, reikia pažymėti, kad jose yra bendro pobūdžio
         nuorodos į lex specialis, jungimosi sutartį ir į EB 305 straipsnį, bet nėra jokios nuorodos, kad ginčijamas sprendimas pagrįstas Reglamento Nr. 17
         3 straipsniu ir 15 straipsnio 2 dalimi.

      84      Trečia, nuoroda preambulėje į konsultacinį komitetą yra susijusi su nuoroda į Reglamento Nr. 17 10 straipsnio 3 dalyje numatytą
         procedūros etapą ir taip patvirtina, kad Komisija taikė Reglamento Nr. 17 procedūrą pasibaigus EAPB sutarties galiojimui,
         o nuorodos į AP 36 ir 47 straipsnius toje pačioje preambulėje patvirtina, kad prieš pasibaigiant EAPB sutarties galiojimui
         buvo taikomos EAPB sutarties procedūros taisyklės.

      85      Vis dėlto nuoroda į konsultacinį komitetą visiškai nepatvirtina, kad Komisija savo kompetenciją šiuo atveju taip pat grindė
         Reglamento Nr. 17 3 straipsniu ir 15 straipsnio 2 dalimi. Iš tikrųjų vienintelė su Komisijos naudotu teisiniu pagrindu atitinkamam
         pažeidimui konstatuoti ir sankcionuoti susijusi nuoroda preambulėje yra AP 65 straipsnis. Šiuo atžvilgiu svarbu priminti,
         kad Komisija per posėdį pripažino, jog nuoroda preambulėje į AP 65 straipsnį buvo susijusi su šio straipsnio 4 dalimi dėl
         pažeidimo konstatavimo ir 5 dalimi dėl baudos paskyrimo.

      86      Ketvirta, Komisija per posėdį būtent pabrėžė pirmąjį 350 konstatuojamosios dalies sakinį, kuris netiesiogiai, bet aiškiai,
         įrodo, kad ginčijamas sprendimas yra pagrįstas Reglamento Nr. 17 3 straipsniu ir 15 straipsnio 2 dalimi.

      87      Šiuo atveju reikia priminti, kad ginčijamo sprendimo 350 konstatuojamoji dalis suformuluota taip:

      „Vis dėlto turi būti patikslintos lex specialis galiojimo pasibaigimo pasekmės, kiek tai susiję su nuostatomis, kurios Komisijai leidžia paskirti sankcijas. Šiuo atveju
         atrodo pagrįsta taikyti faktinių aplinkybių atsiradimo metu galiojusį materialinės teisės aktą, o procedūros taisyklės taikomos
         tos, kurios buvo priimtos vėliau.“

      88      Pirmiausia reikia konstatuoti, kad ginčijamo sprendimo 350 konstatuojamoji dalis susijusi tik su Komisijos kompetencija paskirti
         baudas. Iš tikrųjų 350 konstatuojamosios dalies pirmame sakinyje daroma nuoroda tik į „nuostatas, kurios Komisijai leidžia
         paskirti sankcijas“. Antrasis minėtos konstatuojamosios dalies sakinys, kuris turi papildomai, atsižvelgiant į lex specialis galiojimo pasibaigimą, paaiškinti Komisijos kompetenciją, nepatikslina, kokios yra „nuostatos, kurios Komisijai leidžia skirti
         sankcijas“. Joje tik minimi taikomi materialinės teisės aktai ir procedūros taisyklės, bet niekur nenagrinėjama Komisijos
         kompetencija „skirti sankcijas“.

      89      Taigi ginčijamo sprendimo 350 konstatuojamojoje dalyje nepatikslinama, kokios yra „nuostatos, kurios Komisijai leidžia skirti
         sankcijas“. Skaitomas atskirai, 350 konstatuojamosios dalies pirmas sakinys galėtų būti grindžiamas Reglamento Nr. 17 15 straipsnio
         2 dalimi arba AP 65 straipsnio 5 dalimi.

      90      Vis dėlto skaitant ginčijamo sprendimo 350 konstatuojamąją dalį kartu su ginčijamo sprendimo 8 skyriumi, kuris susijęs su
         baudos skyrimu ir yra pavadintas „AP 65 straipsnio 5 dalies taikymas“, aiškiai matyti, kad Komisija savo kompetenciją skirti
         baudas šioje byloje grindė AP 65 straipsnio 5 dalimi. 515 konstatuojamojoje dalyje primenama, kad „remdamasi AP 65 straipsnio
         5 dalimi, Komisija gali skirti (atitinkamoms) įmonėms baudas“.

      91      Be to, visiškai aiškiai iš 515–518 konstatuojamųjų dalių matyti, kad ginčijamas sprendimas yra pagrįstas vien AP 65 straipsnio
         4 ir 5 dalimis. Iš tikrųjų 4 dalis pažodžiui cituojama 516 konstatuojamojoje dalyje, kad paaiškintų, jog Komisija yra kompetentinga
         konstatuoti įmonių asociacijos Federacciai padarytą pažeidimą, tačiau ji neturi kompetencijos pagal AP 65 straipsnio 5 dalį jai skirtį baudos. Iš tikrųjų AP 65 straipsnio
         5 dalis Komisijai suteikia kompetenciją tik skirti baudas įmonėms, o ne įmonių asociacijoms. Jeigu, kaip teigia Komisija,
         ginčijamas sprendimas pagrįstas Reglamentu Nr. 17, toks teisinis vertinimas būtų nesvarbus. Iš tikrųjų Reglamento Nr. 17 15 straipsnio
         2 dalyje nedaromas joks skirtumas tarp įmonių ir įmonių asociacijų, kalbant apie Komisijos kompetenciją skirti baudas.

      92      Be to, ginčijamo sprendimo 7 skyriuje „AP 65 straipsnio 2 dalies netaikymas“ yra kitas požymis, nurodantis, kad Komisija ginčijamą
         sprendimą grindė AP 65 straipsniu, o ne Reglamento Nr. 17 nuostatomis. Taigi ginčijamo sprendimo 514 konstatuojamojoje dalyje
         Komisija nagrinėjo, ar ji gali leisti sudaryti kartelį, dėl kurio priimtas ginčijamas sprendimas, pagal AP 65 straipsnio 2 dalį.
         Vis dėlto Komisija niekur nedarė nuorodos į Reglamento Nr. 17 9 straipsnio 1 dalį, kuri jai suteikia kompetenciją suteikti
         išimtis, o savo kompetenciją grindė tik AP 65 straipsnio 2 dalimi.

      93      Penkta, kalbant apie ginčijamo sprendimo skaitymą atsižvelgiant į 2002 m. rugpjūčio 12 d. pranešimą apie kaltinimus, reikia
         konstatuoti, kad Komisija jame patvirtina, jog pradėjo naują procedūrą pagal Reglamentą Nr. 17 ir, be kita ko, aiškiai daro
         nuorodą į minėto reglamento 3 straipsnį (papildomo pranešimo apie kaltinimus 2 punktas).

      94      Vis dėlto vien šios aplinkybės neužtenka konstatuoti, kad ginčijamo sprendimo teisinį pagrindą sudaro Reglamento Nr. 17 3 straipsnis
         ir 15 straipsnio 2 dalis. Atvirkščiai, reikia pažymėti, kad ginčijamo sprendimo preambulėje jokios nuorodos į Reglamento Nr. 17
         3 straipsnį ir 15 straipsnio 2 dalį nebuvimas bei bet kokios nuorodos į minėtas nuostatas nebuvimas šio sprendimo motyvuose
         turi būti laikomas sąmoningu Komisijos pasirinkimu. Iš tikrųjų šiomis aplinkybėmis negalima sutikti su tuo, kad Komisija,
         papildomame pranešime apie kaltinimus pradėjusi ginčą su ieškovėmis dėl prieštaringos nuorodos į Reglamentą Nr. 17, kaip teisinį
         pagrindą, ginčijame sprendime paprasčiausia užmiršo paminėti šį teisinį pagrindą.

      95      Šešta, tokį ginčijamo sprendimo supratimą, atrodo, patvirtina tai, kad šiose bylose keturios iš septynių ieškovių, t. y. ieškovės
         bylose T‑27/03, T‑46/03, T‑58/03 ir T‑80/03, aiškiai grindė savo ieškinius prielaida, kad ginčijamas sprendimas pagrįstas
         AP 65 straipsnio 4 ir 5 dalimis. Tik dvi ieškovės, t. y. ieškovės bylose T‑97/03 ir T‑98/03, savo argumentus grindė konstatavimu,
         kad ginčijamas sprendimas pagrįstas Reglamentu Nr. 17, kartu manydamos, kad jis šiuo atžvilgiu nesuteikė Komisijai jokios
         kompetencijos. Galiausiai ieškovė byloje T‑79/03 nėra konkreti teisinio pagrindo atžvilgiu ir nagrinėja abi galimybes, t. y.
         galimybę, kad ginčijamas sprendimas yra pagrįstas AP 65 straipsnio 4 ir 5 dalimis, ir galimybę, kad jis pagrįstas Reglamentu
         Nr. 17, ir daro išvadą, jog bet kuriuo atveju Komisija neturėjo kompetencijos.

      96      Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad savo atsiliepimuose į ieškinius bylose, kur ieškovės manė, jog ginčijamas sprendimas pagrįstas
         AP 65 straipsnio 4 ir 5 dalimis, Komisija niekada nepatvirtino, kad šių ieškovių argumentai buvo grindžiami klaidinga prielaida.
         Iš tikrųjų nei jokiame atsiliepime į ieškinį, nei jokiame šiose bylose pateiktame triplike nėra aiškios nuorodos į Reglamento
         Nr. 17 3 straipsnį arba 15 straipsnio 2 dalį, kaip į ginčijamo sprendimo teisinį pagrindą. Vienintelės nuorodos į Reglamento
         Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį Komisijos paaiškinimuose susijusios su diskusija dėl lex mitior tam, kad šiose bylose pagrįstų AP 65 straipsnio 5 dalies, o ne Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies, taikymą.

      97      Ieškovė byloje T‑27/03, susipažinusi su atsiliepimu į ieškinį, savo dupliko 5 punkte patvirtina:

      „Taigi atrodo, jog Komisija galutinai sutinka, kad: i) ginčijamas sprendimas buvo priimtas remiantis tik AP 65 straipsniu
         kaip teisiniu pagrindu; ii) baudos paskirtos tik šios nuostatos pagrindu. Visi kiti Komisijos argumentai dėl Bendrijos teisinės
         sistemos savitumo, dėl kriterijų, lemiančių teisės aktų tęstinumą laiko atžvilgiu, pasirodė esantys akademiniai, bendri ir
         nereikšmingi vertinimai, kurių Pirmosios instancijos teismas neturėtų nagrinėti.“

      98      Be to, byloje T‑79/03, kur ieškovė nėra įsitikinusi dėl teisinio pagrindo, kuriuo pagrįstas ginčijamas sprendimas, Komisija
         nepaaiškino diskusijos dėl šio punkto.

      99      Taigi atsiliepimo į ieškinį 58 punkte byloje T‑79/03 Komisija patvirtina: „ieškovės argumentavimo pagrindas yra neteisingas:
         anot jos, Komisija naudojo Reglamento Nr. 17 procedūros taisykles paskirdama baudą pagal AP 65 straipsnį. <…> Reikia <…> pažymėti,
         kad bauda buvo paskirta ne Reglamento Nr. 17 pagrindu, bet, kaip tai aiškiai pasakyta sprendime, pagal AP 65 straipsnio 5 dalį.“
         Išnašoje ji priduria, kad, „priešingai tam, ką teigia ieškovė, iš sprendimo 5 dalies (335 ir paskesnės konstatuojamosios dalys)
         aiškiai matyti, jog Komisija taiko Reglamentą Nr. 17“. Ieškovė byloje T‑79/03 savo dupliko 33 punkte pasipiktinusi teigia:

      „<...> Komisija vėl sau prieštarauja ir šį kartą keliuose sakiniuose, o tai parodo, kaip sudėtinga teisiškai pagrįsti prieštaringą
         teiginį. Ji iš tikrųjų – 58 atsiliepimo į ieškinį punkte – <…> pastraipos pabaigoje patvirtina, kad bauda buvo skirta ne Reglamento
         Nr. 17 pagrindu, ir išnašoje priduria, jog iš ginčijamo sprendimo aiškiai matyti, kad ji taikė Reglamentą Nr. 17.“

      100    Tik per posėdį ir tik atsakydama į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus Komisija pirmą kartą aiškiai nurodė, kad,
         anot jos, ginčijamas sprendimas buvo taip pat pagrįstas Reglamento Nr. 17 3 straipsniu ir 15 straipsnio 2 dalimi.

      101    Atsižvelgiant į visus pirmiau nurodytus argumentus bei į įvairias aiškias teisinio pagrindo nuorodas , kurį sudaro AP 65 straipsnio
         4 ir 5 dalys (ginčijamo sprendimo preambulė ir jo 515–518 konstatuojamosios dalys), ir visiškai nesant nuorodos į Reglamento Nr. 17
         3 straipsnį bei 15 straipsnio 2 dalį, kaip į teisinį pagrindą, reikia konstatuoti, kad ginčijamas sprendimas buvo pagrįstas
         tik AP 65 straipsnio 4 ir 5 dalimis.

       Dėl Komisijos kompetencijos konstatuoti ir sankcionuoti AP 65 straipsnio 1 dalies pažeidimą pasibaigus EAPB sutarties galiojimui
      –       Dėl santykio tarp EAPB ir EB sutarčių
      102    Reikia priminti, kad EAPB sutarties dalykinė taikymo sritis buvo apribota. Iš tikrųjų EAPB sutartis buvo susijusi tik su dviem
         produktais, t. y. anglimi ir plienu, nurodytais AP 81 straipsnyje ir EAPB sutarties I priede. Kadangi EEB (dabar – EB) sutartyje
         vartojami bendrojo pobūdžio terminai, kurie taikomi visiems ekonomikos sektoriams, taigi iš esmės ir gaminiams, kuriems taikyta
         EAPB sutartis (šiuo atžvilgiu žr. 57 punkte minėtos Teisingumo Teismo nuomonės 1/94 27 punktą), EB sutarties autoriai į šią
         sutartį įtraukė nuostatą, kuria siekiama, kad būtų išvengta EB sutarties nuostatų viršenybės EAPB sutarties nuostatų atžvilgiu.

      103    EB 305 straipsnio 1 dalis numato:

      „<…> (EB) sutarties nuostatos neturi įtakos (EAPB) steigimo sutarčiai, ypač valstybių narių teisėms ir pareigoms, (EAPB) institucijų
         įgaliojimams ir minėtos Sutarties nustatytoms bendrosios anglių ir plieno rinkos veikimo taisyklėms.“

      104    Iš to išplaukia, kad, kalbant apie bendrosios rinkos veikimą, EAPB sutarties taisyklės ir visos jai įgyvendinti skirtos nuostatos
         liko galioti, nepaisant EB sutarties (57 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo Gerlach, 9 punktas ir 2002 m. rugsėjo 24 d. Teisingumo Teismo sprendimo Falck ir Acciaierie di Bolzano prieš Komisiją, C‑74/00 P ir C‑75/00 P, Rink. p. I‑7869, 100 punktas).

      105    Vis dėlto, kadangi klausimai nebuvo susiję su EAPB sutarties nuostatomis arba šios sutarties pagrindu priimtais teisės aktais,
         EB sutartis ir jai įgyvendinti skirtos nuostatos galėjo, net prieš pasibaigiant EAPB sutarties galiojimui, būti taikomos gaminiams,
         kuriems taikoma EAPB sutartis (1987 m. gruodžio 15 d. Teisingumo Teismo Sprendimo Deutsche Babcock, 328/85, Rink. p. 5119, 10 punktas ir 104 punkte minėto sprendimo Falck ir Acciaierie di Bolzano prieš Komisiją 100 punktas; 57 punkte minėtos Nuomonės 1/94 27 punktas).

      106    Taip pat reikia priminti, kad pagal AP 97 straipsnį EAPB sutartis nustojo galioti 2002 m. liepos 23 dieną. Kadangi EB sutartis
         turi bendrą taikymo sritį, sektoriai, kuriems anksčiau taikyta EAPB sutartis, nuo 2002 m. liepos 24 d. pateko į EB sutarties
         taikymo sritį.

      –       Dėl klausimo, ar AP 65 straipsnio 4 ir 5 dalys suteikia Komisijai kompetenciją priimti ginčijamą sprendimą
      107    2002 m. gruodžio 17 d. AP 65 straipsnio 4 dalies pagrindu priimtas ginčijamas sprendimas dėl AP 65 straipsnio 1 dalies pažeidimo
         ir AP 65 straipsnio 5 dalies pagrindu paskirtos baudos tariamai darant AP 65 straipsnio 1 dalies pažeidimą dalyvavusioms įmonėms.

      108    Kalbėdama apie Komisijos kompetenciją priimti ginčijamą sprendimą AP 65 straipsnio 4 ir 5 dalių pagrindu pasibaigus EAPB sutarties
         galiojimui, Komisija ginčijamo sprendimo 348 konstatuojamojoje dalyje paaiškina, kad „EB ir EAPB sutartys priklauso tai pačiai
         teisinei sistemai – Bendrijų teisinei sistemai, kurioje iki 2002 m. liepos 23 d. EAPB sutartis buvo lex specialis“. Ji ginčijamo sprendimo 349 konstatuojamojoje dalyje daro nuorodą į EB 305 straipsnio 1 dalį ir į bendrą institucinę sistemą
         (jungimosi sutartis ir EU 3 straipsnis). Kad pabrėžtų Bendrijos teisinės sistemos savarankiškumą, Komisija savo paaiškinimuose
         primena, jog Bendrijos teismas, darydamas nuorodas į EB sutarties nuostatas, EAPB ir EAEB sutarčių nuostatas aiškino bendrųjų
         principų, kuriais grindžiamos visos Bendrijų sutartys, pagrindu (55 punkte minėto sprendimo Busseni 16 ir 21 punktai).

      109    Pasibaigus EAPB sutarties galiojimui, perėjimas nuo EAPB sutarties tvarkos prie EB sutarties tvarkos konkurencijos srityje
         įvyko automatiškai pagal normų tęstinumo laiko atžvilgiu principą tos pačios teisės sistemos viduje (60 punkte minėto sprendimo
         Salumi 9 punktas; 60 punkte minėto sprendimo CT Control (Roterdamas) ir JCT Benelux prieš Komisiją 22 punktas ir 60 punkte minėto sprendimo De Haan 13 punktas). Ginčijamo sprendimo 331 konstatuojamojoje dalyje, kurioje yra nuoroda į 2002 m. birželio 18 d. Komunikato 31 punktą,
         Komisija aiškina, kad „taikoma materialinė teisė“ yra „ta, kuri galiojo pažeidimo faktinių aplinkybių atsiradimo momentu“,
         ir kad „pasibaigus EAPB sutarties galiojimui procedūros klausimams (taikoma) EB teisė“. Ginčijamo sprendimo 350 konstatuojamojoje
         dalyje Komisija priduria, kad, „atrodo, pagrįsta taikyti faktinių aplinkybių atsiradimo metu galiojusį materialinės teisės
         aktą“, ir ginčijamo sprendimo 352 konstatuojamojoje dalyje patvirtina, jog „taikytinos tokios procedūros taisyklės, kurios
         galiojo priimant nagrinėjamą priemonę“.

      110    Taigi reikia išnagrinėti, ar minėtos aplinkybės leidžia daryti išvadą, kad AP 65 straipsnio 4 ir 5 dalys ginčijamo sprendimo
         priėmimo metu suteikė Komisijai kompetenciją priimti minėtą sprendimą.

      111    Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad EAPB sutartis pagal EB 305 straipsnio 1 dalį yra lex specialis, kuri nukrypsta nuo lex generalis, t. y. EB sutarties (57 punkte minėtos generalinio advokato W. Van Gerven išvados byloje, kurioje buvo priimtas sprendimas
         Banks, 8 punktas; 57 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo ESF Elbe-Stahlwerke Feralpi prieš Komisiją 102 punktas ir 57 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo Verband der freien Rohrwerke ir kt. prieš Komisiją 68 punktas).

      112    Tai, kad EAPB sutartis yra lex specialis, reiškia, jog pasibaigus minėtos sutarties galiojimui automatiškai pradedamas taikyti lex generalis. Ginčijamo sprendimo 348 konstatuojamojoje dalyje Komisija teisingai konstatavo, kad „nuo 2002 m. liepos 24 d. sektoriams,
         kurie anksčiau pateko į EAPB sutarties, jos procedūros nuostatų ir antrinės teisės taikymo sritį, taikomos atitinkamos EB
         sutarties nuostatos“. Konkurencijos srityje šis konstatavimas reiškia, kad įmonių ir įmonių asociacijų veiksmai, kuriems anksčiau
         taikyta EAPB sutartis, nuo 2002 m. liepos 24 d. gali patekti į EB 81 ir EB 82 straipsnių taikymo sritį.

      113    Vis dėlto šis pagrindas visiškai nėra susijęs su EB 81 straipsnio taikymu plieno sektoriuje pasibaigus EAPB sutarties galiojimui.
         Jis susijęs su Komisijos kompetencija konstatuoti ir sankcionuoti AP 65 straipsnio 1 dalies pažeidimą AP 65 straipsnio 4 ir
         5 dalies pagrindu.

      114    EAPB sutarties lex specialis pobūdis EB sutarties atžvilgiu nesuteikia jokio pagrindo Komisijos teiginiui, kad pasibaigus šio galiojimui ji vis dar kompetentinga
         pagrįsti savo sprendimą lex specialis pagrindu. Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad EB 305 straipsnio 1 dalis, kuria remdamasis Bendrijos teismas padarė išvadą,
         jog EAPB sutartis yra lex specialis EB sutarties atžvilgiu, aiškiai ir paprastai patvirtina EAPB sutarties galiojimo pasibaigimą 2002 m. liepos 23 d., nes ji
         numato, kad EB sutarties nuostatos nekeičia EAPB nuostatų ir kad AP 97 straipsnyje aiškiai nurodoma, jog šią dieną minėta
         sutartis nustoja galioti.

      115    Taip pat Bendrijos teisinės sistemos išskirtinis pobūdis, į kurį ginčijamo sprendimo 349 konstatuojamojoje dalyje daro nuorodą
         Komisija ir kuris, anot jos, išplaukia iš institucijų bendrumo ir būtinybės nuosekliai aiškinti skirtingose Bendrijų sutartyse
         esančias nuostatas, nėra toks, kad pasibaigus EAPB sutarties galiojimui Komisijai suteiktų kompetenciją konstatuoti AP 65 straipsnio
         1 dalies pažeidimą ir skirti atitinkamoms įmonėms baudas AP 65 straipsnio 4 ir 5 dalies pagrindu. Šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti,
         kad nors jungimosi sutartimi buvo įkurtos bendros institucijos, Bendrijos niekada nebuvo sujungtos. Be to, nuoseklus skirtingų
         sutarčių materialinės teisės aiškinimas neturi jokio poveikio skirtingų sutarčių įvairioms institucijoms paskirstytų kompetencijų
         atžvilgiu. Iš tikrųjų pagal kiekvieną sutartį institucijos yra kompetentingos įgyvendinti tik tuos įgaliojimus, kuriuos joms
         suteikė ši sutartis (šiuo atžvilgiu žr. 2005 m. rugsėjo 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Tarybą, C‑176/03, Rink. p. I‑7879, 38–53 punktus).

      116    Kalbant apie argumentą, susijusį su normų tęstinumo laiko atžvilgiu principais, iš teismo praktikos išplaukia, kad Bendrijos
         materialinės teisės taisyklės turi būti aiškinamos taip, jog tam, kad garantuotų teisės saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos
         principus, jos iš esmės netaikomos situacijoms, atsiradusioms iki jų įsigaliojimo, o procedūros taisyklės taikomos iš karto
         (60 punkte minėto sprendimo Salumi 9 punktas; 60 punkte minėto sprendimo CT Control (Roterdamas) ir JCT Benelux prieš Komisiją 22 punktas ir 60 punkte minėto sprendimo De Haan 13 punktas; 1998 m. vasario 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Eyckeler & Malt prieš Komisiją, T‑42/96, Rink. p. II‑401, 55 punktas ir 2004 m. sausio 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Euroagri prieš Komisiją, T‑180/01, Rink. p. II‑369, 36 punktas).

      117    Vis dėlto reikia pažymėti, kad institucijos kompetencijos klausimą reikia išnagrinėti prieš sprendžiant klausimą, kokios materialinės
         ir procesinės teisės normos yra taikytinos. Iš tikrųjų, pirma, nustačius, kad institucija yra kompetentinga priimti teisės
         aktą sutarties arba antrinės teisės specifinės nuostatos pagrindu, antra, reikia pagal normų tęstinumo laiko atžvilgiu principus
         nustatyti taikytinas materialines ir procesines taisykles.

      118    Šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti, kad nuostata, esanti teisės akto, leidžiančio Bendrijos instituciją priimti nagrinėjamą teisės
         aktą, pagrindu, turi galioti šio teisės akto priėmimo metu (2000 m. balandžio 4 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Tarybą, C‑269/97, Rink. p. I‑2257, 45 punktas; taip pat šiuo atžvilgiu žr. 2004 m. rugsėjo 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         MCI prieš Komisiją, T‑310/00, Rink. p. II‑3253, 78–114 punktus). Tačiau normų tęstinumo laiko atžvilgiu principai gali sukurti situaciją, kai
         taikomos materialinės teisės nuostatos, kurios nebegalioja Bendrijos institucijos teisės akto priėmimo momentu.

      119    Darydama nuorodas į ginčijamo sprendimo 331 ir 350–352 konstatuojamąsias dalis, į normų tęstinumo laiko atžvilgiu principus
         tam, kad pagrįstų savo kompetenciją priimti ginčijamą sprendimą, Komisija supainiojo įmonėms skirtas materialinės teisės nuostatas,
         t. y. AP 65 straipsnio 1 dalį, su teisės pagrindu, leidžiančiu Komisiją veikti, t. y. AP 65 straipsnio 4 ir 5 dalimis. Ji
         automatiškai, remdamasi taikoma materialinės teisės nuostata, padarė išvadą, jog yra kompetentinga pagrįsti sprendimą negaliojančia
         nuostata. Per posėdį Komisija, dar kartą kalbėdama apie savo kompetenciją dėl taikytinos materialinės ir procesinės teisės,
         pažymėjo, kad „abi <..> iš esmės yra tokios pačios“ arba kad „kompetencijos paskirstymas yra glaudžiai susijęs su (taikoma)
         materialine teise“.

      120    Vis dėlto kadangi, pirma, iš 118 punkte minėtos teismų praktikos išplaukia, kad nuostata, kuri yra teisės akto teisinis pagrindas,
         turi galioti šio teisės akto priėmimo metu, ir, antra, pagal AP  97 straipsnį, AP 65 straipsnio 4 ir 5 dalis ši sutartis nustojo
         galioti 2002 m. liepos 23 d., Komisija nebegalėjo grįsti savo kompetencijos minėtomis nuostatomis, kurios nebegaliojo, kai
         buvo priimtas ginčijamas sprendimas, kad konstatuotų AP 65 straipsnio 1 dalies pažeidimą ir paskirtų baudas įmonėms, dalyvavusioms
         minėtame pažeidime.

      121    Galiausiai, kalbant apie argumentą, kad Teisingumo Teismas pats ir toliau taikė AP 65 straipsnį pasibaigus jo galiojimui,
         reikia pažymėti, jog Komisijos minėtuose sprendimuose (62 šio sprendimo punktas) Bendrijos teismas vykdė teisėtumo kontrolę
         teisės aktų, kuriuos Komisija priėmė remdamasi EAPB sutartimi, kai ji dar galiojo, atžvilgiu. Taigi šie sprendimai nepagrindžia
         Komisijos argumentų, pagal kuriuos ji dar buvo kompetentinga priimti sprendimą EAPB sutarties nuostatos pagrindu nustojus
         šiai sutarčiai galioti.

      122    Iš viso to, kas pasakyta, išplaukia, kad pirmoji argumentų dalis yra pagrįsta ir kad ginčijamas sprendimas neteisėtas. Vis
         dėlto su ginčijamu sprendimu susijusi klaida neatrodo esanti tokia akivaizdžiai sunki, kad būtų galima patenkinti bylose T‑27/03
         ir T‑80/03 iškeltus reikalavimus, kuriais siekiama konstatuoti, jog ginčijamas sprendimas neegzistuoja (šiuo atžvilgiu žr.
         1994 m. birželio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš BASF ir kt., C‑137/92 P, Rink. p. I‑2555, 52 punktą).

      123    Todėl ginčijamas sprendimas turi būti panaikintas ieškovių atžvilgiu.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      124    Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
         šalis to prašė. Kadangi atsakovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti ieškovių išlaidas pagal šių pateiktus reikalavimus, įskaitant
         išlaidas, susijusias su procedūromis dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo bylose T‑46/03 ir T‑79/03.

      125    Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalies pirmąją pastraipą valstybės narės, įstojusios į bylą, turi pačios padengti
         savo bylinėjimosi išlaidas. Taigi Italijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji išplėstinė kolegija)
      nusprendžia:
      1.      SP SpA, Leali SpA, Acciaierie e Ferriere Leali Luigi SpA, Industrie Riunite Odolesi SpA (IRO), Lucchini SpA, Ferriera Valsabbia
               SpA, Valsabbia Investimenti SpA ir Alfa Acciai SpA atžvilgiu panaikinti 2002 m. gruodžio 17 d. Komisijos sprendimą C (2002) 5087, galutinis, susijusį su AP 65 straipsnio taikymo
            procedūra (COMP/37.956 – gelžbetonio armatūra).
      2.      Komisija padengia savo ir SP, Leali, Acciaierie e Ferriere Leali Luigi, IRO, Lucchini, Ferriera Valsabbia, Valsabbia Investimenti ir Alfa Acciai, bylinėjimosi išlaidas, įskaitant ir susijusias su procedūromis dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo bylose T‑46/03 ir
            T‑79/03.
      3.      Italijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

               Vilaras

                Martins Ribeiro

                Dehousse

               Šváby

                      Jürimäe

         Paskelbta 2007 m. spalio 25 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                      Pirmininkas

               E. Coulon

                      M. Vilaras

         Turinys

      Teisinis pagrindas
      EAPB sutarties nuostatos
      Komisijos komunikatas dėl kai kurių konkurencijos bylų, susijusių su EAPB sutarties galiojimo pasibaigimu, nagrinėjimo aspektų
      Administracinė procedūra
      Ginčijamas sprendimas
      Procesas
      Šalių reikalavimai
      Dėl teisės
      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      Preliminarios pastabos
      Dėl teisinio pagrindo, kuriuo pagrįstas ginčijamas sprendimas
      Dėl Komisijos kompetencijos konstatuoti ir sankcionuoti AP 65 straipsnio 1 dalies pažeidimą pasibaigus EAPB sutarties galiojimui
      – Dėl santykio tarp EAPB ir EB sutarčių
      – Dėl klausimo, ar AP 65 straipsnio 4 ir 5 dalys suteikia Komisijai kompetenciją priimti ginčijamą sprendimą
      Dėl bylinėjimosi išlaidų
      * Proceso kalba: italų.


2016 m. gruodžio 15 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Ispanijos Karalystė prieš Europos Komisiją.#Valstybės pagalba – Skaitmeninė televizija – Valstybės pagalba skaitmeninės antžeminės televizijos diegimui atokiose ir mažiau urbanizuotose Kastilijos-La Mančos regionuose – Sprendimas, kuriuo pagalba pripažįstama nesuderinama su vidaus rinka – Įmonės sąvoka – Ekonominė veikla – Pranašumas – Bendros ekonominės svarbos paslauga – Konkurencijos iškraipymas – SESV 107 straipsnio 3 dalies c punktas – Rūpestingumo pareiga – Protingas terminas – Teisinis saugumas – Vienodas požiūris – Proporcingumas – Subsidiarumas – Teisė į informaciją.#Byla T-808/14.