title: 2010 m. spalio 7 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Baudžiamoji byla prieš Vítor Manuel dos Santos Palhota ir kt..#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen - Belgija.#Laisvė teikti paslaugas - SESV 56 ir 57 straipsniai - Darbuotojų komandiravimas - Apribojimai - Kitoje valstybėje narėje įsisteigę darbdaviai - Išankstinės komandiravimo paraiškos įregistravimas - Socialinės apsaugos ar darbo dokumentai - Jiems lygiaverčiai dokumentai, numatyti priimančiosios valstybės narės teisėje - Kopija - Prieinamumas nacionalinėms valdžios institucijoms.#Byla C-515/08.

text:
      Byla C‑515/08
      Baudžiamoji byla
      prieš
      Vítor Manuel dos Santos Palhota ir kt.
      (Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Laisvė teikti paslaugas – SESV 56 ir 57 straipsniai – Darbuotojų komandiravimas – Apribojimai – Kitoje valstybėje narėje įsisteigę darbdaviai – Išankstinės komandiravimo paraiškos įregistravimas – Socialinės apsaugos ar darbo dokumentai – Jiems lygiaverčiai dokumentai, numatyti priimančiosios valstybės narės teisėje – Kopija – Prieinamumas nacionalinėms valdžios institucijoms“
      Sprendimo santrauka
      1.        Laisvė teikti paslaugas – Apribojimai – Darbuotojų komandiravimas paslaugų teikimo sistemoje
      (SESV 56 ir 57 straipsniai)
      2.        Laisvė teikti paslaugas – Apribojimai – Darbuotojų komandiravimas paslaugų teikimo sistemoje
      (SESV 56 ir 57 straipsniai)
      1.        SESV 56 ir 57 straipsniais draudžiami valstybės narės teisės aktai, kuriuose numatyta, jog į jos teritoriją darbuotojus komandiruojantis
         kitoje valstybėje narėje įsisteigęs darbdavys privalo pateikti išankstinę komandiravimo paraišką, tiek, kiek jais planuojamos
         komandiruotės pradžia siejama su minėtos paraiškos registracijos numerio pranešimu šiam darbdaviui, ir kuriuose priimančiosios
         valstybės valdžios institucijoms numatytos penkios darbo dienos nuo paraiškos gavimo šiam numeriui pranešti.

      Kadangi šis pranešimas pateikiamas prieš darbdaviui komandiruojant darbuotojus ir tik po to, kai nacionalinės valdžios institucijos
         yra patikrinusios išankstinės komandiravimo paraiškos tinkamumą, tokia procedūra prilygsta administracinei leidimo išdavimo
         procedūrai, kuri visų pirma dėl tokiam pranešimui išduoti numatyto termino gali sudaryti kliūčių planuojamai komandiruotei
         ir komandiruojamų darbuotojų darbdavio vykdomai paslaugų teikimo veiklai, ypač tais atvejais, kai reikia veikti nedelsiant.
         Iš to išplaukia, kad reikalavimas pateikti išankstinę komandiravimo paraišką ir gauti jos registracijos numerį yra laisvės
         teikti paslaugas apribojimas, kaip jis suprantamas pagal SESV 56 straipsnį.

      Toks apribojimas nepateisinamas darbuotojų apsaugos tikslu. Išankstinė komandiravimo paraiška yra priemonė pranešti nacionalinėms
         valdžios institucijoms reikalingus duomenis. Tačiau registracijos ir pranešimo procedūra, dėl kurios minėta paraiška prilygsta
         administracinei leidimo išdavimo procedūrai, viršija tai, kas būtina užtikrinti komandiruotų darbuotojų apsaugą, nes išankstinė
         paraiška, leidžianti kontroliuoti priimančiosios valstybės narės socialinės ir darbo teisės aktų laikymąsi komandiruotės laikotarpiu,
         yra proporcingesnė priemonė šiam tikslui pasiekti nei leidimas ar išankstinė kontrolė.

      (žr. 34, 36, 40, 52–53, 61 punktus ir rezoliucinę dalį)
      2.        SESV 56 ir 57 straipsniais nedraudžiami valstybės narės teisės aktai, kuriuose numatyta, jog į jos teritoriją darbuotojus
         komandiruojantis kitoje valstybėje narėje įsisteigęs darbdavys komandiruotės laikotarpiu privalo turėti priimančiosios valstybės
         nacionalinėms valdžios institucijoms prieinamas socialinės apsaugos ar darbo dokumentų, lygiaverčių reikalaujamiems pagal
         priimančiosios valstybės teisę, kopijas ir pasibaigus šiam laikotarpiui jas nusiųsti minėtoms valdžios institucijoms.

      Neatmestina aplinkybė, kad tokia kitoje valstybėje narėje įsisteigusioms įmonėms numatyta pareiga yra susijusi su papildoma
         administracine ir ekonomine našta bei išlaidomis, todėl šios įmonės nėra vienodoje konkurencinėje padėtyje su įmonėmis, įdarbinančiomis
         paprastai priimančiosios valstybės narės teritorijoje dirbančius asmenis. Tačiau minėtų lygiaverčių dokumentų kopijų turėjimas
         leidžia valdžios institucijoms kontroliuoti Direktyvos 96/71 3 straipsnio 1 dalyje išvardytų darbo sutarties sąlygų laikymąsi
         komandiruotų darbuotojų atžvilgiu ir taip užtikrinti jų apsaugą. Taigi tokios priemonės yra proporcingos darbuotojų apsaugos
         tikslui.

      (žr. 42, 57, 60–61 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2010 m. spalio 7 d.(*)

      „Laisvė teikti paslaugas – SESV 56 ir 57 straipsniai – Darbuotojų komandiravimas – Apribojimai – Kitoje valstybėje narėje įsisteigę darbdaviai – Išankstinės komandiravimo paraiškos įregistravimas – Socialinės apsaugos ar darbo dokumentai – Jiems lygiaverčiai dokumentai, numatyti priimančiosios valstybės narės teisėje – Kopija – Prieinamumas nacionalinėms valdžios institucijoms“
      Byloje C‑515/08
      dėl rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Belgija) 2008 m. lapkričio 3 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2008 m. lapkričio 26 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą baudžiamojoje byloje prieš

      Vítor Manuel dos Santos Palhota,

      Mário de Moura Gonçalves,

      Fernando Luis das Neves Palhota,

      Termiso Limitada,

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. N. Cunha Rodrigues, teisėjai A. Rosas, U. Lõhmus (pranešėjas), A. Ó Caoimh ir A. Arabadjiev,
      generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
      posėdžio sekretorius M.‑A. Gaudissart, skyriaus vadovas,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. vasario 25 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        V. M. dos Santos Palhota, M. de Moura Gonçalves, F. L. das Neves Palhota ir Termiso Limitada, atstovaujamų advocaat K. Stappers,

      –        Belgijos vyriausybės, atstovaujamos L. Van den Broeck, padedamos advocaten V. Pertry ir H. Gilliams,

      –        Danijos vyriausybės, atstovaujamos J. Bering Liisberg ir R. Holdgaard,
      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma ir B. Klein,
      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos K. Georgiadis ir I. Bakopoulos bei M. Michelogiannaki,
      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir A. Czubinski,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos E. Traversa, W. Roels ir I. V. Rogalski,
      –        ELPA priežiūros institucijos, atstovaujamos B. Alterskjær ir O. Einarsson,
      susipažinęs su 2010 m. gegužės 5 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su SESV 56 ir 57 straipsnių išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant prokuratūros iškeltą baudžiamąją bylą V. M. dos Santos Palhota, M. de Moura Gonçalves,
         F. L. das Neves Palhota ir Portugalijoje įsteigtai įmonei Termiso Limitada (toliau – kaltinamieji pagrindinėje byloje) dėl Belgijos įstatymuose numatytos atskiros ataskaitos nenaudojimo 53 Portugalijos
         darbuotojams, komandiruotiems į Belgiją.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisės aktai
      3        Pagal 1996 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 96/71/EB dėl darbuotojų komandiravimo paslaugų teikimo
         sistemoje (OL L 18, 1997, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 2 t., p. 431) 1 straipsnio 1 dalį:

      „Ši direktyva taikoma valstybėje narėje įsisteigusioms įmonėms, kurios pagal tarpvalstybinio paslaugų teikimo sistemą komandiruoja
         darbuotojus į kitos valstybės narės teritoriją pagal šio straipsnio 3 dalį.“

      4        Šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Valstybės narės užtikrina, kad, nepriklausomai nuo to, kokia teisė yra taikoma darbo santykiams, 1 straipsnio 1 dalyje paminėtos
         įmonės garantuoja į jų teritoriją komandiruotiems darbuotojams darbo sutarties sąlygas dėl toliau nurodytų dalykų, kuriuos
         toje valstybėje narėje, kurioje darbas yra atliekamas, reglamentuoja:

      –      įstatymai ir kiti teisės aktai ir (arba)
      –      kolektyvinės sutartys ar arbitražo sprendimai, kurie buvo paskelbti visuotinai taikytinais, kaip numatyta šio straipsnio 8 dalyje,
         jeigu jie yra susiję su priede išvardyta veikla:

      a)      dėl maksimalaus darbo ir minimalaus poilsio laiko;
      b)      dėl minimalių mokamų metinių atostogų trukmės;
      c)      dėl minimalių užmokesčio normų, įskaitant viršvalandžių apmokėjimo normas; šis punktas netaikomas papildomo pensinio draudimo
         sistemoms;

      d)      dėl darbuotojų, ypač laikino įdarbinimo įmonių siūlomų, samdos sąlygų;
      e)      dėl darbuotojų sveikatos, higienos ir darbo saugos;
      f)      dėl apsaugos priemonių, skirtų nėščių ar neseniai pagimdžiusių moterų, vaikų ir jaunimo darbo sutarties sąlygoms vykdyti;
      g)      dėl vienodų sąlygų taikymo vyrams ir moterims bei kitų nediskriminavimo nuostatų.“
       Nacionalinės teisės aktai
      5        2002 m. kovo 5 d. įstatymo, kuriuo perkeliama Direktyva 96/71 ir nustatoma supaprastinta socialinės apsaugos dokumentų turėjimo
         tvarka įmonėms, komandiruojančioms darbuotojus į Belgiją (Belgisch Staatsblad, 2002 m. kovo 13 d., toliau – 2002 m. kovo 5 d įstatymas), 8 straipsnyje nustatyta, kad darbdavys, tenkinantis 1978 m. spalio
         23 d. Karaliaus dekreto Nr. 5 dėl socialinės apsaugos dokumentų turėjimo (Belgisch Staatsblad, 1978 m. gruodžio 2 d., toliau – Karaliaus dekretas Nr. 5) 6ter straipsnio 2 dalyje nustatytas sąlygas, joje nustatytu laikotarpiu neprivalo parengti,
         be kita ko, atlyginimo lapelio, numatyto 1965 m. balandžio 12 d. įstatymo dėl darbuotojų atlyginimų apsaugos 15 straipsnyje
         (toliau – atlyginimo lapelis).

      6        2002 m. kovo 5 d. įstatymu į Karaliaus dekretą Nr. 5 įterptas IIa skyrius su minėtu 6ter straipsniu, kuriuo nustatoma supaprastinta
         šio įstatymo įgyvendinimo tvarka (toliau – supaprastinta tvarka). Pagal šio straipsnio 1 dalį, siekiant šio skyriaus tikslų,
         darbdaviais Karaliaus dekrete Nr. 5 laikomi tie, kurie Belgijos teritorijoje įdarbina darbuotojus, paprastai dirbančius kitoje
         ar kitose valstybėse nei Belgijos Karalystė, arba juos įdarbina kitoje nei Belgijos Karalystė valstybėje.

      7        Pagal šio straipsnio 2 dalį nustatytu laikotarpiu darbdaviai neprivalo naudoti ir turėti socialinės apsaugos dokumentų, numatytų
         Karaliaus dekreto Nr. 5 II skyriuje, būtent šio dekreto 4 straipsnio 1 dalyje minimos atskiros ataskaitos (toliau – atskira
         ataskaita), su sąlyga, kad, pirma, prieš įdarbindami atitinkamus darbuotojus Belgijos valdžios institucijoms nusiųs komandiravimo
         paraišką (toliau – išankstinė komandiravimo paraiška) ir, antra, suteiks joms galimybę gauti darbdavio įsisteigimo valstybės
         teisės aktuose numatytų dokumentų, lygiaverčių atskirai ataskaitai ar atlyginimo lapeliui (toliau – lygiaverčiai dokumentai),
         kopijas.

      8        Pagal 2002 m. kovo 29 d. Karaliaus dekreto 2 straipsnį, kuriame nustatyti supaprastintos socialinės apsaugos dokumentų rengimo
         tvarkos įmonėms, komandiruojančioms darbuotojus į Belgiją, įgyvendinimo būdai ir apibrėžiamos veiklos statybų srityje rūšys,
         minimos 2002 m. kovo 5 d. įstatymo 6 straipsnio 2 dalyje (2002 m. balandžio 17 d. Belgisch Staatsblad, toliau – 2002 m. kovo 29 d. Karaliaus dekretas), Karaliaus dekreto Nr. 5 6ter straipsnio 2 dalyje minimas laikotarpis yra
         šeši mėnesiai nuo pirmojo į Belgiją komandiruoto darbuotojo darbo dienos.

      9        Pagal 2002 m. kovo 29 d. Karaliaus dekreto 3 straipsnį darbdaviai, įdarbinantys į Belgiją komandiruotus darbuotojus, privalo
         prieš šiems pradedant dirbti Socialinės apsaugos įstatymų priežiūros inspekcijai paštu, elektroniniu paštu ar faksu atsiųsti
         komandiravimo paraišką, atitinkančią šio dekreto 4 straipsnio reikalavimus. Minėta inspekcija per 5 darbo dienas nuo šios
         paraiškos gavimo patvirtina jos gavimą ir tinkamumą, vienu iš minėtų komunikacijos būdų pranešdama darbdaviui registracijos
         numerį; darbdavys gali leisti dirbti tik po to, kai gauna šį numerį. Priešingu atveju darbdavys negali pasinaudoti supaprastinta
         socialinės apsaugos dokumentų rengimo ir turėjimo tvarka.

      10      2002 m. kovo 29 d. Karaliaus dekreto 4 straipsnyje nustatyta, kad komandiravimo paraiškoje, kuri turi būti parengta pagal
         šio dekreto priede pateiktą šabloną,būtini šie duomenys:

      „1.      Apie darbdavį, komandiruojantį darbuotojus į Belgiją: vardas, pavardė, gyvenamoji vieta arba įmonės pavadinimas ir buveinė,
         įmonės veiklos rūšis, adresas, telefono ir fakso numeris, elektroninio pašto adresas, darbdavio identifikacinis numeris arba
         registracijos kompetentingoje kilmės valstybės socialinės apsaugos įstaigoje numeris.

      2.      Apie darbdavio atstovą ar įgaliotinį, kuriam turi būti pateikti lygiaverčiai dokumentai pagal šio dekreto 5 straipsnio [1 dalį]:
         vardas, pavardė arba įmonės pavadinimas, adresas, telefono numeris, fakso numeris ir elektroninio pašto adresas.

      3.      Apie kiekvieną į Belgiją komandiruojamą darbuotoją: vardas, pavardė, gyvenamoji vieta, gimimo data, šeimyninė padėtis, lytis
         pilietybė, adresas, telefono numeris, asmens tapatybės dokumento rūšis ir numeris, darbo sutarties sudarymo data, darbo Belgijoje
         pradžios data ir einamos pareigos.

      4.       Apie komandiruojamų darbuotojų darbo sąlygas: savaitinė darbo trukmė, darbo valandos.
      5.      Apie komandiruotę: per komandiruotę teikiamų paslaugų tipas, komandiruotės pradžios data ir numatoma trukmė, darbų atlikimo
         vieta.

      6.       Apie lygiaverčius dokumentus: vieta, kur šie dokumentai laikomi pagal šio dekreto 5 straipsnį.“
      11      Šio dekreto 5 straipsnyje išdėstyti lygiaverčių dokumentų prieinamumo ir saugojimo būdai į Belgiją komandiruotų darbuotojų
         darbo laikotarpiu. Šio straipsnio 1 dalyje numatyta, kad 2 straipsnyje minimu šešių mėnesių laikotarpiu nurodytoms priežiūros
         tarnyboms turi būti prieinamos lygiaverčių dokumentų kopijos. Šios kopijos laikomos į Belgiją komandiruoto darbuotojo darbo
         vietoje arba fizinio asmens, paskirto darbdavio atstovu ar įgaliotiniu saugoti dokumentus, gyvenamojoje vietoje Belgijoje.
         Priešingu atveju darbdaviai privalo naudoti ir turėti atskirą ataskaitą bei atlyginimo lapelį. Pagal to paties 5 straipsnio
         2 dalį pasibaigus šešių mėnesių laikotarpiui darbdaviai turi saugoti šias kopijas penkerius metus ir, be kita ko, parengti
         Karaliaus dekreto Nr. 5 II skyriuje numatytus socialinės apsaugos dokumentus bei atlyginimo lapelį.

      12      2002 m. kovo 29 d. Karaliaus dekreto 6 straipsnyje išdėstyti lygiaverčių dokumentų prieinamumo ir saugojimo būdai pasibaigus
         į Belgiją komandiruotų darbuotojų darbo laikotarpiui. Jame įtvirtinta, kad pasibaigus šiam laikotarpiui darbdaviai privalo
         lygiaverčių dokumentų kopijas ir jų sąrašą nusiųsti registruotu laišku Socialinės apsaugos įstatymų priežiūros inspekcijai
         arba įteikti juos jai pasirašytinai.

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      13      Iš bylos dokumentų ir Belgijos vyriausybės rašytinių pastabų matyti, kad bendrovė Termiso Limitada nuolat komandiruodavo portugalus suvirintojus ir montuotojus į laivų statybos įmonę Antwerp Shiprepair NV laivų statybos darbams atlikti. 2004 m. liepos 12 d. patikrinusios šią statybos įmonę, priežiūros tarnybos nustatė, kad ten dirbo 53 portugalai Termiso Limitada darbuotojai, ir kad nė apie vieną iš jų nebuvo pateikta išankstinė komandiravimo paraiška. Be to, jų darbdavys iš Portugalijos
         negalėjo pateikti Portugalijoje naudojamo algalapio.

      14      Anot rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen, priežiūros tarnybos nustatė, kad nesilaikoma 2002 m. kovo 5 d. įstatyme ir Direktyvoje 96/71 nustatytų sąlygų, nes socialinės
         apsaugos dokumentai turėjo būti tvarkomi taikant Belgijos socialinės apsaugos teisės aktus. Kaltinamieji pagrindinėje byloje
         (pirmasis, antrasis ir trečiasis kaltinamieji yra bendrovės Termiso Limitada, t. y. ketvirtosios kaltinamosios, vadovai ir darbuotojai, o ši bendrovė yra darbdavė ir pagal baudžiamąją teisę atsakingas
         juridinis asmuo) kaltinami nuo 2004 m. gegužės 31 d. iki 2004 m. liepos 13 d. minėtiems 53 darbuotojams nesudarę atskiros
         ataskaitos ir taip pažeidę keletą Karaliaus dekreto Nr. 5 nuostatų. Jie taip pat kaltinami pažeidę Belgijos teisės aktus,
         kuriais reglamentuojamas minimalus darbo užmokestis ir atlyginimas už viršvalandžius.

      15      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, jog galimybė nagrinėti Belgijos socialinės apsaugos teisės aktų
         pažeidimų dalykinę pusę priklauso nuo to, ar 2002 m. kovo 5 d. įstatymas, kurio nesilaikius kyla pareiga laikytis šių teisės
         aktų, suderinamas su SESV 56 ir 57 straipsniais.

      16      Tokiomis aplinkybėmis rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:

      „Ar 2002 m. kovo 5 d. įstatymo 8 straipsnio ir 2002 m. kovo 29 d. Karaliaus dekreto (Įgyvendinimo dekretas) 3, 4 ir 5 straipsnių
         nuostatos, kuriomis užsieniečiams darbdaviams, ketinantiems komandiruoti darbuotojus, nustatyta pareiga pirmiausia Socialinės
         apsaugos įstatymų priežiūros inspekcijai pateikti komandiravimo paraišką ir turėti dokumentus, atitinkančius Belgijoje naudojamus
         atskirą ataskaitą ar atlyginimo lapelį, taip neleidžiant ar kliudant įsidarbinti Belgijoje, pažeidžia [SESV 56] ir [SESV 57]
         straipsnius?“

       Dėl prejudicinio klausimo
       Dėl priimtinumo
      17      Belgijos vyriausybė teigia, kad prejudicinis klausimas yra nepriimtinas, nes pagrįstas klaidinga prielaida, jog supaprastinta
         tvarka yra privaloma, tačiau užsienio darbdaviai, komandiruojantys darbuotojus į Belgijos teritoriją, gali pasirinkti socialinės
         apsaugos dokumentus rengti ir saugoti pagal Belgijos įstatymus.

      18      Šiuo atžvilgiu, net darant prielaidą, kad šis teismas supaprastintą tvarką traktuoja kaip privalomą, pagal nusistovėjusią
         teismų praktiką SESV 267 straipsnyje įtvirtinta procedūra yra pagrįsta aiškiu nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo funkcijų
         atskyrimu, todėl pastarasis turi teisę tik pateikti nuomonę dėl minėtame straipsnyje nurodytų Sąjungos aktų aiškinimo ir galiojimo.
         Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas negali vertinti nacionalinių nuostatų aiškinimo arba spręsti, ar nacionalinio teismo
         išaiškinimas yra teisingas (žr., be kita ko, 2007 m. sausio 18 d. Sprendimo Auroux ir kt., C‑220/05, Rink. p. I‑385, 25 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      19      Vokietijos ir Belgijos vyriausybės, be kita ko, pabrėžia, kad sprendime pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą neišdėstytas
         teisinis pagrindas ir nepaaiškintas ryšys tarp ginčo pagrindinėje byloje ir pateikto klausimo. Šiuo punktu Belgijos vyriausybė
         tvirtina, kad klausimas nesusijęs su Direktyvos 96/71, kurios taikymas šioje byloje ginčytinas, aiškinimu. Ši vyriausybė taip
         pat abejoja SESV 57 straipsnio aiškinimo nauda, nes nebuvo ginčyta, jog bendrovės Termiso Limitada ir jos darbuotojų vykdoma veikla Belgijoje yra paslaugų teikimas.

      20      Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, nacionalinio teismo pateiktiems klausimams dėl Sąjungos teisės aiškinimo, atsižvelgiant
         į jo paties nustatytas teisines ir faktines aplinkybes, kurių tikslumo Teisingumo Teismas negali tikrinti, taikoma svarbumo
         prezumpcija. Nacionalinio teismo pateiktą prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas gali atmesti tik jei akivaizdu,
         jog prašymas išaiškinti Sąjungos teisę visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar dalyku, kai problema hipotetinė
         arba kai Teisingumo Teismui nežinomos faktinės ar teisinės aplinkybės, kad jis galėtų naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus
         (žr. 1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Bosman, C‑415/93, Rink. p. I‑4921, 61 punktą ir 2009 m. gruodžio 23 d. Sprendimo Spector Photo Group ir Van Raemdonck, C‑45/08, Rink. p. I‑0000, 26 punktą).

      21      Nagrinėjamoje byloje, kaip matyti iš šio sprendimo 14 ir 15 punktų, prašyme priimti prejudicinį sprendimą išdėstytos pagrindinės
         bylos faktinės ir teisinės aplinkybės leidžia suprasti, kad, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone,
         jeigu nacionalinės teisės normos, kaip antai supaprastinta tvarka, nesuderinamos su ESV sutarties nuostatomis dėl laisvės
         teikti paslaugas, kaltinamieji pagrindinėje byloje negalėtų būti baudžiami už pareigos naudoti atskirą ataskaitą minėtiems
         darbuotojams nesilaikymą, nes ši pareiga kyla tik nesinaudojant minėta tvarka. Nors ir glaustas, toks išdėstymas yra pakankamas,
         kad Teisingumo Teismas galėtų pateikti naudingą atsakymą į pateiktą klausimą.

      22      Be to, tai, kad neprašoma išaiškinti Direktyvos 96/71, nepažeidžia Teisingumo Teismo kompetencijos atsakyti į prejudicinį
         klausimą, nes Sąjungos teisės nuostatos, kurias prašoma išaiškinti, yra reikšmingos siekiant išspręsti ginčą pagrindinėje
         byloje.

      23      Iš to matyti, kad prejudicinis klausimas yra priimtinas.

       Dėl esmės
      24      Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar SESV 56 ir 57 straipsniams prieštarauja
         valstybės narės teisės aktai, kuriuose numatyta, jog kitoje valstybėje narėje įsisteigęs darbdavys, komandiruojantis darbuotojus
         į pirmosios valstybės teritoriją, privalo pateikti išankstinę komandiravimo paraišką ir komandiruotės laikotarpiu turėti nacionalinėms
         valdžios institucijoms prieinamas dokumentų, atitinkančių pagal pirmosios valstybės teisę reikalaujamus socialinės apsaugos
         ar darbo dokumentus, kaip antai atskira ataskaita ar atlyginimo lapelis, kopijas.

      25      Savo pastabose Belgijos vyriausybė tvirtina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neprašė išaiškinti
         Direktyvos 96/71. Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad jei supaprastinta tvarka skirta, kaip teigia Belgijos vyriausybė, kontroliuoti,
         kaip užsieniečius darbuotojus į Belgijos teritoriją komandiruojantys darbdaviai laikosi Direktyvos 96/71 3 straipsnio 1 dalies
         pirmoje pastraipoje išvardytų darbo sutarties sąlygų, tokios kontrolės priemonės nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį
         ir nėra suderintos Europos Sąjungos lygmeniu.

      26      Direktyva 96/71 siekiama suderinti nacionalinius materialinės teisės aktus, susijusius su komandiruojamų darbuotojų darbo
         sutarties sąlygomis, nepriklausomai nuo papildomų administracinių taisyklių, skirtų patikrinti, kaip šių sąlygų laikomasi.

      27      Iš to išplaukia, kad šias priemones gali laisvai nustatyti valstybės narės, laikydamosi Sutarties ir bendrųjų Sąjungos teisės
         principų (šiuo klausimu žr. 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑490/04, Rink. p. I‑6095, 19 punktą bei 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Laval un Partneri, C‑341/05, Rink. p. I‑11767, 60 punktą).

      28      Nagrinėjamoje byloje neginčijama, kad pagrindinė byla susijusi su valstybėje narėje įsisteigusia įmone, kuri komandiravo savo
         darbuotojus apibrėžtam laikotarpiui į kitoje valstybėje narėje esančią statybų vietą teikti paslaugų. Tačiau Teisingumo Teismas
         jau yra konstatavęs, kad tokia faktinė situacija priskiriama SESV 56 ir 57 straipsnių taikymo sričiai (žr. 2001 m. spalio
         25 d. Sprendimo Finalarte ir kt., C‑49/98, C‑50/98, C‑52/98–C‑54/98 ir C‑68/98–C‑71/98, Rink. p. I‑7831, 20 punktą).

       Dėl laisvės teikti paslaugas apribojimo egzistavimo
      29      Pagal nusistovėjusią teismų praktiką SESV 56 straipsnis reikalauja panaikinti ne tik bet kokią kitoje valstybėje narėje įsteigto
         paslaugų teikėjo diskriminaciją dėl pilietybės, bet ir bet kokius apribojimus, net vienodai taikomus tiek nacionaliniams,
         tiek kitų valstybių narių paslaugų teikėjams, jeigu jie draudžia, trukdo ar daro mažiau patrauklią paslaugų teikėjo, įsteigto
         kitoje valstybėje narėje, kur jis teisėtai teikia panašias paslaugas, veiklą (žr., be kita ko, 1999 m. lapkričio 23 d. Sprendimo
         Arblade ir kt., C‑369/96 ir C‑376/96, Rink. p. I‑8453, 33 punktą bei 2006 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją, C‑168/04, Rink. p. I‑9041, 36 punktą).

      30      Šiomis aplinkybėmis reikia pabrėžti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama supaprastinta tvarka, kaip teigia Belgijos vyriausybė,
         įvesta 2002 m. kovo 5 d. įstatymu po to, kai buvo priimtas minėtas Sprendimas Arblade ir kt. Minėto sprendimo rezoliucinės dalies 3 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, jog SESV 56 ir 57 straipsniai valstybei narei
         neleidžia nustatyti kitoje valstybėje narėje įsisteigusiai ir pirmojoje valstybėje narėje laikinai darbus vykdančiai įmonei
         pareigą parengti pirmosios valstybės teisės aktais nustatytos formos socialinės apsaugos ar darbo dokumentus, kaip antai atskirą
         ataskaitą kiekvienam komandiruotam darbuotojui, nes šiuos reikalavimus galinčią pateisinti darbuotojų socialinę apsaugą jau
         užtikrina socialinės apsaugos ir darbo dokumentai, šios įmonės jau parengti laikantis įsisteigimo valstybės narės teisės.

      31      Iš minėto įstatymo ir 2002 m. kovo 29 d. Karaliaus dekreto matyti, kad supaprastinta tvarka leidžia darbdaviams, komandiruojantiems
         darbuotojus į Belgijos teritoriją, šešis mėnesius nuo pirmo komandiruoto darbuotojo darbo dienos nerengti, be kita ko, Belgijos
         įstatymais reikalaujamų atskiros ataskaitos ir atlyginimo lapelio, su sąlyga, kad jie, pirma, pateiks Belgijos valdžios institucijoms
         išankstinę komandiravimo paraišką ir, antra, lygiaverčių dokumentų kopijas padarys prieinamas šioms institucijoms.

      32      Kalbant apie šio supaprastinimo ribojimą laiko atžvilgiu, pažymėtina, kad galimas ribojamasis pobūdis nėra svarbus šioje byloje,
         nes aišku, jog pagrindinėje byloje nagrinėjama komandiruotė buvo trumpesnė nei šeši mėnesiai.

      33      Pirmiausia, kalbant apie išankstinę komandiravimo paraišką, iš 2002 m. kovo 29 d. Karaliaus dekreto 3 straipsnio bei Belgijos
         vyriausybės pastabų matyti, jog, pirma, Belgijos valdžios institucijos turi patvirtinti šios paraiškos gavimą ir jos tinkamumą,
         per 5 darbo dienas nuo jos gavimo pranešdama komandiruojamų darbuotojų darbdaviui registracijos numerį. Antra, komandiruotė
         gali būti pradėta tik gavus šį numerį, priešingu atveju darbdavys negali pasinaudoti supaprastinta tvarka.

      34      Reikia konstatuoti, kad ankstesniame punkte aprašyta procedūra nėra vien deklaratyvaus pobūdžio. Kaip generalinis advokatas
         pabrėžė savo išvados 70 punkte, paprastas informacijos perdavimas atvykimo valstybės narės valdžios institucijoms bei gavimo
         patvirtinimas potencialiai gali virsti išankstinio patikrinimo ir leidimo teikti paslaugas schema. Iš tiesų, kadangi šis pranešimas
         pateikiamas prieš darbdaviui komandiruojant darbuotojus ir tik po to, kai nacionalinės valdžios institucijos yra patikrinusios
         išankstinės komandiravimo paraiškos tinkamumą, tokia procedūra prilygsta administracinei leidimo išdavimo procedūrai (pagal
         analogiją žr. minėto Sprendimo Komisija prieš Austriją 41 punktą).

      35      Procedūra, pagal kurią kitoje valstybėje narėje įsteigtos įmonės paslaugų teikimas nacionalinėje teritorijoje, pasitelkiant
         komandiruotus darbuotojus, susiejamas su administracinio leidimo išdavimu, gali būti laisvės teikti paslaugas apribojimas
         SESV 56 straipsnio prasme (pagal analogiją žr. 1994 m. rugpjūčio 9 d. Sprendimo Vander Elst, C‑43/93, Rink. p. I‑3803, 15 punktą ir 2006 m. sausio 19 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑244/04, Rink. p. I‑885, 34 punktą).

      36      Iš tiesų tokia procedūra, visų pirma dėl tokiam pranešimui išduoti numatyto termino, gali sudaryti kliūčių planuojamai komandiruotei
         bei komandiruojamų darbuotojų darbdavio vykdomai paslaugų teikimo veiklai, ypač tais atvejais, kai reikia veikti nedelsiant
         (šiuo klausimu žr. minėto 2006 m. sausio 19 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, 35 punktą bei minėto Sprendimo Komisija prieš Austriją 39 punktą).

      37      Šiuo klausimu kaltinamieji pagrindinėje byloje savo rašytinėse pastabose pabrėžia bendrovėje Antwerp Shiprepair NV teiktinų paslaugų skubą, neginčytą byloje, dėl kurios darbus reikia pradėti kuo greičiau po sutarties pasirašymo. Belgijos
         vyriausybė, atsakydama į Teisingumo Teismo per posėdį užduotą klausimą, nurodė, kad pagal supaprastintą tvarką nenumatytos
         šio sprendimo 34 punkte aprašytos procedūros išimtys skubių komandiruočių atveju.

      38      Šios vyriausybės per teismo posėdį nurodyta aplinkybė, jog praktiškai pranešimas apie įregistravimą komandiruojamų darbuotojų
         darbdaviui išsiunčiamas per dvi ar tris dienas nuo išankstinės komandiravimo paraiškos gavimo, nėra svarbi, nes darbdavys
         negali iš anksto atmesti galimybės, jog prieš komandiruojant darbuotojus teks laukti penkias darbo dienas, kurios pagal supaprastintą
         tvarką numatytos pranešimui apie įregistravimą išsiųsti. Tokio laukimo galimybė tiek šiam darbdaviui, tiek per komandiruotę
         teikiamų paslaugų gavėjui trukdo ar daro tas paslaugas mažiau patrauklias, ypač jeigu jos reikalingos skubiai.

      39      Be to, šio sprendimo 33 punkte aprašyta procedūra yra esminis supaprastintos tvarkos elementas, nes iš 2002 m. kovo 29 d.
         Karaliaus dekreto 3 straipsnio matyti, jog darbdaviui, kuris komandiruoja darbuotojus į Belgijos teritoriją prieš tai negavęs
         pranešimo apie savo išankstinės komandiravimo paraiškos registracijos numerį, nepakanka turėti tik lygiaverčių dokumentų,
         kaip tai numatyta pagal supaprastintą tvarką, ir jis privalo parengti Belgijos socialinės apsaugos dokumentus, kaip antai
         atskirą ataskaitą ir atlyginimo lapelį.

      40      Iš to išplaukia, kad reikalavimas pateikti išankstinę komandiravimo paraišką bei gauti jos registracijos numerį, kaip antai
         numatytas pagal supaprastintą tvarką, yra laisvės teikti paslaugas apribojimas SESV 56 straipsnio prasme.

      41      Šios išvados negali paneigti Belgijos vyriausybės argumentas, kad supaprastinta tvarka yra neprivaloma, nes darbdavys, norintis
         komandiruoti darbuotojus į Belgijos teritoriją, gali nesinaudoti šia tvarka ir tokiu atveju privalo parengti ir turėti minėtus
         Belgijos socialinės apsaugos dokumentus. Kaip primenama šio sprendimo 30 punkte, minėtame Sprendime Arblade ir kt. Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad toks įpareigojimas savaime prieštarauja laisvei teikti paslaugas. Iš bylos dokumentų
         matyti, kad pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamus Belgijos įstatymus už šio įpareigojimo nesilaikymą numatytos baudžiamosios
         sankcijos.

      42      Antra, kalbant apie 2002 m. kovo 29 d. Karaliaus dekreto 5 ir 6 straipsniuose numatytus įpareigojimus į Belgijos teritoriją
         komandiruotų darbuotojų darbdaviams, kaip antai laikyti Belgijos valdžios institucijoms prieinamas lygiaverčių dokumentų kopijas
         darbo vietoje Belgijoje arba fizinio asmens, paskirto darbdavio atstovu ar įgaliotiniu, gyvenamojoje vietoje Belgijoje, o
         pasibaigus komandiruotei šias kopijas kartu su lygiaverčių dokumentų sąrašu nusiųsti Belgijos valdžios institucijoms ir galiausiai,
         pasibaigus šešių mėnesių laikotarpiui, saugoti šias kopijas penkerius metus vienoje iš nurodytų vietų, kad jos būtų prieinamos
         minėtoms valdžios institucijoms, neatmestina aplinkybė, kad tokia kitoje valstybėje narėje įsisteigusioms įmonėms numatyta
         pareiga yra susijusi su papildoma administracine ir ekonomine našta bei išlaidomis, todėl šios įmonės nėra vienodoje konkurencinėje
         padėtyje su įmonėmis, įdarbinančiomis paprastai Belgijos teritorijoje dirbančius asmenis.

      43      Nors Belgijos vyriausybė pabrėžė, kad įpareigojimas saugoti lygiaverčių dokumentų kopijas penkerius metus po komandiruotės,
         kad jos būtų prieinamos valdžios institucijoms, netaikomas trumpesnėms nei šeši mėnesiai komandiruotėms, ji nepateikė jokių
         argumentų kitų dviejų įpareigojimų atžvilgiu. Ji net sutiko, kad negalima atmesti, jog nagrinėjamos nuostatos gali būti laisvės
         teikti paslaugas apribojimas SESV 56 straipsnio prasme.

      44      Tokiomis aplinkybėmis reikia manyti, kad šie du įpareigojimai yra laisvės teikti paslaugas apribojimas.

       Dėl laisvės teikti paslaugas apribojimų pateisinimo
      45      Pagal nusistovėjusią teismų praktiką nacionalinės teisės aktai, kuriais reglamentuojama Bendrijos lygiu nesuderinta sritis
         ir kurie vienodai taikomi bet kuriam asmeniui ar įmonei, vykdančiai veiklą atitinkamos valstybės narės teritorijoje, nepaisant
         jų ribojamojo poveikio laisvei teikti paslaugas, gali būti pateisinami, jei atitinka imperatyvųjį bendrojo intereso, kuris
         vis dar neginamas pagal paslaugų teikėjui jo įsisteigimo valstybėje narėje taikomas taisykles, pagrindą, yra tinkami užtikrinti,
         kad bus įgyvendintas jais siekiamas tikslas ir neviršija to, kas būtina šiam tikslui pasiekti (žr. minėto Sprendimo Arblade ir kt. 34 ir 35 punktus bei minėto Sprendimo Komisija prieš Austriją 37 punktą).

      46      Kaip nurodyta šio sprendimo 25 punkte, supaprastinta tvarka, anot Belgijos vyriausybės, skirta kontroliuoti, kaip užsieniečius
         darbuotojus į Belgijos teritoriją komandiruojantys darbdaviai laikosi Direktyvos 96/71 3 straipsnio 1 dalyje išvardytų darbo
         sutarties sąlygų. Ja taip pat siekiama bendrojo intereso tikslo – darbuotojų socialinės apsaugos.

      47      Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas yra ne kartą nusprendęs, kad darbuotojų apsauga priskirtina prie imperatyvių bendrojo intereso
         pagrindų, galinčių pateisinti laisvės teikti paslaugas apribojimą (be kita ko, žr. minėtų sprendimų Finalarte ir kt. 33 punktą; Arblade ir kt. 36 punktą bei 2004 m. spalio 21 d. Sprendimo Komisija prieš Liuksemburgą, C‑445/03, Rink. p. I‑10191, 29 punktą).

      48      Be to, Teisingumo Teismas pripažino valstybių narių teisę tikrinti, kaip laikomasi paslaugų teikimą reglamentuojančių nacionalinių
         ir Sąjungos teisės nuostatų, bei kontrolės priemonių, būtinų patikrinti, ar patys reikalavimai pateisinami bendrojo intereso
         pagrindais, pagrįstumą (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Arblade ir kt. 38 punktą bei minėto 2006 m. sausio 19 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją 36 punktą).

      49      Taigi reikia išnagrinėti, ar pagal supaprastintą tvarką numatytos priemonės tinkamos užtikrinti, kad bus įgyvendintas darbuotojų
         socialinės apsaugos tikslas, ir neviršija to, kas būtina šiam tikslui pasiekti.

      50      Pirmiausia, kalbant apie išankstinę komandiravimo paraišką, Belgijos vyriausybė tvirtina, kad ši paraiška leidžia valdžios
         institucijoms veiksmingai kontroliuoti į Belgiją komandiruojamų darbuotojų darbo ir atlyginimo sąlygas. Teismo posėdyje vyriausybė
         pabrėžė, kad nesant tokios paraiškos Belgijos valdžios nstitucijos negalėtų patikrinti, kada prasideda komandiruotė Belgijoje,
         nes lygiaverčiuose dokumentuose tokių duomenų nėra.

      51      Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad kitoje valstybėje narėje įsisteigusio darbdavio pareiga iš anksto
         įspėti vietos valdžios institucijas apie vieno ar daugiau pagal darbo sutartį dirbančių darbuotojų komandiravimą, numatomą
         jų buvimo laiką ir paslaugas, pateisinančias komandiravimą, yra taip pat veiksminga ir mažiau ribojanti priemonė nei darbo
         leidimas, išankstinė kontrolė ar komandiruotės liudijimas. Tokia pareiga leidžia šioms valdžios institucijoms kontroliuoti
         priimančiosios valstybės narės socialinės ir darbo teisės aktų laikymąsi komandiruotės laikotarpiu, atsižvelgiant į pareigas,
         kurios darbdaviui jau nustatytos pagal darbo teisės normas kilmės valstybėje narėje (žr. minėto Sprendimo Komisija prieš Liuksemburgą 31 punktą; minėto 2006 m. sausio 19 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją 45 punktą ir minėto Sprendimo Komisija prieš Austriją 52 punktą).

      52      Iš to išplaukia, kad jei išankstinė komandiravimo paraiška yra priemonė pranešti Belgijos valdžios institucijoms šio sprendimo
         50 punkte nurodytus duomenis, registracijos ir pranešimo procedūra, dėl kurios, kaip nurodyta šio sprendimo 34 punkte, minėta
         paraiška prilygsta administracinei leidimo išdavimo procedūrai, viršija tai, kas būtina užtikrinti komandiruotų darbuotojų
         apsaugą.

      53      Iš šio sprendimo 51 punkte minimos teismų praktikos matyti, kad išankstinė paraiška, leidžianti kontroliuoti priimančiosios
         valstybės narės socialinės ir darbo teisės aktų laikymąsi komandiruotės laikotarpiu, atsižvelgiant į pareigas, kurios darbdaviui
         jau nustatytos pagal darbo teisės normas kilmės valstybėje narėje, yra proporcingesnė priemonė šiam tikslui pasiekti nei leidimas
         ar išankstinė kontrolė. Šiuo klausimu Belgijos vyriausybė nenurodo, kad supaprastinta tvarka siekiama kito tikslo nei veiksmingai
         kontroliuoti į Belgiją komandiruojamų darbuotojų darbo ir atlyginimo sąlygas komandiruotės laikotarpiu.

      54      Tačiau nors išankstinės paraiškos reikalavimas yra adekvati priemonė, leidžianti vykdyti būtiną kontrolę ir išvengti apgaulės,
         administracija turėtų suteikti darbuotojus į Belgijos teritoriją komandiruojančiam darbdaviui galimybę įrodyti, kad jis pateikė
         paraišką su visa reikalaujama informacija.

      55      Antra, apie atskirai ataskaitai ir atlyginimo lapeliui prilygstančius dokumentus Belgijos vyriausybė savo raštinėse pastabose
         paaiškina, jog atskiroje ataskaitoje nurodomos darbuotojo suteiktos paslaugos ir už jas išmokėtas atlyginimas, o atlyginimo
         lapelyje nurodyti atlyginimo skaičiavimo būdai, atsižvelgiant į darbo valandas, laisvas dienas bei atlyginimui taikomus mokesčius.

      56      Be to, kaip minėta šio sprendimo 42 punkte, iš 2002 m. kovo 29 d. Karaliaus dekreto 5 ir 6 straipsnių matyti, kad į Belgijos
         teritoriją komandiruotų darbuotojų darbdavys privalo laikyti Belgijos valdžios institucijoms prieinamas lygiaverčių dokumentų
         kopijas arba darbo vietoje Belgijoje, arba darbdaviui atstovaujančio ar jo įgalioto fizinio asmens gyvenamojoje vietoje Belgijoje.
         Pasibaigus komandiruotei, šios kopijos kartu su lygiaverčių dokumentų sąrašu turi būti nusiųstos Belgijos valdžios institucijoms.

      57      Atrodo, kad šio sprendimo 55 punkte nurodytų lygiaverčių dokumentų kopijų turėjimas leidžia valdžios institucijoms kontroliuoti
         Direktyvos 96/71 3 straipsnio 1 dalyje išvardytų darbo sutarties sąlygų laikymąsi komandiruotų darbuotojų atžvilgiu ir taip
         užtikrinti jų apsaugą.

      58      Be kita ko, iš nusistovėjusios teismų praktikos aišku, kad jeigu su komandiruojamais darbuotojais susijusiuose dokumentuose,
         reikalaujamuose pagal įsisteigimo valstybės teisės aktus, pateikta visa informacija yra pakankama, kad priimančioji valstybė
         narė galėtų atlikti būtiną kontrolę, šių dokumentų ar jų kopijų išdavimas per protingą terminą arba šių dokumentų ar jų kopijų
         laikymas statybų ar kitoje prieinamoje ir aiškiai apibrėžtoje vietoje priimančiosios valstybės narės teritorijoje yra mažiau
         ribojanti priemonė nei šios valstybės teisės aktus atitinkančių dokumentų parengimas (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Arblade ir kt. 64‑66 punktus ir minėto Sprendimo Finalarte ir kt. 74 punktą).

      59      Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad pareiga pasibaigus komandiruotei nusiųsti dokumentus, kuriuos darbdavys privalo
         sudaryti taikydamas įsisteigimo valstybės narės teisę, arba jų kopijas priimančiosios valstybės nacionalinėms valdžios institucijoms,
         kurios galėtų juos patikrinti ir prireikus saugoti, yra mažiau ribojanti priemonė, skirta užtikrinti su darbuotojų apsauga
         susijusių teisės aktų laikymosi kontrolę, nei darbdavio pareiga saugoti šiuos dokumentus tos valstybės teritorijoje praėjus
         šiam laikotarpiui (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Arblade ir kt. 78 punktą).

      60      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, matyti, jog tokios priemonės yra proporcingos darbuotojų apsaugos tikslui.

      61      Taigi į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad:

      –        SESV 56 ir 57 straipsniais draudžiami valstybės narės teisės aktai, kuriuose numatyta, jog į jos teritoriją darbuotojus komandiruojantis
         kitoje valstybėje narėje įsisteigęs darbdavys privalo pateikti išankstinę komandiravimo paraišką, tiek, kiek jais planuojamos
         komandiruotės pradžia siejama su minėtos paraiškos registracijos numerio pranešimu šiam darbdaviui, ir kuriuose priimančiosios
         valstybės valdžios institucijoms numatytos penkios darbo dienos nuo paraiškos gavimo šiam numeriui pranešti.

      –        SESV 56 ir 57 straipsniais nedraudžiami valstybės narės teisės aktai, kuriuose numatyta, jog į jos teritoriją darbuotojus
         komandiruojantis kitoje valstybėje narėje įsisteigęs darbdavys komandiruotės laikotarpiu privalo turėti priimančiosios valstybės
         nacionalinėms valdžios institucijoms prieinamas socialinės apsaugos ar darbo dokumentų, lygiaverčių reikalaujamiems pagal
         priimančiosios valstybės teisę, kopijas ir pasibaigus šiam laikotarpiui jas nusiųsti minėtoms valdžios institucijoms.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      62      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      –        SESV 56 ir 57 straipsniais draudžiami valstybės narės teisės aktai, kuriuose numatyta, jog į jos teritoriją darbuotojus komandiruojantis
            kitoje valstybėje narėje įsisteigęs darbdavys privalo pateikti išankstinę komandiravimo paraišką, tiek, kiek jais planuojamos
            komandiruotės pradžia siejama su minėtos paraiškos registracijos numerio pranešimu šiam darbdaviui, ir kuriuose priimančiosios
            valstybės valdžios institucijoms numatytos penkios darbo dienos nuo paraiškos gavimo šiam numeriui pranešti.
      –        SESV 56 ir 57 straipsniais nedraudžiami valstybės narės teisės aktai, kuriuose numatyta, jog į jos teritoriją darbuotojus
            komandiruojantis kitoje valstybėje narėje įsisteigęs darbdavys komandiruotės laikotarpiu privalo turėti priimančiosios valstybės
            nacionalinėms valdžios institucijoms prieinamas socialinės apsaugos ar darbo dokumentų, lygiaverčių reikalaujamiems pagal
            priimančiosios valstybės teisę, kopijas ir pasibaigus šiam laikotarpiui jas nusiųsti minėtoms valdžios institucijoms.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


2012 m. lapkričio 14 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#Evonik Industries AG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui).#Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo „Impulso creador“ paraiška – Ankstesnis vaizdinis Bendrijos prekių ženklas IMPULSO – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Žymenų panašumas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T‑529/11.


2016 m. vasario 5 d. Tarnautojų teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Inge Barnett ir kt. prieš Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetą (EESRK).#Viešoji tarnyba – Į pensiją išėję pareigūnai – Ištarnauto laiko pensijos – Pareigūnų tarnybos nuostatų 64 straipsnis – Korekciniai koeficientai – Kasmetinis korekcinių koeficientų atnaujinimas – Pareigūnų tarnybos nuostatų 65 straipsnio 2 dalis – Tarpinis atnaujinimas – Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 3, 4 ir 8 straipsniai – Ribinė vertė – Pragyvenimo išlaidų kitimas – Pareigūnų tarnybos nuostatų 64 straipsnio 4 dalis – Teisės aktų leidėjo sprendimas neatlikti atnaujinimo 2013 ir 2014 m. – Apimtis – Reglamentas Nr. 1416/2013 – Per didelio korekcinio koeficiento nustatymas Danijai – Korekcinio koeficiento sumažinimas taikant tarpinio atnaujinimo mechanizmą – Piktnaudžiavimas įgaliojimais.#Byla F-66/15.


1969 m. liepos 1 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką. # Byla 24-68.


title: 2009 m. rugsėjo 3 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Pia Messner prieš Firma Stefan Krüger.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Amtsgericht Lahr - Vokietija.#Direktyva 97/7/EB - Vartotojų apsauga - Nuotolinės prekybos sutartys - Vartotojo pasinaudojimas teise atsisakyti sutarties - Tiekėjui mokėtina kompensacija už naudojimą.#Byla C-489/07.

text:
      Byla C‑489/07
      Pia Messner
      prieš
      Firma Stefan Krüger
      (Amtsgericht Lahr prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Direktyva 97/7/EB – Vartotojų apsauga – Nuotolinės prekybos sutartys – Vartotojo pasinaudojimas teise atsisakyti sutarties – Tiekėjui mokėtina kompensacija už naudojimą“
      Sprendimo santrauka
      Teisės aktų derinimas – Vartotojų apsauga nuotolinės prekybos sutarčių srityje – Direktyva 97/7
      (Europos Pralamento ir Tarybos direktyvos 97/7 6 straipsnio 1 dalies antrasis sakinys ir 2 dalis)
      Direktyvos 97/7 dėl vartotojų apsaugos, susijusios su nuotolinės prekybos sutartimis, 6 straipsnio 1 dalies antrojo sakinio
         ir 2 dalies nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad jos draudžia nacionaliniame reglamentavime bendrai numatyti pardavėjo
         galimybę reikalauti iš vartotojo kompensacijos už nuotolinės prekybos sutartimi įgytos prekės naudojimą, šiam laiku pasinaudojus
         teise atsisakyti sutarties. Jeigu vartotojas turėtų mokėti tokią vienkartinę kompensaciją vien dėl aplinkybės, jog turėjo
         galimybę naudotis preke tuo metu, kai ją turėjo, jis galėtų pasinaudoti teise atsisakyti sutarties tik sumokėjęs tokią kompensaciją.
         Tai aiškiai prieštarautų Direktyvos 97/7 6 straipsnio 1 dalies antrojo sakinio ir 2 dalies tekstui ir tikslui bei, be kita
         ko, atimtų iš vartotojo galimybę laisvai ir be jokio spaudimo išnaudoti apmąstymo laikotarpį, kurį jam suteikia ši direktyva.
         Be to, jeigu vartotojui būtų nustatyta pareiga mokėti kompensaciją paprasčiausiai dėl to, kad jis patikrino ir išbandė prekę,
         kiltų klausimas dėl teisės atsisakyti sutarties funkcionalumo ir veiksmingumo. Kadangi teise atsisakyti sutarties vartotojui
         kaip tik siekiama suteikti tokią galimybę patikrinti ir išbandyti prekę, aplinkybė, kad ji buvo išnaudota, neturi reikšti,
         jog vartotojas gali pasinaudoti šia atsisakymo teise vien sumokėjęs kompensaciją.

      Tačiau šios nuostatos nedraudžia nustatyti vartotojui pareigą mokėti kompensaciją už daikto naudojimą tuo atveju, jeigu jis
         būtų pasinaudojęs daiktu tokiu būdu, kuris neatitiktų civilinės teisės principų, kaip antai sąžiningumas arba praturtėjimas
         be pagrindo, su sąlyga, kad nebūtų pakenkta minėtos direktyvos tikslui ir visų pirma teisės atsisakyti sutarties funkcionalumui
         ir veiksmingumui, o tai turi nustatyti nacionalinis teismas.

      (žr. 23–24 ir 29 punktus bei rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2009 m. rugsėjo 3 d.(*)

      „Direktyva 97/7/EB – Vartotojų apsauga – Nuotolinės prekybos sutartys – Vartotojo pasinaudojimas teise atsisakyti sutarties – Tiekėjui mokėtina kompensacija už naudojimą“
      Byloje C‑489/07
      dėl Amtsgericht Lahr (Vokietija) 2007 m. spalio 26 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2007 m. lapkričio 5 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Pia Messner
      prieš
      Firma Stefan Krüger,

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann (pranešėjas), teisėjai M. Ilešič, A. Tizzano, E. Levits ir J.‑J. Kasel,
      generalinė advokatė V. Trstenjak,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc‑Sławiczek, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. gruodžio 11 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma ir J. Kemper,
      –        Belgijos vyriausybės, atstovaujamos L. Van den Broeck,
      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos J. Rodríguez Cárcamo,
      –        Austrijos vyriausybės, atstovaujamos E. Riedl,
      –        Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Inez Fernandes ir P. Contreiras,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos V. Kreuschitz, W. Wils ir H. Krämer,
      susipažinęs su 2009 m. vasario 18 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1997 m. gegužės 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/7/EB
         dėl vartotojų apsaugos, susijusios su nuotolinės prekybos sutartimis (OL L 144, p. 19; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių
         k., 15 t., 3 sk., p. 319), 6 straipsnio išaiškinimo.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp vartotojos P. Messner ir nuotolinę prekybą internetu vykdančios įmonės Firma Stefan Krüger (toliau – Stefan Krüger) dėl 278 eurų sumos grąžinimo nutraukus nuotolinės prekybos sutartį.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Direktyvos 97/7 keturioliktoje konstatuojamojoje dalyje numatyta:

      „kadangi prieš sudarydami sutartį vartotojai iš esmės neturi galimybių pamatyti prekių ir įvertinti teikiamų paslaugų pobūdžio;
         kadangi, jeigu direktyvoje nenurodyta priešingai, turi būti numatyta teisė atsisakyti sutarties; kadangi, [kad ši teisė būtų
         ne paprastas formalumas], jeigu teise pasinaudojama, [galimas] sutarties atsisakymo išlaidas padengia sutarties atsisakantys
         vartotojai, tačiau jos negali viršyti tiesioginių prekių grąžinimo [išlaidų]; kadangi ši sutarties atsisakymo teisė nepažeidžia
         vartotojų teisių, kurias suteikia nacionaliniai įstatymai, ypač gavus sugadintas prekes ar nekokybiškas paslaugas arba prekes
         ar paslaugas, neatitinkančias jų aprašymo pasiūlyme; kadangi valstybės narės pačios nustato kitas sutarties atsisakymo teisės
         įgyvendinimo sąlygas ir tvarką“.

      4        Šios direktyvos 6 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:

      „Sutarties atsisakymo teisė
      1)       Kiekviena nuotolinės prekybos sutartis numato mažiausiai septynių darbo dienų terminą, per kurį vartotojas gali atsisakyti
         sutarties, nenurodydamas priežasties, ir jam nebūtų taikoma nuobauda. Vienintelis vartotojo mokestis, jam atsisakius sutarties,
         gali būti tiesioginės prekių grąžinimo išlaidos.

      <…>
      2)       Jeigu vartotojas, remdamasis šiuo straipsniu, pasinaudoja sutarties atsisakymo teise, tiekėjas privalo grąžinti vartotojo
         įmokėtas sumas be jokio papildomo mokesčio. Vienintelis galimas vartotojo mokestis [jam atsisakius sutarties,] yra tiesioginės
         prekių grąžinimo išlaidos. Sumos turi būti grąžintos kuo greičiau, bet ne vėliau kaip per 30 dienų.“

      5        Aptariamos direktyvos 14 straipsnyje numatyta:

      „Minimalios sąlygos
      Valstybės narės, siekdamos geriau apsaugoti vartotojus, šios direktyvos taikymo srityje gali įvesti ar toliau taikyti griežtesnes
         nuostatas, neprieštaraujančias Sutarčiai. <...>“

       Nacionalinės teisės aktai
      6        Vokietijos Civilinio kodekso (Bürgerliches Gesetzbuch, toliau – BGB) 312d straipsnyje „Atsisakymo ir grąžinimo teisė nuotolinės prekybos sutarčių atvejais“ numatyta:

      „1. Nuotolinės prekybos sutarties atveju vartotojas turi atsisakymo teisę pagal 355 straipsnį. Vietoj atsisakymo teisės prekių
         tiekimo sutarčių atveju vartotojui gali būti suteikta grąžinimo teisė pagal 356 straipsnį.

      2. Nukrypstant nuo 355 straipsnio 2 dalies pirmojo sakinio, teisės atsisakyti sutarties terminas nepradedamas skaičiuoti,
         kol bus įvykdyta informavimo pareiga pagal 312c straipsnio 2 dalį, prekių tiekimo atveju – ne anksčiau kaip jų pristatymo
         gavėjui dieną, pasikartojančio tos pačios rūšies prekių tiekimo atveju – ne anksčiau kaip pirmos dalinės siuntos gavimo dieną,
         o paslaugų atveju – ne anksčiau kaip sutarties sudarymo dieną.“

      7        BGB 355 straipsnyje „Atsisakymo teisė vartojimo sutarčių atveju“ nustatyta:

      „1. Jeigu vartotojui įstatymu suteikiama teisė atsisakyti sutarties pagal šią nuostatą, su sutarties sudarymu susijęs valios
         išreiškimas jo nebesaisto, jeigu jis atsisakė sutarties per nustatytą terminą. Sutarties atsisakymas neturi būti pagrindžiamas
         ir išreiškiamas verslininkui žodžiu arba raštu, arba grąžinant daiktą per dvi savaites; terminas laikomas nepraleistu laiku
         išsiuntus daiktą.

      2. Terminas prasideda, kai vartotojui pateikiamas aiškus pranešimas apie jo teisę atsisakyti sutarties, kuriuo, atsižvelgiant
         į panaudotas komunikacijos priemones, jam žodžiu arba raštu paaiškinamos jo teisės ir kuriame taip pat pateikiami asmens,
         kuriam turi būti pranešta apie atsisakymą, pavadinimas ir adresas bei nuoroda į termino pradžią bei 1 dalies antrojo sakinio
         nuostatą. Jeigu pranešimas pateikiamas sudarius sutartį, nukrypstant nuo 1 dalies antrojo sakinio, terminas pratęsiamas iki
         vieno mėnesio. Jeigu sutartis turi būti sudaryta raštu, terminas prasideda ne anksčiau kaip vartotojui gavus sutarties dokumentą,
         vartotojo rašytinį užsakymą arba sutarties arba užsakymo kopiją. Kilus ginčui dėl termino pradžios, įrodinėjimo našta tenka
         verslininkui.

      3. Teisė atsisakyti sutarties išnyksta praėjus šešiems mėnesiams po sutarties sudarymo. Prekių tiekimo atveju terminas prasideda
         ne anksčiau kaip jų pristatymo gavėjui dieną. Nukrypstant nuo pirmojo sakinio, teisė atsisakyti sutarties neišnyksta, jeigu
         vartotojui nebuvo tinkamai pranešta apie jo teisę atsisakyti sutarties, o nuotolinės finansinių paslaugų prekybos sutarčių
         atveju taip pat, jeigu verslininkas tinkamai neįvykdė savo informavimo pareigų pagal 312 c straipsnio 2 dalies 1 punktą.“

      8        BGB 357 straipsnyje „Atsisakymo ir grąžinimo teisinės pasekmės“ numatyta:

      „1. Jeigu nenustatyta kitaip, atsisakymo ir grąžinimo teisėms atitinkamai taikomos nuostatos dėl įstatyme numatytos teisės
         atsisakyti sandorio. 286 straipsnio 3 dalis atitinkamai taikoma pareigai grąžinti mokėjimus pagal šią nuostatą; ten numatytas
         terminas prasideda vartotojui pareiškus apie sutarties atsisakymą arba daikto grąžinimą. Šiuo atveju terminas vartotojo grąžinimo
         pareigos atžvilgiu prasideda padarius pareiškimą, o verslininko grąžinimo pareigos atveju – gavus pareiškimą.

      3. Nukrypstant nuo 346 straipsnio 2 dalies pirmojo sakinio 3 punkto, vartotojas turi sumokėti kompensaciją už pablogėjimą
         dėl daikto panaudojimo pagal paskirtį, jei ne vėliau kaip sudarant sutartį jam žodžiu arba raštu buvo pranešta apie šią teisinę
         pasekmę ir galimybę jos išvengti. Tai netaikoma, jeigu pablogėjimas susijęs vien su daikto patikrinimu. 346 straipsnio 3 dalies
         pirmojo sakinio 3 punktas netaikomas, jeigu vartotojui buvo tinkamai pranešta apie jo teisę atsisakyti sutarties arba jis
         apie tai sužinojo kitaip.

      4. Kitos reikalavimo teisės neatsiranda.“
      9        BGB 346 straipsnio „Sutarties atsisakymo pasekmės“ 1–3 dalyse numatyta:

      „1. Jei viena sutarties šalis remiasi sutarties ar įstatymo nuostata dėl sutarties atsisakymo, atsisakius sutarties turi būti
         grąžinta tai, kas suteikta, ir faktiškai gauta nauda.

      2. Vietoj grąžinimo skolininkas privalo sumokėti kompensaciją, jeigu:
      1)      grąžinimas neįmanomas dėl to, kas įsigyta, pobūdžio;
      2)      jis daiktą sudėvėjo, perleido, suvaržė, perdirbo ar pertvarkė;
      3)      gauto daikto būklė pablogėjo arba daiktas dingo, nepaisant jo susidėvėjimo dėl įprasto naudojimo.
      Jei sutartyje numatyta priešpriešinė paslauga, į ją turi būti atsižvelgta apskaičiuojant kompensaciją; jei kompensacija mokėtina
         už naudą, gautą iš paskolos, gali būti pateikti įrodymai, jog naudos vertė buvo mažesnė.

      3.      Pareigos kompensuoti nėra:
      1)      jei trūkumas, kuriuo grindžiamas sutarties atsisakymas, atsirado tik daiktą perdirbant ar pertvarkant;
      2)      jei ir tiek, kiek kreditorius atsakingas už daikto būklės pablogėjimą ar dingimą, arba jeigu žala būtų atsiradusi ir daiktui
         esant jo žinioje;

      3)      įstatyme numatytos teisės atsisakyti sutarties atveju, jei daikto būklė pablogėjo ar daiktas dingo, kai jį turėjo teisių turėtojas,
         nors šis elgėsi taip pat rūpestingai, kaip ir tvarkydamas savo reikalus.

      Papildomas praturtėjimas turi būti grąžintas.“
       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      10      2005 m. gruodžio 2 d. P. Messner už 278 eurus internetu nusipirko iš Stefan Krüger naudotą nešiojamąjį kompiuterį.

      11      Stefan Krüger šio pirkimo metu internete buvo įdėjusi Bendrąsias pardavimo sąlygas, kuriose, be kita ko, nurodyta, kad pirkėjas turi atlyginti
         pablogėjimo, atsiradusio naudojant prekę pagal paskirtį, vertę.

      12      2006 m. rugpjūtį atsirado kompiuterio ekrano defektas. 2006 m. rugpjūčio 4 d. P. Messner pranešė apie tai Stefan Krüger. Ši atsisakė nemokamai pašalinti defektą.

      13      2006 m. lapkričio 7 d. P. Messner pareiškė apie pirkimo sutarties atsisakymą ir pasiūlė nusiųsti Stefan Krüger nešiojamąjį kompiuterį, šiai grąžinant sumokėtą pirkimo kainą. Sutarties buvo atsisakyta prieš pasibaigiant BGB nustatytam
         terminui, nes P. Messner nebuvo gavusi šio kodekso nuostatose numatytos informacijos apie teisę atsisakyti sutarties, dėl
         kurios būtų pradėtas skaičiuoti sutarties atsisakymo terminas.

      14      Amtsgericht Lahr P. Messner pareikalavo Stefan Krüger sumokėti 278,00 eurus.

      15      Stefan Krüger dėl ieškinio reikalavimo pateikė prieštaravimą teigdama, kad P. Messner bet kuriuo atveju turi atlyginti naudojimosi nešiojamuoju
         kompiuteriu apie 8 mėnesius vertę. Kadangi panašaus nešiojamojo kompiuterio vidutinė rinkos nuomos kaina yra 118,80 euro už
         tris mėnesius, taigi už P. Messner naudojimosi laikotarpį sudaro 316,80 euro vertės atlyginimas.

      16      Šiomis aplinkybėmis Amtsgericht Lahr nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:

      „Ar <...> Direktyvos 97/7/EB 6 straipsnio 2 dalis kartu su 1 dalies antruoju sakiniu turi būti aiškinami taip, kad jie draudžia
         nacionalinę įstatymo nuostatą, nustatančią, jog tuo atveju, kai vartotojas per nustatytą terminą atsisako sutarties, pardavėjas
         gali reikalauti atlyginti vertę, gautą naudojant patiektą vartojimo prekę?“

       Dėl prejudicinio klausimo
      17      Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 97/7 6 straipsnio 1 dalies
         antrojo sakinio ir antros dalies nuostatos turi būti aiškinamos kaip draudžiančios nacionalinės teisės aktuose numatyti tiekėjo
         galimybę reikalauti iš vartotojo kompensacijos už nuotolinės prekybos sutartimi įgytos prekės naudojimą tuo atveju, kai pastarasis
         laiku pasinaudojo teise atsisakyti sutarties.

      18      Remiantis Direktyvos 97/7 6 straipsnio 1 dalies antruoju sakiniu, vienintelis galimas vartotojo mokestis, jam atsisakius sutarties,
         yra tiesioginės prekių grąžinimo išlaidos.

      19      Šiuo atžvilgiu iš Direktyvos 97/7 keturioliktos konstatuojamosios dalies matyti, jog šiuo draudimu nustatyti vartotojui kitokias
         nei tiesiogiai su prekių grąžinimu susijusias išlaidas siekiama užtikrinti, kad šios direktyvos garantuojama teisė atsisakyti
         sutarties „būtų ne paprastas formalumas“. Pavyzdžiui, vartotojas galėtų būti atgrasytas nuo pasinaudojimo šia teise, jeigu
         ji būtų susijusi su neigiamomis finansinėmis pasekmėmis.

      20      Be to, iš tos pačios konstatuojamosios dalies išplaukia, kad teisė atsisakyti sutarties skirta apsaugoti vartotojus esant
         ypatingai nuotolinės prekybos situacijai, kai jie „prieš sudarydami sutartį <...> iš esmės neturi galimybių pamatyti prekių
         ir įvertinti teikiamų paslaugų pobūdžio“. Taigi teise atsisakyti sutarties siekiama kompensuoti neigiamas pasekmes, kurios
         atsiranda vartotojui iš nuotolinės prekybos sutarties, suteikiant jam tinkamą apmąstymo laikotarpį, per kurį jis turi galimybę
         patikrinti ir išbandyti įsigytą prekę.

      21      Todėl Direktyvos 97/7 6 straipsnio 1 dalies antrajame sakinyje ir 2 dalyje nustatytą draudimą reikia aiškinti atsižvelgiant
         į šiuos tikslus.

      22      Šiuo atžvilgiu konstatuotina, kad bendros nuostatos dėl kompensacijos už nuotolinės prekybos sutartimi įgytos prekės naudojimą
         įtvirtinimas neatitinka minėtų tikslų.

      23      Kaip savo išvados 74 punkte pabrėžė generalinė advokatė, tuo atveju, jeigu vartotojas turėtų mokėti tokią vienkartinę kompensaciją
         vien dėl aplinkybės, jog turėjo galimybę naudotis nuotolinės prekybos sutartimi įgytą preke tuo metu, kai ją turėjo, jis galėtų
         pasinaudoti teise atsisakyti sutarties tik sumokėjęs tokią kompensaciją. Tokia pasekmė aiškiai prieštarautų Direktyvos 97/7
         6 straipsnio 1 dalies antrojo sakinio ir 2 dalies tekstui ir tikslui bei, be kita ko, atimtų iš vartotojo galimybę laisvai
         ir be jokio spaudimo išnaudoti apmąstymo laikotarpį, kurį jam suteikia ši direktyva.

      24      Be to, jeigu vartotojui būtų nustatyta pareiga mokėti kompensaciją paprasčiausia dėl to, kad jis patikrino ir išbandė nuotolinės
         prekybos sutartimi įgytą prekę, kiltų klausimas dėl teisės atsisakyti sutarties funkcionalumo ir veiksmingumo. Kadangi teise
         atsisakyti sutarties vartotojui kaip tik siekiama suteikti tokią galimybę patikrinti ir išbandyti prekę, aplinkybė, kad ji
         buvo išnaudota, neturi reikšti, jog vartotojas gali pasinaudoti šia atsisakymo teise vien sumokėjęs kompensaciją.

      25      Tačiau, nors Direktyva 97/7 skirta apsaugoti vartotoją esant ypatingai nuotolinės prekybos sutarties situacijai, ji neturi
         tikslo suteikti jam teisių, kurios viršytų tai, kas būtina siekiant suteikti galimybę tinkamai pasinaudoti savo teise atsisakyti
         sutarties.

      26      Todėl Direktyvos 97/7 tikslai ir, be kita ko, jos 6 straipsnio 1 dalies antrajame sakinyje ir 2 dalyje nustatytas draudimas
         iš principo neužkerta kelio tam, kad valstybė narė įpareigotų vartotoją sumokėti sąžiningai apskaičiuojamą kompensaciją, jeigu
         jis pasinaudotų nuotolinės prekybos sutartimi įgyta preke tokiu būdu, kuris neatitiktų civilinės teisės principų, kaip antai
         sąžiningumas arba praturtėjimas be pagrindo.

      27      Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad iš Direktyvos 97/7 keturioliktosios konstatuojamosios dalies paskutinio sakinio matyti, jog
         valstybės narės turi pačios nustatyti kitas sutarties atsisakymo teisės įgyvendinimo sąlygas ir tvarką. Tačiau šia kompetencija
         turi būti naudojamasi paisant šios direktyvos tikslų ir, be kita ko, neturi būti pakenkta teisės atsisakyti sutarties funkcionalumui
         ir veiksmingumui. Taip, pavyzdžiui, atsitiktų, jeigu tokios, kaip minėta ankstesniame punkte, kompensacijos dydis pasirodytų
         esąs neproporcingas nagrinėjamos prekės pirkimo kainai arba jeigu nacionalinės teisės nuostatose vartotojui būtų nustatyta
         pareiga įrodyti, kad jis nenaudojo šios prekės per teisės atsisakyti sutarties terminą tokiu būdu, kuris viršytų tai, kas
         būtų reikalinga siekiant suteikti jam galimybę veiksmingai pasinaudoti teise atsisakyti sutarties.

      28      Taigi nacionalinis teismas savo nagrinėjamą bylą turėtų spręsti atsižvelgdamas į šiuos principus, tinkamai paisydamas visų
         šios bylos ypatumų ir, be kita ko, atitinkamos prekės pobūdžio bei laikotarpio, per kurį, tiekėjui neįvykdžius savo informavimo
         pareigos, vartotojas pasinaudojo teise atsisakyti sutarties.

      29      Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, jog Direktyvos 97/7 6 straipsnio 1 dalies
         antrojo sakinio ir 2 dalies nuostatos turi būti aiškinamos kaip draudžiančios nacionaliniame reglamentavime bendrai numatyti
         pardavėjo galimybę reikalauti iš vartotojo kompensacijos už nuotolinės prekybos sutartimi įgytos prekės naudojimą, šiam laiku
         pasinaudojus teise atsisakyti sutarties. Tačiau šios nuostatos nedraudžia nustatyti vartotojui pareigą mokėti kompensaciją
         už šio daikto naudojimą tuo atveju, jeigu jis būtų pasinaudojęs daiktu tokiu būdu, kuris neatitiktų civilinės teisės principų,
         kaip antai sąžiningumas arba praturtėjimas be pagrindo, su sąlyga, kad nebūtų pakenkta minėtos direktyvos tikslui ir visų
         pirma teisės atsisakyti sutarties funkcionalumui ir veiksmingumui, o tai turi nustatyti nacionalinis teismas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      30      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1997 m. gegužės 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/7/EB dėl vartotojų apsaugos, susijusios su nuotolinės prekybos
            sutartimis, 6 straipsnio 1 dalies antrojo sakinio ir 2 dalies nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad jos draudžia nacionaliniame
            reglamentavime bendrai numatyti pardavėjo galimybę reikalauti iš vartotojo kompensacijos už nuotolinės prekybos sutartimi
            įgytos prekės naudojimą, šiam laiku pasinaudojus teise atsisakyti sutarties.
      Tačiau šios nuostatos nedraudžia nustatyti vartotojui pareigą mokėti kompensaciją už šio daikto naudojimą tuo atveju, jeigu
            jis būtų pasinaudojęs daiktu tokiu būdu, kuris neatitiktų civilinės teisės principų, kaip antai sąžiningumas arba praturtėjimas
            be pagrindo, su sąlyga, kad nebūtų pakenkta minėtos direktyvos tikslui ir visų pirma teisės atsisakyti sutarties funkcionalumui
            ir veiksmingumui, o tai turi nustatyti nacionalinis teismas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


1982 m. kovo 3 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Alpha Steel Ltd. prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 14/81.


1960 m. gruodžio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Rudolf Pieter Marie Fiddelaar prieš Europos ekonominės bendrijos Komisiją. # Byla 44-59.


1993 m. spalio 20 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Phil Collins prieš Imtrat Handelsgesellschaft mbH ir Patricia Im- und Export Verwaltungsgesellschaft mbH ir Leif Emanuel Kraul prieš EMI Electrola GmbH. # Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Landgericht München I ir Bundesgerichtshof - Vokietija. # Sujungtos bylos C-92/92 ir C-326/92.


1982 m. gegužės 5 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Gaston Schul Douane Expediteur BV prieš Inspecteur der Invoerrechten en Accijnzen te Roosendaal. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Gerechtshof 's-Hertogenbosch - Nyderlandai. # Byla 15/81.


1983 m. lapkričio 17 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Firma E. Merck prieš Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht Hamburg - Vokietija. # Byla 292/82.


1993 m. lapkričio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Liuksemburgo Didžiąją Hercogystę. # Pridėtinės vertės mokestis - Šeštoji direktyva. # Byla C-69/92.


1991 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # SA Hercules Chemicals NV prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija. # Byla T-7/89.


1982 m. gegužės 27 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Paul Kaders GmbH prieš Hauptzollamt Hamburg-Waltershof. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesfinanzhof - Vokietija. # Bendrasis muitų tarifas. # Byla 49/81.


1996 m. rugsėjo 26 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Jürgen Dudda prieš Finanzamt Bergisch Gladbach. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht Köln - Vokietija. # Šeštoji PVM direktyva. # Byla C-327/94.


1986 m. lapkričio 13 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Société anonyme de droit belge Fadex NV prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 220/85.


1970 m. liepos 9 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Anneliese Fiehn prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 23-69.


title: 2008 m. sausio 24 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Emm. G. Lianakis AE, Sima Anonymi Techniki Etaireia Meleton kai Epivlepseon ir Nikolaos Vlachopoulos prieš Dimos Alexandroupolis ir kt..#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Symvoulio tis Epikrateias - Graikija.#Direktyva 92/50/EEB - Viešieji paslaugų pirkimai - Gyvenamosios vietovės kadastro ir urbanistikos tyrimų atlikimas ir vykdomasis aktas - Kriterijai, kurie gali būti taikomi kaip "kvalifikacinės atrankos kriterijai" arba "sutarties sudarymo kriterijai" - Ekonomiškai naudingiausias pasiūlymas - Specifikacijose arba skelbime apie pirkimą nurodytų sutarties sudarymo kriterijų laikymasis - Vėlesnis specifikacijose arba skelbime apie pirkimą nurodytų sutarties sudarymo kriterijų lyginamojo svorio koeficientų ir subkriterijų nustatymas - Vienodo požiūrio į ūkio subjektus principas ir skaidrumo pareiga.#Byla C-532/06.

text:
      Byla C‑532/06
      Emm. G. Lianakis AE ir kt.
      prieš
      Dimos Alexandroupolis ir kt.
      (Symvoulio tis Epikrateias prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Direktyva 92/50/EEB – Viešieji paslaugų pirkimai – Gyvenamosios vietovės kadastro ir urbanistikos tyrimų atlikimas ir vykdomasis aktas – Kriterijai, kurie gali būti taikomi kaip „kvalifikacinės atrankos kriterijai“ arba „sutarties sudarymo kriterijai“ – Ekonomiškai naudingiausias pasiūlymas – Specifikacijose arba skelbime apie pirkimą nurodytų sutarties sudarymo kriterijų laikymasis – Vėlesnis specifikacijose arba skelbime apie pirkimą nurodytų sutarties sudarymo kriterijų lyginamojo svorio koeficientų ir
         subkriterijų nustatymas – Vienodo požiūrio į ūkio subjektus principas ir skaidrumo pareiga“

      Sprendimo santrauka
      1.        Teisės aktų derinimas – Viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarka – Direktyva 92/50 – Sutarčių sudarymas
      (Tarybos direktyvos 92/50 23 straipsnio 1 dalis, 32 straipsnis bei 36 straipsnio 1 dalis)
      2.        Teisės aktų derinimas – Viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarka – Direktyva 92/50 – Sutarčių sudarymas
      (Tarybos direktyvos 92/50 36 straipsnio 2 dalis)
      1.        Pagal Direktyvos 92/50 dėl viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo, iš dalies pakeistos Direktyva 97/52,
         23 straipsnio 1 dalį, 32 straipsnį ir 36 straipsnio 1 dalį perkančiajai organizacijai per viešojo pirkimo procedūrą draudžiama
         atsižvelgti į konkurso dalyvių patirtį, jų personalą, įrangą ir gebėjimą įvykdyti sutartį nustatytu laikotarpiu kaip į „sutarties
         sudarymo kriterijus“, o ne kaip į „kvalifikacinės atrankos kriterijus“.

      Iš esmės, nors direktyva teoriškai nedraudžia kartu tikrinti konkurso dalyvių tinkamumą ir sudaryti viešojo pirkimo sutartį,
         vis dėlto šios operacijos yra dvi atskiros operacijos, reglamentuojamos skirtingų normų. Konkurso dalyvių tinkamumas vertinamas
         atsižvelgiant į šios direktyvos 31 ir 32 straipsniuose numatytus ekonominių, finansinių ir techninių pajėgumų kriterijus,
         o sutarties sudarymas grindžiamas tos pačios direktyvos 36 straipsnio 1 dalyje išvardytais kriterijais, t. y. mažiausia kaina
         arba ekonomiškai naudingiausiu pasiūlymu.

      (žr. 26–28 ir 32 punktus)
      2.        Pagal Direktyvos 92/50/EEB dėl viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo, iš dalies pakeistos Direktyva
         97/52/EB, 36 straipsnio 2 dalį, skaitomą atsižvelgiant į vienodo požiūrio į ūkio subjektus principą ir iš jo išplaukiančią
         skaidrumo pareigą, draudžiama tai, kad vykstant viešojo pirkimo procedūrai perkančioji organizacija specifikacijose arba skelbime
         apie pirkimą nurodytų sutarties sudarymo kriterijų lyginamojo svorio koeficientus, o subkriterijus nustatytų vėliau. Remiantis
         36 straipsnio 2 dalimi reikalaujama, kad visą informaciją, į kurią perkančioji organizacija atsižvelgia nustatydama ekonomiškai
         naudingiausią pasiūlymą ir jos santykinę svarbą, galimi konkurso dalyviai žinotų dar rengdami savo pasiūlymus. Todėl perkančioji
         organizacija negali taikyti sutarties sudarymo kriterijų lyginamojo svorio koeficientų ir subkriterijų taisyklių, apie kurias
         konkurso dalyviai iš anksto nebuvo informuoti.

      (žr. 36, 38, 45 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2008 m. sausio 24 d.(*)

      „Direktyva 92/50/EEB – Viešieji paslaugų pirkimai – Gyvenamosios vietovės kadastro ir urbanistikos tyrimų atlikimas ir vykdomasis aktas – Kriterijai, kurie gali būti taikomi kaip „kvalifikacinės atrankos kriterijai“ arba „sutarties sudarymo kriterijai“ – Ekonomiškai naudingiausias pasiūlymas – Specifikacijose arba skelbime apie pirkimą nurodytų sutarties sudarymo kriterijų laikymasis – Vėlesnis specifikacijose arba skelbime apie pirkimą nurodytų sutarties sudarymo kriterijų lyginamojo svorio koeficientų ir
         subkriterijų nustatymas – Vienodo požiūrio į ūkio subjektus principas ir skaidrumo pareiga“

      Byloje C‑532/06
      dėl Symvoulio tis Epikrateias (Graikija) 2006 m. lapkričio 28 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2006 m. gruodžio 29 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Emm. G. Lianakis AE,
      Sima Anonymi Techniki Etaireia Meleton kai Epivlepseon,
      Nikolaos Vlachopoulos
      prieš
      Dimos Alexandroupolis,
      Planitiki AE,
      Aikaterini Georgoula,
      Dimitrios Vasios,
      N. Loukatos kai Synergates AE Meleton,
      Eratosthenis Meletitiki AE,
      A. Pantazis – Pan. Kyriopoulous kai syn/tes os „Filon“ OE,
      Nikolaos Sideris,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann (pranešėjas), teisėjai A. Tizzano, A. Borg Barthet, M. Ilešič ir E. Levits,
      generalinis advokatas D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        N. Loukatos kai Synergates AE Meleton, Eratosthenis Meletitiki AE, A. Pantazis – Pan. Kyriopoulous kai syn/tes os „Filon“
            OE ir Nikolaos Sideris, atstovaujamų dikigoroi E. Konstantopoulou ir P. E. Bitsaxis,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos M. Patakia ir D. Kukovec,
      –        atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą iš esmės susijęs su 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 92/50/EEB dėl viešojo
         paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 209, 1992, p. 1), iš dalies pakeistos 1997 m. spalio 13 d. Europos
         Parlamento ir Tarybos direktyva 97/52/EB (OL L 328, 1997, p. 1) (toliau – Direktyva 92/50) 23 straipsnio 1 dalies, 32 ir 36 straipsnių
         aiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant dvi tyrimo įstaigų ir ekspertų konsorciumo, kurį sudarė bendrovės Emm. G. Lianakis AE (vienintelė Emm. Lianakis EPE teisių perėmėja), Sima Anonymi Techniki Etaireia Meleton kai Epivlepseon ir N. Vlachopoulos (toliau – Lianakis konsorciumas), ir Planitiki AE, A. Georgula ir D. Vasios konsorciumo (toliau – Planitiki konsorciumas) bylas prieš Aleksandrupulio komuną (Dimos Alexandroupolis) ir N. Loukatos kai Synergates AE Meleton, Eratosthenis Meletitiki AE, A. Pantazis – Pan. Kyriopoulous kai syn/tes os („Filon“
            OE) – N. Sideris konsorciumą (toliau – Loukatos konsorciumas) dėl Aleksandrupulio komunos dalies kadastro ir urbanistikos tyrimų atlikimo bei vykdomojo akto viešojo pirkimo
         sutarties sudarymo.

       Teisinis pagrindas
      3        Direktyva 92/50 suderina viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarką.

      4        Siekiant šio tikslo, šioje direktyvoje nustatytos sutartys, kurias sudarant turi būti taikoma viešojo pirkimo procedūra ir
         taikytinos procedūros taisyklės, pavyzdžiui, vienodo požiūrio į ūkio subjektus principas, ūkio subjektų kvalifikacinės atrankos
         kriterijai (vadinamieji kvalifikacinės atrankos kriterijai) ir sutarčių sudarymo kriterijai.

      5        Direktyvos 92/50 3 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta, jog „perkančiosios organizacijos užtikrina, kad nebūtų diskriminacijos
         tarp skirtingų paslaugų teikėjų“.

      6        Šios direktyvos 23 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad „sutartys yra sudaromos remiantis 3 skyriuje (t. y. 36 ir 37 straipsniuose)
         nurodytais kriterijais, atsižvelgiant į 24 straipsnį, po to, kai pagal 29 straipsnį nepašalintų paslaugų teikėjų tinkamumą
         perkančiosios organizacijos patikrino pagal 31 ir 32 straipsniuose nurodytus kriterijus“. (Pataisytas vertimas)

      7        Pagal šios direktyvos 32 straipsnį:

      „1. Paslaugų teikėjų kompetencija teikti paslaugas gali būti įvertinama, ypač atsižvelgiant į jų įgūdžius, našumą, patirtį
         ir patikimumą.

      2. Paslaugų teikėjo techniniam pajėgumui įrodyti gali būti pateikta vienas ar daugiau toliau nurodytų dokumentų, atsižvelgiant
         į teikiamų paslaugų pobūdį, kiekį ir tikslą:

      a)      paslaugų teikėjo išsilavinimas ir profesinė kvalifikacija ir (arba) firmos vadovaujančio personalo, ypač asmens arba asmenų,
         atsakingų už paslaugų teikimą, išsilavinimas ir kvalifikacija;

      b)      sąrašas pagrindinių paslaugų, kurias yra teikę per pastaruosius trejus metus, nurodant teiktų paslaugų sumas, datas ir viešus
         arba privačius paslaugų gavėjus:

      <…>
      c)      dirbančių techninių darbuotojų arba techninių padalinių, tiesiogiai priklausančių ar nepriklausančių paslaugų teikėjui, ypač
         tų, kurie atsako už kokybės kontrolę, nurodymas;

      d)      pažyma apie paslaugų teikėjo vidutinį metinį darbuotojų ir vadovaujančio personalo skaičių per pastaruosius trejus metus;
      e)      pažyma apie paslaugų teikėjo paslaugoms atlikti turimus įrankius, įrengimus ar techninę įrangą;
      f)      paslaugų teikėjo priemonių, kuriomis užtikrinama kokybė, bei jo mokslo ir mokslo tyrimų bazės aprašymas;
      <…>“ (Pataisytas vertimas)
      8        Direktyvos 92/50 36 straipsnyje nustatyta:

      „1. Nepažeidžiant nacionalinių įstatymų ir kitų teisės aktų dėl atlyginimo už tam tikras paslaugas, kriterijai, kuriais perkančioji
         organizacija grindžia sutarčių sudarymą, gali būti šie:

      a)      kai sutartis sudaroma atsižvelgiant į ekonomiškai naudingiausią pasiūlymą, įvairūs su sutartimi susiję kriterijai, pavyzdžiui:
         kokybė, techniniai pranašumai, estetinės ir funkcinės darbo charakteristikos, techninė pagalba ir aptarnavimas po pardavimo,
         atlikimo data, atlikimo laikotarpis arba baigimo laikas, kaina; arba

      b)      vien tik mažiausia kaina.
      2. Kai sutartis sudaroma atsižvelgiant į ekonomiškai naudingiausią pasiūlymą, perkančioji organizacija sutarties dokumentuose
         arba pranešime dėl oficialių pasiūlymų pateikimo privalo informuoti apie sudarymo kriterijus, kuriais ji ketina vadovautis,
         jei tai įmanoma, mažėjančios svarbos tvarka.“ (Pataisytas vertimas)

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      9        2004 m. Aleksandrupolio komunos taryba paskelbė skelbimą apie pirkimą, skirtą sudaryti sutartį dėl šiai komunai priklausančio
         Palagia rajono, kuriame gyvena mažiau kaip 2000 gyventojų, kadastro ir urbanistikos tyrimų atlikimo bei vykdomojo akto. Šiems
         tyrimams atlikti ji numatė 461 737 EUR biudžetą.

      10      Skelbime apie pirkimą svarbos tvarka buvo nurodyti šie sutarties sudarymo kriterijai: 1) įrodyta eksperto patirtis, įgyta
         atliekant tyrimus per pastaruosius trejus metus; 2) įstaigos personalas ir įranga; 3) gebėjimas atlikti tyrimus nustatytu
         laikotarpiu ir su juo susiję įstaigos bei jo mokslinio personalo įsipareigojimai.

      11      Į šį skelbimą apie pirkimą atsiliepė trylika tyrimų įstaigų, tarp kurių Lianakis ir Planitiki bei Loukatos konsorciumai.

      12      Siekdama įvertinti konkurso dalyvių pasiūlymus, Aleksandrupolio komunos viešojo pirkimo komisija (toliau – viešojo pirkimo
         komisija) vykstant vertinimo procedūrai nustatė skelbime apie pirkimą nurodytų sutarties sudarymo kriterijų lyginamojo svorio
         koeficientus ir subkriterijus.

      13      Ji nustatė trijų skelbime apie pirkimą nurodytų sutarties sudarymo kriterijų – 60 %, 20 % ir 20 % – lyginamojo svorio koeficientus.

      14      Be to, ji nurodė, kad patirtis (pirmas sutarties sudarymo kriterijus) turėjo būti vertinama atsižvelgiant į atliekamų tyrimų
         sumą. Pavyzdžiui, konkurso dalyviui skiriama 0 balų, jeigu ši suma yra mažesnė nei 500 000 EUR, 6 balai – jei suma yra nuo 500 000
         EUR iki 1 mln. EUR, 12 balų – jeigu suma yra nuo 1 mln. EUR iki 1,5 mln. EUR ir t. t. iki maksimalaus 60 balų skaičiaus, jei
         suma viršija 12 mln. EUR.

      15      Įstaigos personalas ir įranga (antras sutarties sudarymo kriterijus) turėjo būti vertinami atsižvelgiant į tyrimo grupės dydį.
         Pavyzdžiui, konkurso dalyviui skiriami 2 balai, jei grupę sudaro 1–5 asmenys; 4 balai – jei 6–10 asmenų ir t. t. iki maksimalaus
         20 balų skaičiaus, jei grupę sudaro daugiau kaip 45 asmenys.

      16      Galiausiai viešojo pirkimo komisija nusprendė, kad gebėjimas atlikti tyrimus nustatytu laikotarpiu (trečias sutarties sudarymo
         kriterijus) turi būti vertinamas atsižvelgiant į prisiimtų įsipareigojimų sumą. Pavyzdžiui, konkurso dalyviui skiriama daugiausia
         20 balų, jei ši suma mažesnė nei 15 000 EUR, 18 balų – jei suma yra nuo 15 000 EUR iki 60 000 EUR, 16 balų – jei suma yra
         nuo 60 000 EUR iki 100 000 EUR ir t. t. iki minimalaus 0 balų skaičiaus, kai suma viršija 1,5 mln. EUR.

      17      Pritaikiusi šiuos kriterijus viešojo pirkimo komisija pirmąją vietą skyrė Loukatos konsorciumui, surinkusiam 78 balus, antrąją – Planitikiir kt. konsorciumui, surinkusiam 72 balus ir trečiąją – Lianakis ir kt. konsorciumui, surinkusiam 70 balų. Atsižvelgdama į tai, ji 2005 m. balandžio 27 d. protokole pasiūlė sudaryti tyrimų atlikimo
         sutartį su Loukatos konsorciumu.

      18      2005 m. gegužės 10 d. Sprendimu Aleksandrupolio komunos taryba patvirtino viešojo prikimo komisijos protokolą ir sudarė tyrimų
         atlikimo sutartį su Loukatos konsorciumu.

      19      Manydami, kad pastarasis galėjo laimėti konkursą tik dėl vėliau viešojo pirkimo komisijos nustatytų ir skelbime apie pirkimą
         nurodytų sutarties sudarymo kriterijų lyginamojo svorio koeficientų ir subkriterijų, Lianakis ir Planitiki konsorciumai apskundė Aleksandrupolio komunos tarybos sprendimą iš pradžių tai pačiai tarybai, o vėliau Graikijos valstybės
         tarybai (Symvoulio tis Epikrateias), pirmiausia remdamiesi pagrindais, susijusiais su Direktyvos 92/50 36 straipsnio 2 dalies pažeidimu.

      20      Tokiomis aplinkybėmis Symvoulio tis Epikrateias nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:

      „Kai skelbime apie viešąjį paslaugų pirkimą numatyta tik sutarties sudarymo kriterijų svarbos tvarka, nenumatant kiekvieno
         iš kriterijų lyginamojo svorio koeficientų, ar Direktyvos 92/50 36 straipsnis leidžia viešojo pirkimo komisijai vėliau nustatyti
         kriterijų lyginamojo svorio koeficientus ir, jei taip, kokiomis sąlygomis?“

       Dėl prejudicinio klausimo
      21      Savo prejudiciniame klausime prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar pagal Direktyvos 92/50
         36 straipsnį draudžiama, kad vykstant viešojo pirkimo procedūrai perkančioji organizacija specifikacijose arba skelbime apie
         pirkimą nurodytų sutarties sudarymo kriterijų lyginamojo svorio koeficientus ir subkriterijus nustatytų vėliau.

      22      Savo rašytinėse pastabose Europos Bendrijų Komisija tvirtina, kad prieš atsakant į šį klausimą reikia išnagrinėti, ar pagal
         Direktyvą 92/50 perkančiajai organizacijai per viešojo pirkimo procedūrą draudžiama atsižvelgti į konkurso dalyvių patirtį,
         jų personalą, įrangą ir gebėjimą įvykdyti sutartį nustatytu laikotarpiu kaip į „sutarties sudarymo kriterijus“, o ne kaip
         į „kvalifikacinės atrankos kriterijus“.

      23      Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad net jei formaliai žiūrint prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas apribojo
         Direktyvos 92/50 aiškinimo klausimą galimu vėlesniu sutarties sudarymo kriterijų pakeitimo aspektu, tai netrukdo Teisingumo
         Teismui pateikti nacionaliniam teismui visapusišką Bendrijos teisės išaiškinimą, kuris gali būti naudingas sprendimui pastarojo
         nagrinėjamoje byloje priimti, neatsižvelgiant į tai, ar jis apie tai užsiminė savo pateiktame klausime (žr. 2007 m. balandžio
         26 d. Sprendimo Alevizos, C‑392/05, Rink. p. I‑3505, 64 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      24      Taigi iš pradžių reikia įvertinti kaip „sutarties sudarymo kriterijų“ taikomų kriterijų teisėtumą, o vėliau išnagrinėti vėlesnio
         skelbime apie pirkimą nurodytų sutarties sudarymo kriterijų lyginamojo svorio koeficientų ir subkriterijų nustatymo galimybę.

       Dėl kriterijų, kurie gali būti taikomi kaip „sutarties sudarymo kriterijai“ (Direktyvos 92/50 23 straipsnis ir 36 straipsnio
            1 dalis)
      25      Šiuo klausimu reikia priminti, kad Direktyvos 92/50 23 straipsnio 1 dalyje numatyta, jog sutartys yra sudaromos remiantis
         jos 36 ir 37 straipsniuose nurodytais kriterijais, atsižvelgiant į 24 straipsnį, po to, kai pagal 29 straipsnį nepašalintų
         paslaugų teikėjų tinkamumą perkančiosios organizacijos patikrino pagal 31 ir 32 straipsniuose nurodytus kriterijus.

      26      Iš teismo praktikos išplaukia, jog nors teoriškai Direktyva 92/50 nedraudžia tuo pačiu metu tikrinti konkurso dalyvių tinkamumą
         ir sudaryti viešojo pirkimo sutartį, vis dėlto šios operacijos yra dvi atskiros operacijos, reglamentuojamos skirtingų normų
         (šiuo klausimu dėl viešojo darbų pirkimo žr. 1988 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Beentjes, 31/87, Rink. p. 4635, 15 ir 16 punktus).

      27      Perkančiosios organizacijos konkurso dalyvių tinkamumą iš esmės vertina atsižvelgdamos į šios direktyvos 31 ir 32 straipsniuose
         numatytus ekonominių, finansinių ir techninių pajėgumų kriterijus (vadinamieji „kvalifikacinės atrankos kriterijai“) (dėl
         viešojo darbų pirkimo žr. minėto sprendimo Beentjes 17 punktą).

      28      Atvirkščiai, sutarties sudarymas grindžiamas tos pačios direktyvos 36 straipsnio 1 dalyje išvardytais kriterijais, t. y. mažiausia
         kaina arba ekonomiškai naudingiausiu pasiūlymu (šiuo klausimu dėl viešojo darbų pirkimo žr. minėto sprendimo Beentjes 18 punktą).

      29      Tačiau, nors pastaruoju atveju kriterijai, kuriuos perkančiosios organizacijos gali taikyti, iš tikrųjų nėra išsamiai išvardyti
         Direktyvos 92/50 36 straipsnio 1 dalyje ir todėl pagal šią nuostatą perkančiosios organizacijos gali pasirinkti sutarties
         sudarymo kriterijus, kuriuos jos ketina taikyti, vis dėlto jos gali pasirinkti tik tuos kriterijus, kurie taikomi siekiant
         nustatyti ekonomiškai naudingiausią pasiūlymą (šiuo klausimu dėl viešojo darbų pirkimo žr. minėto sprendimo Beentjes 19 punktą; 2001 m. spalio 18 d. Sprendimo SIAC Construction, C‑19/00, Rink. p. I‑7725, 35 ir 36 punktus ir dėl viešojo paslaugų pirkimo – 2002 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Concordia Bus Finland, C‑513/99, Rink. p. I‑7213, 54 ir 59 punktus bei 2003 m. birželio 19 d. Sprendimo GAT, C‑315/01, Rink. p. I‑6351, 63 ir 64 punktus).

      30      Todėl negalima laikyti „sutarties sudarymo kriterijais“ kriterijų, kuriuos taikant ne siekiama nustatyti ekonomiškai naudingiausią
         pasiūlymą, o iš esmės norima tik įvertinti konkurso dalyvių gebėjimą įvykdyti nagrinėjamą sutartį.

      31      Pagrindinėje byloje perkančiosios organizacijos kaip „sutarties sudarymo kriterijai“ taikomi kriterijai iš esmės susiję su
         patirtimi, kvalifikacija ir priemonėmis, užtikrinančiomis tinkamą nagrinėjamos sutarties įvykdymą. Taigi joje kalbama apie
         kriterijus, kuriuos taikant siekiama nustatyti konkurso dalyvių gebėjimą įvykdyti šią sutartį ir kurių negalima priskirti
         „sutarties sudarymo kriterijams“ Direktyvos 92/50 36 straipsnio 1 dalies prasme.

      32      Todėl reikia konstatuoti, kad pagal Direktyvos 92/50 23 straipsnio 1 dalį, 32 straipsnį ir 36 straipsnio 1 dalį perkančiajai
         organizacijai per viešojo pirkimo procedūrą draudžiama atsižvelgti į konkurso dalyvių patirtį, jų personalą, įrangą ir gebėjimą
         įvykdyti sutartį nustatytu laikotarpiu kaip į „sutarties sudarymo kriterijus“, o ne kaip į „kvalifikacinės atrankos kriterijus“.

       Dėl vėlesnio specifikacijose arba skelbime apie pirkimą nurodytų sutarties sudarymo kriterijų lyginamojo svorio koeficientų
            ir subkriterijų nustatymo
      33      Šiuo klausimu reikia priminti, jog Direktyvos 92/50 3 straipsnio 2 dalyje perkančiosioms organizacijoms nustatyta pareiga
         užtikrinti, kad nebūtų diskriminacijos tarp skirtingų paslaugų teikėjų.

      34      Taip įtvirtintas vienodo požiūrio principas taip pat apima skaidrumo pareigą (šiuo klausimu dėl viešojo prekių pirkimo žr.
         1999 m. lapkričio 18 d. Sprendimo Unitron Scandinaviair 3-S, C‑275/98, Rink. p. I‑8291, 31 punktą ir dėl viešojo darbų pirkimo – minėto sprendimo SIAC Construction 41 punktą).

      35      Be to, iš Direktyvos 92/50 36 straipsnio 2 dalies išplaukia, kad kai sutartis sudaroma atsižvelgiant į ekonomiškai naudingiausią
         pasiūlymą, perkančioji organizacija specifikacijose arba skelbime apie pirkimą privalo informuoti apie sutarties sudarymo
         kriterijus, kuriais ji ketina vadovautis, ir, jei įmanoma, – mažėjančios svarbos tvarka.

      36      Pagal teismo praktiką pastarojoje nuostatoje, skaitomoje atsižvelgiant į Direktyvos 92/50 3 straipsnio 2 dalyje įtvirtintą
         vienodo požiūrio į ūkio subjektus principą ir iš jo išplaukiančią skaidrumo pareigą, reikalaujama, kad visą informaciją, į
         kurią perkančioji organizacija atsižvelgia nustatydama ekonomiškai naudingiausią pasiūlymą ir, jei įmanoma, jos santykinę
         svarbą, galimi konkurso dalyviai žinotų dar rengdami savo pasiūlymus (šiuo klausimu dėl viešųjų pirkimų vandentvarkos, energetikos,
         transporto ir telekomunikacijų srityse žr. 1996 m. balandžio 25 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, C‑87/94, Rink. p. I‑2043, 88 punktą; dėl viešojo darbų pirkimo – 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Universale-Bau ir kt., C‑470/99, Rink. p. I‑11617, 98 punktą ir dėl viešojo paslaugų pirkimo – 2005 m. lapkričio 24 d. Sprendimo ATI EAC e Viaggi di Maio ir kt., C‑331/04, Rink. p. I‑10109, 24 punktą).

      37      Iš esmės galimiems konkurso dalyviams turi būti suteikta galimybė rengiant pasiūlymus žinoti šią informaciją ir jos svarbą
         (šiuo klausimu dėl viešojo paslaugų pirkimo žr. minėtų sprendimų Concordia Bus Finland 62 punktą ir ATI EAC e Viaggi di Maio ir kt. 23 punktą).

      38      Todėl perkančioji organizacija negali taikyti sutarties sudarymo kriterijų lyginamojo svorio koeficientų ir subkriterijų taisyklių,
         apie kurias konkurso dalyviai iš anksto nebuvo informuoti (pagal analogiją dėl viešojo darbų pirkimo žr. minėto sprendimo
         Universale-Bau ir kt. 99 punktą).

      39      Tokį aiškinimą patvirtina Direktyvos 92/50 tikslas panaikinti laisvo paslaugų judėjimo kliūtis ir apsaugoti valstybėje narėje
         įsisteigusių ūkio subjektų, norinčių teikti savo paslaugas kitoje valstybėje narėje įsteigtoms perkančiosioms organizacijoms,
         interesus (be kita ko, šiuo klausimu žr. 2000 m. spalio 3 d. Sprendimo University of Cambridge, C‑380/98, Rink. p. I‑8035, 16 punktą).

      40      Siekiant šio tikslo konkurso dalyviai turi būti vienodai vertinami per visą procedūrą, o tai reikalauja, kad perkančiosios
         organizacijos turi tinkamai skelbti kiekvienam pirkimui taikomus kriterijus ir sąlygas (šiuo klausimu dėl viešojo darbų pirkimo
         žr. minėtų sprendimo Beentjes 21 punktą ir sprendimo SIAC Construction 34 punktą ir dėl viešojo paslaugų pirkimo – minėto sprendimo ATI EAC e Viaggi di Maio ir kt. 22 punktą).

      41      Be to, priešingai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo išreikštoms abejonėms, šios išvados neprieštarauja
         Teisingumo Teismo minėtame sprendime ATI EAC e Viaggi di Maio ir kt. pateiktam Direktyvos 92/50 36 straipsnio 2 dalies išaiškinimui.

      42      Byloje, kurioje buvo priimtas šis sprendimas, tiek sutarties sudarymo kriterijai ir jų lyginamojo svorio koeficientai, tiek
         šių kriterijų subkriterijai buvo iš esmės iš anksto nustatyti ir paskelbti specifikacijose. Vėliau, likus nedaug laiko iki
         vokų atplėšimo, nagrinėjama perkančioji organizacija nustatė tik subkriterijų lyginamojo svorio koeficientus.

      43      Teisingumo Teismas šioje byloje nusprendė, kad pagal Direktyvos 92/50 36 straipsnio 2 dalį tokia tvarka nedraudžiama, jeigu
         yra laikomasi šių trijų sąlygų:

      –        ji nekeičia specifikacijose ar skelbime apie pirkimą apibrėžtų sutarties sudarymo kriterijų,
      –        neapima informacijos, kuri, jei apie ją būtų žinoma rengiant pasiūlymus, būtų galėjusi daryti įtaką šiam rengimui, ir
      –        ji nebuvo taikoma atsižvelgiant į informaciją, galinčią daryti diskriminacinį poveikį vienam iš konkurso dalyvių (šiuo klausimu
         žr. minėto sprendimo ATI EAC e Viaggi di Maio ir kt. 32 punktą).

      44      Pagrindinėje byloje, atvirkščiai, reikia konstatuoti, kad viešojo pirkimo komisija skelbime apie pirkimą nurodė tik pačius
         sutarties sudarymo kriterijus, o šių kriterijų lyginamojo svorio koeficientus ir subkriterijus nustatė vėliau, po to, kai
         buvo pateikti pasiūlymai ir atplėštos paraiškos. Tačiau akivaizdu, kad tai prieštarauja Direktyvos 92/50 36 straipsnio 2 dalyje,
         skaitomoje atsižvelgiant į vienodo požiūrio į ūkio subjektus principą ir skaidrumo pareigą, numatytai paskelbimo pareigai.

      45      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, jog pagal Direktyvos 92/50 36 straipsnio 2dalį, skaitomą
         atsižvelgiant į vienodo požiūrio į ūkio subjektus principą ir iš jo išplaukiančią skaidrumo pareigą, draudžiama, kad vykstant
         viešojo pirkimo procedūrai perkančioji organizacija specifikacijose arba skelbime apie pirkimą nurodytų sutarties sudarymo
         kriterijų lyginamojo svorio koeficientus ir subkriterijus nustatytų vėliau.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      46      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      Pagal 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 92/50/EEB dėl viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo,
            iš dalies pakeistos 1997 m. spalio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/52/EB, 36 straipsnio 2 dalį, skaitomą
            atsižvelgiant į vienodo požiūrio į ūkio subjektus principą ir iš jo išplaukiančią skaidrumo pareigą, draudžiama, kad vykstant
            viešojo pirkimo procedūrai perkančioji organizacija specifikacijose arba skelbime apie pirkimą nurodytų sutarties sudarymo
            kriterijų lyginamojo svorio koeficientus ir subkriterijus nustatytų vėliau.
      Parašai.
      * Proceso kalba: graikų.