1995 m. rugpjūčio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Vokietijos Federacinę Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla C-431/92.


1999 m. gegužės 4 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Massimo Marzola prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Prašymo pateikimo terminas - Priimtinumas - Motyvavimas. # Byla T-161/97.


1998 m. gegužės 5 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Žemės ūkis. # Byla C-180/96.


1994 m. kovo 3 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Manuel Cortes Jimenez ir kt. prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Ieškinys dėl panaikinimo - Patvirtinantis aktas. # Byla T-82/92.


1988 m. vasario 23 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką. # Įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla 429/85.


title: 1997 m. gruodžio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Prancūzijos Respubliką. # Laisvas prekių judėjimas. # Byla C-265/95.

text:
      TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS
      1997 m. gruodžio 9 d.(*)

      „Laisvas prekių judėjimas – Žemės ūkio produktai – Dėl privačių asmenų veiksmų atsirandančios kliūtys – Valstybių narių įsipareigojimai“
      Byloje C‑265/95
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama teisės patarėjo Hendrik van Lier ir į Komisijos Teisės tarnybą deleguoto nacionalinio valstybės tarnautojo
         Francis Pasquier, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge: Komisijos Teisės skyriaus darbuotojas Carlos Gómez de la Cruz,
         Wagner Centre, Kirchberg,

      ieškovė,
      palaikoma
      Ispanijos Karalystės, atstovaujamos Bendrijos teisės ir institucijų reikalų generalinio direktoriaus Alberto José Navarro González ir Bendrijos
         teisminių ginčų sprendimo tarnybos darbuotojo abogado del estado Rosario Silva de Lapuerta, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge: Ispanijos ambasada, 4‑6 Boulevard E. Servais,

      Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės, atstovaujamos Treasury Solicitor’s Department darbuotojo John E. Collins, padedamo barristers Stephen Richards ir Mark Hoskins, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge: Britanijos ambasada, 14 boulevard
         Roosevelt,

      įstojusių į bylą asmenų,
      prieš
      Prancūzijos Respubliką, atstovaujamą Užsienio reikalų ministerijos Teisės direktorato direktoriaus padėjėjo Jean-François Dobelle, to paties direktorato
         direktoriaus pavaduotojos Catherine de Salins, to paties direktorato darbuotojos chargé de mission Anne de Bourgoing ir tos pačios ministerijos užsienio reikalų sekretoriaus Philippe Martinet, nurodžiusią adresą dokumentams
         įteikti Liuksemburge: Prancūzijos ambasada, 8 B, boulevard Joseph II,

      atsakovę,
      dėl prašymo pripažinti, jog nesiimdama visų būtinų ir proporcingų priemonių, kad privačių asmenų veiksmais nebūtų sudaromos
         kliūtys laisvam vaisių ir daržovių judėjimui, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų žemės ūkio produktų rinkų bendro
         organizavimo srityje ir pagal kartu skaitomus EB sutarties 30 straipsnį bei 5 straipsnį,

      TEISINGUMO TEISMAS,
      kurį sudaro pirmininkas G. C. Rodríguez Iglesias, kolegijų pirmininkai C. Gulmann, H. Ragnemalm, M. Wathelet ir R. Schintgen
         (pranešėjas), teisėjai G. F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeida, P. J. G.Kapteyn, J. L. Murray, D. A. O. Edward, J.‑P. Puissochet,
         G. Hirsch ir P. Jann,

      generalinis advokatas  C. O. Lenz,
      posėdžio sekretorius H. A. Rühl, vyriausiasis administratorius,
      susipažinęs su teismo posėdžio pranešimu,
      išklausęs šalių žodines pastabas, pareikštas 1997 m. birželio 10 d. posėdyje, kuriame Komisijai atstovavo Hendrik van Lier
         ir Jean‑Francis Pasquier, Ispanijos Karalystei ? Rosario Silva de Lapuerta, o Prancūzijos Respublikai ? Jean‑François Dobelle
         ir Užsienio reikalų ministerijos Teisės direktorato direktoriaus pavaduotoja Kareen Rispal‑Bellanger,

      susipažinęs su 1997 m. liepos 9 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Pareiškimu, kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 1995 m. rugpjūčio 4 d., Europos Bendrijų Komisija pagal EB sutarties
         169 straipsnį pateikė ieškinį, kuriuo siekiama pripažinimo, jog nesiimdama visų būtinų ir proporcingų priemonių, kad privačių
         asmenų veiksmais nebūtų sudaromos kliūtys laisvam vaisių ir daržovių judėjimui, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų
         žemės ūkio produktų rinkų bendro organizavimo srityje ir pagal kartu skaitomus EB sutarties 30 straipsnį bei 5 straipsnį.

      2        Komisija teigia, kad daugiau kaip dešimt metų ji nuolat gaudavo skundų dėl Prancūzijos valdžios institucijų pasyvumo, kai
         privatūs asmenys ir Prancūzijos ūkininkų protesto judėjimo dalyviai imdavosi smurtinių veiksmų prieš žemės ūkio produkciją
         iš kitų valstybių narių. Tokie veiksmai apima, be kita ko, kelių sunkvežimiams, vežantiems tokius produktus Prancūzijoje,
         blokavimą ir jų krovinių sunaikinimą, smurtą prieš sunkvežimių vairuotojus, grasinimus Prancūzijos prekybos centrams, parduodantiems
         kitų valstybių narių kilmės žemės ūkio produktus, ir tokių prekių, sudėtų Prancūzijos parduotuvėse ant prekystalių, sugadinimą.

      3        Komisija konstatavo, kad nuo 1993 m. tam tikros Prancūzijos ūkininkų grupuotės, tarp jų ir organizacija „Coordination Rurale“,
         pradėjo sistemingą žemės ūkio produktų iš kitų valstybių narių pasiūlos kontrolės kampaniją, kuri visų pirma pasireiškė grasinimais
         mažmeniniam ir didmeniniam verslui, siekiant priversti juos užsisakyti tik prancūziškus produktus, minimalios atitinkamų produktų
         pardavimo kainos nustatymu ir tikrinimų organizavimu, siekiant nustatyti, ar ūkio subjektai laikosi duotų nurodymų.

      4        Nuo 1993 m. balandžio iki liepos mėn. tokia kampanija buvo nukreipta prieš braškes, kurių kilmės šalis yra Ispanija, o 1993 m.
         rugpjūčio ir rugsėjo mėnesiais – prieš pomidorus iš Belgijos.

      5        1994 m. tokie patys veiksmai, apimantys grasinimus prekybos centrams ir prekių bei transporto priemonių sunaikinimą, buvo
         nukreipti prieš ispaniškas braškes, o smurtiniai incidentai toje pačioje vietoje per dviejų savaičių laikotarpį įvyko du kartus,
         tačiau ten buvusios tvarkos palaikymo pajėgos nesiėmė jokių veiksmų sunkvežimiams ir jų kroviniams veiksmingai apsaugoti.

      6        Komisija taip pat nurodo ir kitus vandalizmo atvejus, kurie neleido žemės ūkio produktams, kurių kilmės šalis yra Italija
         ir Danija, laisvai judėti Prancūzijoje.

      7        Kelis kartus iškėlusi šį klausimą Prancūzijos valdžios institucijose, Komisija pareiškė, jog nesiimdama visų būtinų ir proporcingų
         priemonių, kad privačių asmenų veiksmais nebūtų sudaromos kliūtys laisvam vaisių ir daržovių judėjimui, Prancūzijos Respublika
         neįvykdė įsipareigojimų žemės ūkio produktų rinkų bendro organizavimo srityje ir pagal kartu skaitomus EB sutarties 30 straipsnį
         bei 5 straipsnį. Todėl 1994 m. liepos 19 d. laišku Komisija, remdamasi Sutarties 169 straipsniu, pateikė Prancūzijos vyriausybei
         oficialų pranešimą, nurodydama per du mėnesius pateikti savo pastabas dėl įsipareigojimo neįvykdymo, kuriuo ji kaltinama.

      8        1994 m. spalio 10 d. laiške Prancūzijos vyriausybė atsakė, kad ji visada smerkė Prancūzijos ūkininkų vandalizmo aktus. Ji
         teigė, kad prevencinės stebėjimo, apsaugos ir informacijos rinkimo priemonės, kurių buvo imtasi, gerokai sumažino tokių incidentų
         skaičių 1993–1994 metais. Be to, tai, kad prokuratūros sistemingai pradėdavo teisminį tyrimą, parodo Prancūzijos valdžios
         institucijų pasiryžimą nubausti už bet kokį nusikalstamą elgesį, kuriuo siekiama sudaryti kliūtis žemės ūkio produktų iš kitų
         valstybių narių importui. Tačiau dėl nenuspėjamai organizuojamų operacijų, kurias vykdė mažos ir labai mobilios grupės, tvarkos
         palaikymo pajėgoms įsikišti ypač sudėtinga, ir tuo galima paaiškinti, kodėl skubinamos teisminės procedūros dažnai nedavė
         rezultatų. Galiausiai dėl „Coordination Rurale“ veiksmų, kuriais siekta grasinimais ir naikinimais sureguliuoti žemės ūkio
         produktų rinką, buvo pradėta procedūra Konkurencijos taryboje (Conseil de la Concurrence).

      9        Nepaisant to, 1995 m. balandžio 20 d. Prancūzijos pietvakariuose įvyko nauji rimti incidentai, per kuriuos buvo sugadinti
         žemės ūkio produktai iš Ispanijos.

      10      Todėl 1995 m. gegužės 5 d. Komisija, vadovaudamasi Sutarties 169 straipsniu, pateikė pagrįstą nuomonę. Šioje nuomonėje ji
         nurodė, kad nesiimdama visų būtinų ir proporcingų priemonių, jog privačių asmenų veiksmais nebūtų sudaromos kliūtys laisvam
         vaisių ir daržovių judėjimui, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų žemės ūkio produktų rinkų bendro organizavimo
         srityje ir pagal kartu skaitomus EB sutarties 30 straipsnį bei 5 straipsnį ir, remdamasi Sutarties 169 straipsnio antrąja
         pastraipa, paragino Prancūzijos Respubliką per vieną mėnesį nuo šios nuomonės gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų
         tinkamai atsižvelgta.

      11      1995 m. birželio 16 d. Prancūzijos vyriausybė pabrėžė, jog ji yra priėmusi visas galimas priemones, kad jos teritorijoje būtų
         užtikrintas laisvas prekių judėjimas ir kad atgrasančios priemonės gerokai sumažino 1995 m. įvykdytų vandalizmo aktų skaičių.
         Nacionaliniu lygiu tarp atitinkamų ministerijų buvo suderinti bendri kovos veiksmai prieš vandalizmo aktų pasikartojimą, įskaitant
         sustiprintą stebėjimą ir nurodymus prefektams bei tvarkos palaikymo pajėgoms imtis griežtų veiksmų. Be to, vietos lygiu ankstyvo
         perspėjimo sistema, į kurią įeina ir patalpų, kurioms kyla pavojus, nuolatinis stebėjimas, padėjo išvengti nemažai incidentų.
         Nors visiems sugadinimo atvejams užkirsti kelio buvo neįmanoma, nes konkretūs veiksmai buvo nenuspėjami, o kaltininkus labai
         sunku nustatyti, 1994 m. Tribunal Correctionnel de Nîmes nuteisė 24 ūkininkus už kitų turtui padarytą žalą. Nuo to laiko, kai 1994 m. kovo 1 d. įsigaliojo naujojo Baudžiamojo kodekso
         322–13 straipsnis, persekiojimas už grasinimus padaryti žalą turtui tapo veiksmingesnis. Galiausiai atsakomybę už padarytą
         žalą prisiėmė valstybė, ir buvo duoti nurodymai paspartinti atitinkamų ūkio subjektų patirtos žalos atlyginimą.

      12      Tačiau, Komisijos teigimu, 1995 m. Prancūzijos žemės ūkio ministras pareiškė, kad nors jis ir nepritarė ūkininkų smurtavimui
         ir jį smerkė, visai nesvarstė tvarkos palaikymo pajėgų įsikišimo galimybės tokiems veiksmams nutraukti.

      13      1995 m. birželio 3 d. prieš tris sunkvežimius, vežusius vaisius ir daržoves iš Ispanijos, Prancūzijos pietuose buvo panaudoti
         smurtiniai veiksmai, į kuriuos tvarkos palaikymo pajėgos visiškai nesikišo. 1995 m. liepos mėn. pradžioje Prancūzijos ūkininkai
         dar kartą sunaikino itališkus ir ispaniškus vaisius.

      14      Todėl Komisija pareiškė šį ieškinį.

      15      Atitinkamai 1996 m. vasario 14 ir 27 d. Nutartimis Teisingumo Teismas leido Jungtinei Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos
         Karalystei ir Ispanijos Karalystei įstoti į bylą Komisijos pusėje.

      16      Pagrįsdama savo ieškinį Komisija teigia, kad Sutarties 30 straipsnis ir bendras vaisių ir daržovių rinkų organizavimas, kurie
         grindžiami tuo pačiu prekybos kliūčių pašalinimo principu, draudžia kiekybinius importo tarp valstybių narių apribojimus ir
         bet kokias kitas lygiaverčio poveikio priemones. Be to, pagal Sutarties 5 straipsnį valstybės narės privalo imtis visų atitinkamų
         priemonių, kad užtikrintų iš šios Sutarties kylančių pareigų vykdymą.

      17      Taigi kelių transporto priemonėms blokavimai ir kitų valstybių narių kilmės žemės ūkio produktų sugadinimai bei nesaugumo
         atmosfera, kurią sukūrė įvairių ūkininkų organizacijų grasinimai vaisių ir daržovių iš tų valstybių platintojams, šios bylos
         atveju vykę Prancūzijos teritorijoje, sudaro Bendrijos vidaus prekybos šiais produktais kliūtį, kuriai valstybės narės turi
         užkirsti kelią imdamosi atitinkamų priemonių, įskaitant ir priemones prieš privačius asmenis, keliančius pavojų laisvam prekių
         judėjimui.

      18      Šioje byloje ta aplinkybė, kad metams bėgant rimti incidentai nuolat trukdė į Prancūziją įvežti ir per jos teritoriją tranzitu
         vežti vaisius ir daržoves, kurių kilmės šalis yra kitos valstybės narės, rodo, jog prevencinės ir represinės priemonės, kurias
         Prancūzijos vyriausybė nurodė gindamasi, iš tiesų nėra nei pakankamos, nei proporcingos, kad atgrasytų tokių nusikalstamų
         veikų kaltininkus nuo jų vykdymo ir kartojimo. Be to, iš faktinių Komisijai pateiktų įrodymų matyti, jog Prancūzijos valdžios
         institucijos ilgą laiką nesiėmė veiksmingų priemonių, kad užkirstų kelią ūkininkų smurtiniams veiksmams Prancūzijoje arba
         už juos nubaustų.

      19      Jungtinės Karalystės vyriausybė ir Ispanijos vyriausybė palaiko Komisijos reikalavimus.

      20      Tačiau Prancūzijos vyriausybė teigia, kad Komisijos ieškinys yra nepagrįstas.

      21      Be to, sąlygomis, panašiomis į tas, kurios taikomos panašiems nacionalinės teisės pažeidimų atvejams, ji įgyvendino visas
         būtinas ir atitinkamas prevencijos priemones, kad užkirstų kelią privatiems asmenų veiksmams, trukdantiems laisvam žemės ūkio
         produktų judėjimui, arba už juos nubaustų. 1993 m. įgyvendintos stebėjimo priemonės leido labai smarkiai sumažinti smurtinių
         veiksmų skaičių vėlesniais metais.

      22      Vis dėlto, atsižvelgiant į didelį sunkvežimių, vežančių žemės ūkio produktus Prancūzijos teritorijoje, skaičių bei didelę
         jų paskirties vietos įvairovę ir į nenuspėjamą ūkininkų, veikiančių mažomis organizuotomis grupėmis, veiksmų pobūdį, neįmanoma
         visiškai išvengti sunaikinimo pavojaus. Dėl šios priežasties labai sunku išaiškinti atsakingus asmenis ir įrodyti, jog jie
         asmeniškai dalyvavo smurtiniuose veiksmuose, siekiant juos sistemingai bausti. Tačiau nuo 1994 m. dar šeši asmenys buvo nuteisti
         arba patraukti atsakomybėn. Be to, policijos institucijoms turėtų būti leista savo nuožiūra spręsti, ar jos turėtų įsikišti
         tam, kad užtikrintų viešąją tvarką. Bet kuriuo atveju valstybė atlygina nusikalstamų veikų aukoms padarytą žalą remiantis
         viešosios valdžios institucijų atsakomybės be kaltės pagrindu. Taip už 1993, 1994 ir 1995 metus buvo išmokėta daugiau kaip
         17 milijonų Prancūzijos frankų (FRF) nuostoliams atlyginti.

      23      Prancūzijos vyriausybė priduria, kad Prancūzijos ūkininkų nepasitenkinimas kyla dėl ispaniškų produktų eksporto, labai išaugusio
         po Ispanijos Karalystės įstojimo, lėmusio nemenką kainų nuosmukį, prie kurio prisidėjo pesetos devalvacija ir Ispanijos gamintojų
         taikytos dempingo kainos. Prancūzijos vaisių ir daržovių rinka smarkiai nukentėjo dėl to, kad per šį stojimą numatytu pereinamuoju
         laikotarpiu nebuvo nustatytas joks Ispanijos gamintojų taikomų eksporto kainų priežiūros mechanizmas. Be to, Prancūzijos vyriausybė
         pareiškė, kad ji ne tik nesilaikė protekcionistinės pozicijos, bet pademonstravo konstruktyvų požiūrį imdamasi veiksmų Taryboje,
         kad vaisių ir daržovių rinkoje iškilę sunkumai būtų išspręsti ir kad su Ispanijos valdžios institucijomis būtų susitarta.

      24      Siekiant nustatyti, ar Komisijos ieškinys pagrįstas, reikėtų iš pat pradžių priminti, kad laisvas prekių judėjimas yra vienas
         iš pagrindinių Sutarties principų.

      25      EB sutarties 3 straipsnio c punktas nustato, kad siekiant 2 straipsnyje iškeltų tikslų Bendrijos veiklos sritys apima vidaus
         rinką, pasižyminčią kliūčių tarp valstybių panaikinimu, įskaitant kliūtis laisvam prekių judėjimui.

      26      Vadovaujantis EB sutarties 7 a straipsnio antrąja pastraipa, vidaus rinką sudaro erdvė be vidaus sienų, kurioje pagal šios
         Sutarties nuostatas užtikrinamas laisvas prekių judėjimas.

      27      Šis pagrindinis principas įgyvendinamas Sutarties 30 ir kitais straipsniais.

      28      Visų pirma, remiantis 30 straipsniu, kiekybiniai importo apribojimai ir kitos lygiaverčio poveikio priemonės tarp valstybių
         narių yra draudžiamos.

      29      Ši nuostata šiame kontekste turi būti suprantama taip, jog ja siekiama panaikinti visas tiesiogines ar netiesiogines, esamas
         ar galimas kliūtis importo srautams vykstant prekybai Bendrijos viduje.

      30      Kadangi tai būtina rinkai be vidaus sienų sukurti, 30 straipsnis draudžia ne tik valstybės taikomas priemones, kurios savaime
         sukuria prekybos tarp valstybių narių apribojimus, bet taip pat jis taikomas, jei valstybė narė nesiima priemonių, kad būtų
         įveiktos ne valstybės sukeliamos laisvo prekių judėjimo kliūtys.

      31      Tai, kad valstybė narė susilaiko nuo veiksmų arba tam tikru atveju nepriima pakankamų priemonių, kad būtų užkirstas kelias
         laisvo prekių judėjimo kliūtims, kurias, be kita ko, sukelia privačių asmenų veiksmai, nukreipti prieš kitų valstybių narių
         kilmės produktus, gali taip pat trukdyti prekybai Bendrijos viduje, kaip ir jos pačios veiksmai.

      32      Todėl 30 straipsnis reikalauja, kad valstybės narės ne tik pačios nesiimtų tokių priemonių ir nesielgtų taip, kad sudarytų
         kliūtis prekybai, bet ir pagal Sutarties 5 straipsnį imtųsi visų būtinų ir tinkamų priemonių užtikrinti, jog jų teritorijoje
         būtų gerbiama ši pagrindinė laisvė.

      33      Pastaruoju atveju valstybės narės, kurios vienintelės atsako už viešosios tvarkos palaikymą ir vidaus saugumo užtikrinimą,
         neabejotinai turi tam tikrą diskreciją, nustatydamos, kokios priemonės tam tikroje situacijoje labiausiai tinka produktų importo
         kliūtims pašalinti.

      34      Dėl to Bendrijos institucijos neturėtų imtis veiksmų vietoj valstybių narių, kad joms nurodytų, kokias priemones jos privalo
         iš tikrųjų priimti ir taikyti, kad jų teritorijose būtų užtikrintas laisvas prekių judėjimas.

      35      Tačiau Teisingumo Teismas, atsižvelgdamas į pirmiau nurodytą diskreciją, savo nagrinėjamose bylose turi patikrinti, ar atitinkama
         valstybė narė ėmėsi reikiamų priemonių laisvam prekių judėjimui užtikrinti.

      36      Reikėtų dar pridurti, kad remiantis EB sutarties 38–46 straipsnių ir EB sutarties 7 straipsnio 7 punkto nuostatomis, pirmiau
         išdėstytos pastabos taikomos ir Tarybos reglamentams dėl įvairių žemės ūkio produktų rinkų bendro organizavimo (žr. su reglamentais
         dėl žuvies produktų bendro rinkų organizavimo susijusius 1976 m. liepos 14 d. Sprendimo Kramer ir kt., 3/76, 4/76 ir 6/76, Rink. p. 1279, 53 ir 54 punktus ir 1993 m. gegužės 23 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑228/91, Rink. I‑2701, 11 punktą).

      37      Šioje byloje būtent reikia konstatuoti, kad faktinės aplinkybės, dėl kurių Komisija pareiškė ieškinį Prancūzijos Respublikai
         dėl įsipareigojimų nevykdymo, yra neginčijamos.

      38      Prancūzijos teritorijoje įvykdyti smurtiniai veiksmai, nukreipti prieš kitų valstybių narių kilmės žemės ūkio produktus, kurie,
         be kita ko, apima kelių tuos produktus vežantiems sunkvežimiams blokavimą, jų krovinių sunaikinimą ir smurtą prieš vairuotojus,
         taip pat grasinimus didmenininkams ir mažmenininkams bei ant prekystalių sudėtų prekių sugadinimą, be abejonės, sukuria kliūtis
         prekybai šiais produktais Bendrijos viduje.

      39      Dėl to būtina patikrinti, ar šiuo atveju Prancūzijos vyriausybė vykdė įsipareigojimus, pagal kartu skaitomus EB sutarties
         30 straipsnį bei 5 straipsnį imdamasi atitinkamų priemonių prieš privačius asmenis, sukuriančius kliūtis tam tikrų žemės ūkio
         produktų laisvam judėjimui.

      40      Reikėtų pabrėžti, kad iš Komisijos faktų išdėstymo matyti, jog incidentai, dėl kurių ji pareiškė šį ieškinį, reguliariai kartojosi
         daugiau kaip dešimt metų.

      41      Dar 1985 m. gegužės 8 d. Komisija pirmą kartą nusiuntė Prancūzijos vyriausybei oficialų pranešimą siūlydama imtis būtinų prevencinių
         ir represinių priemonių, kad būtų nutraukti tokie veiksmai.

      42      Be to, šiuo atveju Komisija ne kartą priminė Prancūzijos vyriausybei, kad Bendrijos teisė nustato pareigą užtikrinti veiksmingą
         laisvo prekių judėjimo principo laikymąsi, pašalinant visus laisvės prekiauti žemės ūkio produktais iš kitų valstybių narių
         apribojimus.

      43      Taigi šiuo atveju Prancūzijos institucijos turėjo pakankamai ilgą terminą, kad imtųsi priemonių, būtinų jos įsipareigojimams
         pagal Bendrijos teisę įvykdyti.

      44      Be to, nepaisant Prancūzijos vyriausybės pateiktų paaiškinimų, kad buvo imtasi visų priemonių, siekiant išvengti tolesnio
         smurto ir nubausti kaltininkus, akivaizdu, kad Prancūzijoje metams bėgant pavojingi incidentai kėlė rimtą grėsmę prekybai
         žemės ūkio produktais.

      45      Iš šiuo atžvilgiu Komisijos pateiktos faktų santraukos, kurios Prancūzijos vyriausybė neginčijo, matyti, kad tam tikri metų
         laikotarpiai kelia ypač didelį susirūpinimą ir kad egzistuoja tam tikros vietovės, kuriose per tuos pačius metus incidentai
         pasikartodavo ne kartą.

      46      Nuo 1993 m. smurto ir vandalizmo aktai buvo nukreipti ne tik prieš žemės ūkio produktus vežusias transporto priemones, bet
         ir prieš didmeninės ir mažmeninės prekybos šiais produktais sektorių.

      47      Kiti rimti tokio pobūdžio incidentai įvyko 1996 m. ir 1997 metais.

      48      Reikia taip pat pažymėti, kad nebuvo ginčyta, jog per tokius incidentus Prancūzijos tvarkos palaikymo pajėgos arba neatvykdavo
         į incidento vietą, nepaisant to, kad tam tikrais atvejais kompetentingos valdžios institucijos buvo perspėtos apie galimas
         ūkininkų demonstracijas, arba nesikišdavo net tada, kai šios pajėgos gerokai viršydavo neramumus kėlusių asmenų skaičių. Be
         to, netikėtai veikusių demonstrantų veiksmai ne visada būdavo greiti, jie patys ne visada nedelsdami pabėgdavo, nes kai kada
         išpuoliai užsitęsdavo net kelias valandas.

      49      Be to, akivaizdu, kad kai kurie vandalizmo aktai buvo nufilmuoti televizijos kamerų, kad demonstrantų veidai dažnai būdavo
         neuždengti ir kad už smurtines demonstracijas atsakingos ūkininkų grupės tvarkos palaikymo tarnyboms yra žinomos.

      50      Nepaisant to, aišku, kad tik nedaugelis tuose rimtuose visuomeninės tvarkos pažeidimuose dalyvavusių asmenų buvo nustatyti
         ir patraukti baudžiamojon atsakomybėn.

      51      Taigi iš daugybės vandalizmo atvejų, įvykdytų 1993 m. balandžio–rugpjūčio mėnesiais, Prancūzijos valdžios institucijos sugebėjo
         nurodyti tik vieną patraukimo baudžiamojon atsakomybėn atvejį.

      52      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, Teisingumo Teismas, neneigdamas sunkumų, su kuriais susiduria kompetentingos valdžios institucijos
         tokiose situacijose, kuri šiuo atveju aptariama, gali tik konstatuoti, kad atsižvelgiant į Komisijos išvardytų incidentų dažnumą
         ir rimtumą priemonių, kurių ėmėsi Prancūzijos vyriausybė, akivaizdžiai nepakako, kad jos teritorijoje būtų užtikrinta laisvė
         prekiauti žemės ūkio produktais Bendrijos viduje, veiksmingai užkertant kelią ir atgrasant aptariamų nusikalstamų veikų kaltininkus
         nuo jų vykdymo ir kartojimo.

      53      Šią išvadą sustiprina ir tai, kad Komisijos nurodyti sugadinimai ir grasinimai ne tik daro įtaką produktų, prieš kuriuos tiesiogiai
         nukreipti smurtiniai veiksmai, įvežimui į Prancūziją ar vežimui per ją tranzitu, bet ir sukuria nesaugumo atmosferą, kuri
         turi atgrasantį poveikį visiems prekybos srautams.

      54      Šios išvados niekaip nepaneigia Prancūzijos vyriausybės argumentas, kad Prancūzijos ūkininkų padėtis buvo tokia sunki, jog
         buvo galima pagrįstai baimintis, kad ryžtingesni Prancūzijos kompetentingų valdžios institucijų veiksmai būtų galėję išprovokuoti
         atitinkamų ūkio subjektų įtūžį, dėl kurio būtų padaryta dar rimtesnių visuomeninės tvarkos pažeidimų ar net kilęs socialinis
         konfliktas.

      55      Baiminimasis dėl vidaus sunkumų negali pateisinti to, kad valstybė narė teisingai netaiko Bendrijos teisės (žr. 1995 m. gruodžio
         7 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑52/95, Rink. p. I‑4443, 38 punktą).

      56      Atitinkama valstybė narė turi imtis visų priemonių, kad garantuotų Bendrijos teisės apimtį ir veiksmingumą, jog būtų užtikrintas
         jos tinkamas įgyvendinimas visų ūkio subjektų naudai, nebent ji gali įrodyti, kad jos veiksmai sukeltų tokias pasekmes viešajai
         tvarkai, su kuriomis turimomis priemonėmis ji nepajėgtų susidoroti.

      57      Šiuo atveju Prancūzijos vyriausybė konkrečiai neįrodė, kad viešajai tvarkai iš tikrųjų buvo kilęs pavojus, su kuriuo ji nebūtų
         galėjusi susidoroti.

      58      Reikia pridurti, kad nors negalima visiškai atmesti galimybės, jog rimtų viešosios tvarkos pažeidimų grėsmė tam tikrais atvejais
         gali pateisinti tvarkos palaikymo pajėgų nesikišimą, toks argumentas bet kuriuo atveju gali būti pateiktas tik konkrečiu atveju,
         o ne, kaip yra šioje byloje, – bendrai dėl visų Komisijos nurodytų incidentų.

      59      Dėl to, kad Prancūzijos vyriausybė prisiėmė atsakomybę už nukentėjusiųjų patirtus nuostolius, reikia pažymėti, jog ši vyriausybė
         neturėtų pateikti tokio argumento, kad išvengtų pareigų pagal Bendrijos teisę.

      60      Net jei kompensacija gali atlyginti bent dalį atitinkamų ūkio subjektų patirtos žalos, tai nereiškia, kad valstybė narė įvykdė
         įsipareigojimą.

      61      Nėra priimtini ir argumentai, paremti labai sudėtingu socialiniu ir ekonominiu kontekstu Prancūzijos vaisių ir daržovių rinkoje
         po Ispanijos Karalystės įstojimo.

      62      Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, ekonominėmis priežastimis negalima pateisinti Sutarties 30 straipsniu draudžiamų
         kliūčių (be kita ko, žr. 1995 m. birželio 11 d. Sprendimo Komisija prieš Airiją, 288/83, Rink. p. 1761, 28 punktą).

      63      Kalbant apie Prancūzijos vyriausybės teiginį jos argumentams paremti, kad Prancūzijos vaisių ir daržovių rinka buvo destabilizuota
         dėl nesąžiningos praktikos ir net Ispanijos augintojų daromų Bendrijos teisės pažeidimų, reikia priminti, kad valstybė narė
         negali vienašališkai imtis apsaugos priemonių ar elgtis taip, kad pašalintų galimą kitos valstybės narės Bendrijos teisės
         pažeidimą (žr. 1996 m. gegužės 26 d. Sprendimo Hedley Lomas, C‑5/94, Rink. p. I‑2553, 20 punktą).

      64      Tai turi būti a fortiori bendrosios žemės ūkio politikos srityje, kur tik Bendrija gali prireikus imtis priemonių, būtinų įveikti sunkumus, su kuriais
         susiduria kai kurie ūkio subjektai, ypač po naujo įstojimo.

      65      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia daryti išvadą, jog šioje byloje Prancūzijos vyriausybė akivaizdžiai ir ilgą laiką
         nesiėmė pakankamų ir tinkamų priemonių, kad būtų nutraukti vandalizmo aktai, kurie jos teritorijoje kelia pavojų laisvam kai
         kurių žemės ūkio produktų, kurių kilmės šalys yra kitos valstybės narės, judėjimui, ir būtų užkirstas kelias tokių aktų pasikartojimui.

      66      Todėl reikia konstatuoti, jog nesiimdama visų būtinų ir proporcingų priemonių, kad privačių asmenų veiksmais nebūtų sudaromos
         kliūtys laisvam vaisių ir daržovių judėjimui, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal kartu skaitomus EB Sutarties
         30 straipsnį bei 5 straipsnį ir tų, kurie jai kyla žemės ūkio produktų rinkų bendro organizavimo srityje.

      Dėl bylinėjimosi išlaidų
      67      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalies nuostatas pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusioji
         šalis to prašė. Kadangi Prancūzijos Respublika pralaimėjo bylą, ji turi padengti išlaidas. Pagal 69 straipsnio 4 dalies nuostatas
         valstybės narės ir institucijos, kurios įstojo į bylą, pačios turi padengti savo išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais,
      TEISINGUMO TEISMAS
      nusprendžia:
      1.      Nesiimdama visų būtinų ir proporcingų priemonių, kad privačių asmenų veiksmais nebūtų sudaromos kliūtys laisvam vaisių ir
            daržovių judėjimui, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal kartu skaitomus EB sutarties 30 straipsnį bei 5 straipsnį
            ir tų, kurie jai kyla žemės ūkio produktų rinkų bendro organizavimo srityje.
      2.      Priteisti iš Prancūzijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Ispanijos Karalystė ir Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos  Karalystė pačios padengia savo išlaidas.

               Rodríguez Iglesias

               Gulmann

               Ragnemalm

               Wathelet

               Schintgen

               Mancini

               Moitinho de Almeida

               Kapteyn

               Murray

               Edward

               Puissochet

               Hirsch

         Jann
      Paskelbta 1997 m. gruodžio 9 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
      Kancleris                                              Pirmininkas
      R. Grass                                              G. C. Rodríguez Iglesias
      * Bylos kalba: prancūzų.


title: 2014 m. kovo 12 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#O. prieš Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel ir Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel prieš B.#Raad van State (Nyderlandai) prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Direktyva 2004/38/EB – SESV 21 straipsnio 1 dalis – Teisė laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje – Teisę turintys asmenys – Trečiosios šalies piliečio, Sąjungos piliečio šeimos nario, teisė gyventi valstybėje narėje, kurios pilietybę turi Sąjungos pilietis – Sąjungos piliečio grįžimas į šią valstybę narę po trumpų apsilankymų kitoje valstybėje narėje.#Byla C-456/12.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑456/12
            dėl Raad van State  (Nyderlandai) 2012 m. spalio 5 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2012 m. spalio 10 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą bylose
            O .
            prieš
            Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel ,
            ir
            Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel
            prieš
            B .
            TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
            kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, pirmininko pavaduotojas K. Lenaerts (pranešėjas), kolegijų pirmininkai R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, A. Borg Barthet ir C. G. Fernlund, teisėjai G. Arestis, J. Malenovský, E. Levits, A. Ó Caoimh, D. Šváby, M. Berger, A. Prechal ir E. Jarašiūnas,
            generalinė advokatė E. Sharpston,
            posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. birželio 25 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – O., atstovaujamo advocaten J. Canales ir J. Van Bennekom,
            – B., atstovaujamo advocaten C. Chen, F. Verbaas ir M. van Zantvoort,
            – Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos M. de Ree, C. Schillemans ir C. Wissels,
            – Belgijos vyriausybės, atstovaujamos T. Materne ir C. Pochet,
            – Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek ir J. Vláčil,
            – Danijos vyriausybės, atstovaujamos V. Pasternak Jørgensen ir M. Wolff,
            – Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze ir A. Wiedmann,
            – Estijos vyriausybės, atstovaujamos M. Linntam ir N. Grünberg,
            – Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos K. Pawłowska bei M. Szpunar, B. Majczyna ir M. Arciszewski,
            – Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos L. Christie, padedamo baristerio G. Facenna,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos C. Tufvesson ir G. Wils,
            susipažinęs su 2013 m. gruodžio 12 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičiančios Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančios direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB (OL L 158, p. 77, ir klaidų ištaisymai OL L 229, p. 35 ir OL L 197, 2005, p. 34; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 46), ir SESV 21 straipsnio 1 dalies išaiškinimu.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant du ginčus – O. ir Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel  (imigracijos, integracijos ir prieglobsčio reikalų ministras, toliau – Minister ) bei pastarojo ir B. – dėl sprendimų atsisakyti išduoti pažymą, patvirtinančią, kad jie Nyderlanduose gyvena teisėtai kaip Europos Sąjungos piliečių šeimos nariai.
            Teisinis pagrindas
            Direktyva 2004/38
            3. Direktyvos 2004/38 1 straipsnyje „Dalykas“ nustatyta:
            „Ši direktyva nustato:
            a) naudojimosi Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių laisvo judėjimo ir gyvenimo valstybių narių teritorijoje teise reikalavimus;
            < … > “
            4. Šios direktyvos 2 straipsnyje „Sąvokos“ nustatyta:
            „Šioje direktyvoje:
            1. „Sąjungos pilietis“– tai bet kuris asmuo, turintis valstybės narės pilietybę;
            2. „šeimos narys“ – tai:
            a) sutuoktinis;
            < … >
            3. „priimančioji valstybė narė“ – tai valstybė narė, į kurią atvyksta Sąjungos pilietis, pasinaudodamas savo laisvo judėjimo ir gyvenimo teise.“
            5. Tos pačios direktyvos 3 straipsnio „Naudos gavėjai [Asmenys, kuriems taikoma direktyva]“ 1 dalyje numatyta:
            „Ši direktyva taikoma visiems Sąjungos piliečiams, kurie atvyksta į kitą valstybę narę, kurios piliečiai jie nėra, ir 2 straipsnyje apibrėžtiems jų šeimos nariams, kurie juos lydi arba prisijungia prie jų.“
            6. Pagal Direktyvos 2004/38 6 straipsnį:
            „1. Sąjungos piliečiai turi teisę gyventi kitos valstybės narės teritorijoje iki trijų mėnesių trukmės laikotarpį < ... > .
            2. Šio straipsnio 1 dalies nuostatos taip pat taikomos šeimos nariams, turintiems galiojantį pasą, kurie nėra valstybės narės piliečiai, lydintiems ar atvykstantiems pas Sąjungos pilietį.“
            7. Šios direktyvos 7 straipsnio 1 ir 2 dalys suformuluotos taip:
            „1. Visi Sąjungos piliečiai turi teisę gyventi kitos valstybės narės šalyje [kitoje valstybėje narėje] ilgiau kaip tris mėnesius, jei jie:
            a) yra darbuotojai ar savarankiškai dirbantieji priimančiojoje valstybėje narėje, arba
            b) turi pakankamai išteklių sau ir savo šeimos nariams, kad per savo gyvenimo šalyje laikotarpį netaptų našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai, ir turi visavertį sveikatos draudimą priimančiojoje valstybėje narėje, arba
            c) –	yra priimti į privačią arba valstybinę instituciją, akredituotą ar finansuojamą priimančiosios valstybės narės pagal savo įstatymų ar kitų teisės aktų praktiką, turėdami pagrindinį studijų kurso baigimo tikslą, įskaitant profesinį rengimą ir
            – turi visavertį sveikatos draudimą priimančiojoje valstybėje narėje ir užtikrina atitinkamą nacionalinę instituciją pateikdami deklaraciją ar kitokiu jos pasirinktu lygiaverčiu būdu, kad jie turi pakankamai išteklių sau ir savo šeimos nariams, kad per savo gyvenimo šalyje laikotarpį netaptų našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai, arba
            d) yra Sąjungos pilietį, kuris atitinka a, b arba c punkto reikalavimus, lydintys ar kartu vykstantys šeimos nariai.
            2. Šio straipsnio 1 dalyje nurodyta gyvenimo šalyje teisė taikoma šeimos nariams, kurie nėra valstybės narės piliečiai, lydintiems ar vykstantiems kartu su Sąjungos piliečiu priimančiojoje valstybėje narėje, jei toks Sąjungos pilietis atitinka 1 dalies a, b arba c punkto reikalavimus.“
            8. Tos pačios direktyvos 10 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
            „Teisė gyventi šalyje Sąjungos piliečio šeimos nariams, kurie nėra valstybės narės piliečiai, patvirtinama išduodant dokumentą, vadinamą „Sąjungos piliečio šeimos nario leidimo gyventi šalyje kortele“, ne vėliau kaip per šešis mėnesius nuo paraiškos pateikimo dienos. Prašymo suteikti leidimo gyventi šalyje kortelę sertifikatas išduodamas nedelsiant.“
            9. Pagal Direktyvos 2004/38 16 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį „Sąjungos piliečiai, kurie priimančiojoje valstybėje narėje legaliai gyveno ištisinį penkerių metų laikotarpį, turi nuolatinio gyvenimo joje teisę“. To paties straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad „šio straipsnio 1 dalis taip pat taikoma šeimos nariams, kurie nėra valstybės narės piliečiai ir legaliai gyveno priimančiojoje valstybėje narėje su Sąjungos piliečiu ištisinį penkerių metų laikotarpį“.
            Nyderlandų teisė
            10. 2000 m. lapkričio 23 d. Užsieniečių įstatymu ( Vreemdelingenwet ) ( Stb . 2000, Nr. 495) ir 2000 m. Nutarimu dėl užsieniečių ( Vreemdelingenbesluit 2000 , Stb . 2000, Nr. 497) Direktyvos 2004/38 nuostatos perkeltos į Nyderlandų teisę.
            11. Užsieniečių įstatymo 1 straipsnyje nustatyta:
            „Šiame įstatyme ir juo remiantis priimtose nuostatose:
            < ... >
            e. Bendrijos piliečiai:
            1° Europos Sąjungos valstybių narių piliečiai, kuriems pagal Europos Bendrijos steigimo sutartį leidžiama įvažiuoti į kitos valstybės narės teritoriją ir joje apsigyventi;
            2° 1 papunktyje nurodytų asmenų šeimos nariai, trečiųjų šalių piliečiai, kuriems įgyvendinant Europos bendrijos steigimo sutartį priimtu sprendimu leidžiama atvykti į valstybės narės teritoriją ir joje apsigyventi;
            < … > “
            12. Šio įstatymo 8 straipsnyje nustatyta:
            „Užsienietis turi teisę teisėtai gyventi Nyderlanduose:
            < … >
            e. kaip Bendrijos pilietis, tik jeigu jo gyvenimas Nyderlanduose pagrįstas teisės aktais, priimtais remiantis Europos bendrijos steigimo sutartimi arba Europos ekonominės erdvės susitarimu; < ... > “
            13. Pagal to paties įstatymo 9 straipsnio 1 dalį Minister  užsieniečiui, kuris pagal Sąjungos teisę Nyderlanduose gyvena teisėtai, išduoda dokumentą, patvirtinantį jo teisėtą gyvenimą šalyje (toliau – gyvenimo šalyje dokumentas).
            Pagrindinių bylų faktinės aplinkybės ir prejudiciniai klausimai
            O. situacija
            14. Nigerijos pilietis O. 2006 m. susituokė su Nyderlandų piliete (toliau – kontaktinis asmuo O). Jis tvirtino, kad nuo 2007 m. iki 2010 m. balandžio mėn. gyveno Ispanijoje. Remiantis Malagos (Ispanija) savivaldybės išduotais dokumentais, O. ir kontaktinis asmuo O nuo 2009 m. rugpjūčio 7 d. šioje savivaldybėje užsiregistravo tuo pačiu adresu. Be to, O. pateikė iki 2014 m. rugsėjo 20 d. galiojantį gyvenimo šalyje dokumentą, iš kurio matyti, kad jis Ispanijoje gyvena kaip Sąjungos piliečio šeimos narys.
            15. Kontaktinis asmuo O tvirtina, kad laikotarpiu nuo 2007 m. iki 2010 m. balandžio mėn. du mėnesius gyveno pas O. Ispanijoje, bet ten negalėjo rasti darbo, todėl grįžo į Nyderlandus. Tačiau tuo pačiu laikotarpiu kontaktinis asmuo O reguliariai leisdavo atostogas Ispanijoje pas O.
            16. Nuo 2010 m. liepos 1 d. O. Nyderlandų gyventojų registre registruotas tuo pačiu adresu kaip ir kontaktinis asmuo O.
            17. 2010 m. lapkričio 15 d. sprendimu Minister  atmetė O. prašymą išduoti Užsieniečių įstatymo 9 straipsnio 1 dalyje nurodytą gyvenimo šalyje dokumentą. Dėl šio sprendimo pateiktą O. skundą jis 2011 m. kovo 21 d. sprendimu atmetė kaip nepagrįstą.
            18. 2011 m. liepos 7 d. sprendimu Rechtbank ’s‑Gravenhage  atmetė O. pareikštą ieškinį dėl 2011 m. kovo 21 d. sprendimo.
            19. Dėl šio teismo sprendimo O. pateikė apeliacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
            B. situacija
            20. Maroko pilietis B. tvirtino, kad nuo 2002 m. gruodžio mėn. kelerius metus gyveno Nyderlanduose su savo gyvenimo drauge (toliau – kontaktinis asmuo B), kuri yra Nyderlandų pilietė.
            21. 2005 m. spalio 14 d. sprendimu B. pripažintas nepageidaujamu Nyderlandų teritorijoje, nes buvo nuteistas dviejų mėnesių laisvės atėmimu už naudojimąsi suklastotu pasu. Tuomet B. apsigyveno Retijėje (Belgija), kontaktinio asmens B bute, kurį šis asmuo nuomojosi nuo 2005 m. spalio mėn. iki 2007 m. gegužės mėn. Kontaktinis asmuo B tvirtino, kad tuo laikotarpiu kiekvieną savaitgalį gyveno tame bute.
            22. 2007 m. balandžio mėn. B. grįžo į Maroką, nes teisė gyventi Belgijoje jam nebuvo suteikta dėl 2005 m. spalio 14 d. sprendimo.
            23. 2007 m. liepos 31 d. B. ir kontaktinis asmuo B susituokė. 2008 m. gruodžio 30 d. jis paprašė panaikinti sprendimą, kuriuo jis pripažintas nepageidaujamu. 2009 m. kovo 16 d. sprendimu Minister panaikino tą sprendimą.
            24. 2009 m. birželio mėn. B. vėl apsigyveno Nyderlanduose pas kontaktinį asmenį B.
            25. 2009 m. spalio 30 d. sprendimu Staatssecretaris van Justitie  (valstybės sekretorius teisingumo reikalams) atmetė B. prašymą išduoti jam gyvenimo šalyje dokumentą. Dėl šio sprendimo pateiktą B. skundą Minister  2010 m. kovo 19 d. sprendimu atmetė kaip nepagrįstą.
            26. 2010 m. lapkričio 11 d. sprendimu Rechtbank ’s‑Gravenhage patenkino B. ieškinį, pareikštą dėl 2010 m. kovo 19 d. sprendimo, panaikino tą sprendimą ir įpareigojo Minister  priimti naują sprendimą atsižvelgiant į teismo sprendime pateiktus motyvus.
            27. Dėl šio teismo sprendimo Minister  pateikė apeliacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
            Prejudiciniai klausimai
            28. Kadangi O. ir B. tuo metu, kai buvo priimti sprendimai atsisakyti jiems išduoti gyvenimo šalyje dokumentus, buvo Sąjungos piliečių šeimos nariai, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2004/38 2 straipsnio 2 punktą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui visų pirma kyla klausimas, ar pagal šią direktyvą jie turi teisę gyventi valstybėje narėje, kurios pilietybę turi tie Sąjungos piliečiai.
            29. Anot prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, įmanoma, kad Direktyvos 2004/38 3 straipsnio 1 dalyje vartojamas žodis „atvyksta“ turi būti suprantamas kaip vykimas į kitą valstybę narę negu ta, kurios pilietybę turi Sąjungos pilietis, bet neapsigyvenimas joje. Taip pat įmanoma, kad toje pačioje 3 straipsnio 1 dalyje vartojamus žodžius „prisijungia prie jų“ reikia suprasti kaip prisijungimą prie Sąjungos piliečio valstybėje narėje, kurios pilietis jis yra. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuoja, kad kitose Direktyvos 2004/38 nuostatose, visų pirma 6 straipsnio 1 dalyje ir 7 straipsnio 1 ir 2 dalyse, atmetama tokio aiškinimo galimybė, nes jose aiškiai minima „kita valstybė narė“ ir „priimančioji valstybė narė“, kuri suprantama kaip valstybė narė, kur gali būti siekiama apsigyventi. 2011 m. gegužės 5 d. Sprendime McCarthy (C‑434/09, Rink. p. I‑3375) patvirtinama, kad minėtuose 6 ir 7 straipsniuose reglamentuojama Sąjungos piliečio teisinė padėtis valstybėje narėje, kurios pilietis jis nėra.
            30. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat pažymi, kad iš 1992 m. liepos 7 d. Sprendimo Singh (C‑370/90, Rink. p. I‑4265) ir 2007 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Eind (C‑291/05, Rink. p. I‑10719) matyti, kad valstybės narės piliečio, pasinaudojusio teise laisvai judėti, sutuoktinis šiam piliečiui grįžus į pilietybės valstybę narę turi turėti bent tokias pačias teises atvykti ir apsigyventi, kokios jam būtų užtikrinamos pagal Sąjungos teisę, jei minėtas Sąjungos pilietis atvyktų į kitą valstybę narę ir joje apsigyventų. Tačiau šiam teismui kyla abejonių dėl to, ar ši teismo praktika taikoma esant tokioms situacijoms kaip pagrindinėse bylose. Šiuo klausimu jis pažymi, kad, priešingai nei bylose, kuriose priimti minėti sprendimai Singh  ir Eind , pagrindinėse bylose atitinkami Sąjungos piliečiai kitoje valstybėje narėje gyveno ne kaip darbuotojai, o kaip Sąjungos piliečiai pagal SESV 21 straipsnio 1 dalį ir kaip paslaugų gavėjai, kaip jie suprantami pagal SESV 56 straipsnį.
            31. Galiausiai tuo atveju, jei minėtuose sprendimuose Singh ir Eind įtvirtinta praktika taikytina esant tokioms kaip pagrindinėse bylose situacijoms, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar egzistuoja reikalavimas, kad Sąjungos pilietis kitoje valstybėje narėje turi būti pragyvenęs tam tikrą minimalų laikotarpį tam, kad jam grįžus į pilietybės valstybę narę jo šeimos nariui trečiosios šalies piliečiui būtų suteikta teisė gyventi toje valstybėje narėje. Byloje B. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui taip pat kyla klausimas, ar B. teisei gyventi Nyderlanduose pagal Direktyvą 2004/38 turi įtakos aplinkybė, kad jis prisijungė prie kontaktinio asmens B šio pilietybės valstybėje narėje tik praėjus daugiau kaip dvejiems metams nuo šio asmens grįžimo į tą valstybę.
            32. Šiomis aplinkybėmis Raad van State nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus, kurių pirmieji trys yra vienodi O. ir B. bylose, o ketvirtasis klausimas susijęs tik su B. byla:
            „1. Ar [Direktyva 2004/38], kiek tai susiję su Sąjungos piliečių šeimos narių, kurie yra trečiųjų šalių piliečiai, teisės laisvai judėti įgyvendinimo sąlygomis, pagal analogiją taikoma kaip [minėtuose] sprendimuose Singh < … > ir Eind < … >, kai Sąjungos pilietis grįžta į savo pilietybės valstybę narę pagyvenęs kitoje valstybėje narėje pagal [SESV] 21 straipsnio 1 dalį ir kaip paslaugų gavėjas pagal [SESV] 56 straipsnį?
            2. [Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas]: ar yra reikalavimas, kad Sąjungos pilietis turi būti išgyvenęs kitoje valstybėje narėje tam tikrą minimalų laikotarpį tam, kad Sąjungos piliečiui grįžus į savo pilietybės valstybę narę jo šeimos nariui trečiosios šalies piliečiui būtų suteikta teisė gyventi toje valstybėje narėje?
            3. [Jei atsakymas į antrąjį klausimą būtų teigiamas]: ar šis reikalavimas gali būti tenkinamas ir tada, kai šalyje gyvenama ne nepertraukiamai, o tam tikrais periodais, pavyzdžiui, kiekvieną savaitgalį, arba reguliariai lankomasi?
            4. Atsižvelgiant į bylos [dėl B.] aplinkybes, ar tokiu atveju, kai nuo Sąjungos piliečio grįžimo į savo pilietybės valstybę narę iki jo šeimos nario trečiosios šalies piliečio persikėlimo į tą valstybę narę praeina daug laiko, šeimos narys trečiosios šalies pilietis pagal Sąjungos teisę praranda teisę gyventi šalyje?“
            Dėl prejudicinių klausimų
            Dėl pirmojo, antrojo ir trečiojo klausimų
            33. Pirmuoju, antruoju ir trečiuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2004/38 nuostatas ir SESV 21 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal jas valstybei narei draudžiama atsisakyti suteikti teisę gyventi šalyje trečiosios šalies piliečiui, tos valstybės narės pilietybę turinčiam Sąjungos piliečio šeimos nariui, kai šis Sąjungos pilietis grįžta į tą valstybę narę pasinaudojęs pagal SESV 21 straipsnį suteikta teise laisvai judėti ir pagyvenęs kitoje valstybėje narėje su atitinkamu savo šeimos nariu tik kaip Sąjungos pilietis, ir, jei taip, kokios yra šios teisės gyventi šalyje suteikimo sąlygos.
            34. Šiuo klausimu primintina, kad pagal SESV 21 straipsnio 1 dalį „kiekvienas Sąjungos pilietis turi teisę laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje laikydamasis Sutartyse ir joms įgyvendinti priimtose nuostatose nustatytų apribojimų bei sąlygų“.
            35. Kiek tai susiję su Direktyva 2004/38, Teisingumo Teismas jau turėjo galimybę konstatuoti, kad ja siekiama supaprastinti naudojimąsi pagrindine ir asmenine teise laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, kuri SESV 21 straipsnio 1 dalimi tiesiogiai suteikiama Sąjungos piliečiams, ir kad ji visų pirma skirta sustiprinti šią teisę (šiuo klausimu žr. 2008 m. liepos 25 d. Sprendimo Metock ir kt. , C‑127/08, Rink. p. I‑6241, 59 ir 82 punktus; 2010 m. spalio 7 d. Sprendimo Lassal , C‑162/09, Rink. p. I‑9217, 30 punktą ir minėto Sprendimo McCarthy 28 punktą).
            36. SESV 21 straipsnio 1 dalimi ir Direktyvos 2004/38 nuostatomis savarankiškos teisės trečiųjų šalių piliečiams nesuteikiamos (šiuo klausimu žr. 2012 m. lapkričio 8 d. Sprendimo Iida , C‑40/11, 66 punktą ir 2013 m. gegužės 8 d. Sprendimo Ymeraga ir Ymeraga‑Tafarshiku , C‑87/12, 34 punktą). Iš tiesų Sąjungos teisės nuostatomis, susijusiomis su Sąjungos pilietybe, šiems piliečiams galimos suteikti teisės yra išvestinės, įgyjamos Sąjungos piliečiui įgyvendinant judėjimo laisvę (žr. minėto Sprendimo Iida 67 punktą; minėto Sprendimo Ymeraga ir Ymeraga‑Tafarshiku  35 punktą ir 2013 m. spalio 10 d. Sprendimo Alokpa ir kt. , C‑86/12, 22 punktą).
            37. Taigi, remiantis Direktyvos 2004/38 nuostatų aiškinimu pažodžiui, sistemiškai ir teleologiškai, galima daryti išvadą, kad jomis negalima grįsti trečiųjų šalių piliečių, Sąjungos piliečio šeimos narių, išvestinės teisės apsigyventi valstybėje narėje, kurios pilietybę turi Sąjungos pilietis.
            38. Direktyvos 2004/38 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad ši direktyva taikoma „visiems Sąjungos piliečiams, atvykstantiems į kitą valstybę narę, kurios piliečiai jie nėra, ir 2 straipsnio 2 punkte apibrėžtiems jų šeimos nariams, kurie juos lydi arba prisijungia prie jų“.
            39. Taigi Direktyvoje 2004/38 trečiųjų šalių piliečių, Sąjungos piliečio šeimos narių, kaip jie suprantami pagal šios direktyvos 2 straipsnio 2 punktą, išvestinė teisė gyventi šalyje numatyta tik tuo atveju, kai Sąjungos pilietis pasinaudojo teise laisvai judėti ir apsigyveno kitoje nei jo pilietybės valstybėje narėje (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Metock ir kt. 73 punktą; 2011 m. liepos 15 d. Sprendimo Dereci ir kt. , C‑256/11, Rink. p. I‑11315, 56 punktą; minėto Sprendimo Iida  51 punktą ir 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimo O. ir kt. , C‑356/11 ir C‑357/11, 41 punktą).
            40. Kitos Direktyvos 2004/38 nuostatos, visų pirma jos 6 straipsnis, 7 straipsnio 1 ir 2 dalys bei 16 straipsnio 1 ir 2 dalys, susijusios su Sąjungos piliečio teise ir išvestine jo šeimos narių teise gyventi „kitoje valstybėje narėje“ arba „priimančiojoje valstybėje narėje“, ir patvirtina, kad trečiosios šalies pilietis, Sąjungos piliečio šeimos narys, šia direktyva negali grįsti išvestinės teisės apsigyventi valstybėje narėje, kurios pilietybę turi Sąjungos pilietis (žr. minėto Sprendimo McCarthy  37 punktą ir minėto Sprendimo Iida 64 punktą).
            41. Kiek tai susiję su Direktyvos 2004/38 teleologiniu aiškinimu, primintina, kad nors ja siekiama supaprastinti ir sustiprinti naudojimąsi pagrindine ir asmenine teise laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, kuri tiesiogiai suteikiama kiekvienam Sąjungos piliečiui, iš jos 1 straipsnio a punkto matyti, kad ja taip pat siekiama nustatyti naudojimosi šia teise sąlygas (minėto Sprendimo McCarthy 33 punktas).
            42. Kadangi pagal tarptautinės teisės principą valstybė negali atimti iš savo piliečių teisės atvykti į jos teritoriją ir ten pasilikti, Direktyva 2004/38 tik siekiama reglamentuoti Sąjungos piliečio atvykimo į kitą nei jo pilietybės valstybę narę ir apsigyvenimo joje sąlygas (žr. minėto Sprendimo McCarthy  29 punktą).
            43. Tokiomis aplinkybėmis ir atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta šio sprendimo 36 punkte, minėta direktyva juo labiau nesiekiama suteikti išvestinės teisės gyventi šalyje trečiosios šalies piliečiui, šeimos nariui Sąjungos piliečio, gyvenančio savo pilietybės valstybėje narėje.
            44. Kadangi trečiųjų šalių piliečiai, kurių situacija tokia kaip O. ir B., remiantis Direktyvos 2004/38 nuostatomis neturi išvestinės teisės gyventi valstybėje narėje, kurios pilietybę turi kiekvieno iš jų kontaktiniai asmenys, reikia išnagrinėti, ar išvestinę teisę gyventi šalyje prireikus galima grįsti SESV 21 straipsnio 1 dalimi.
            45. Šiuo klausimu primintina, kad tokios išvestinės teisės gyventi šalyje tikslas ir pateisinimas grindžiamas tuo, kad atsisakius ją pripažinti gali būti pažeista Sąjungos piliečio teisė laisvai judėti ir atgrasoma naudotis teise atvykti į priimančiąją valstybę narę ir joje apsigyventi (žr. minėto Sprendimo Iida 68 punktą; minėto Sprendimo Ymeraga ir Ymeraga‑Tafarshiku  35 punktą ir minėto Sprendimo Alokpa ir kt. 22 punktą).
            46. Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad jei Sąjungos pilietis su savo šeimos nariu trečiosios šalies piliečiu gyveno kitoje nei savo pilietybės valstybėje narėje ilgiau nei atitinkamai dvejus su puse metų ir pusantrų metų ir ten dirbo pagal darbo sutartį, šiam Sąjungos piliečiui grįžus į pilietybės valstybę narę jo šeimos narys trečiosios šalies pilietis pagal Sąjungos teisę turi turėti išvestinę teisę gyventi toje valstybėje narėje (žr. minėto Sprendimo Singh  25 punktą ir minėto Sprendimo Eind 45 punktą). Jei šis trečiosios šalies pilietis tokios teisės neturėtų, darbuotojas, Sąjungos pilietis, galėtų būti atgrasytas palikti pilietybės valstybę narę, kad galėtų pagal darbo sutartį dirbti kitoje valstybėje narėje, nes nebūtų tikras, kad grįžęs į kilmės valstybę narę galės toliau gyventi šeimos gyvenimą, prasidėjusį dėl priimančiojoje valstybėje narėje sukurtos santuokos arba šeimos susijungimo (žr. minėto Sprendimo Eind  35 ir 36 punktus ir minėto Sprendimo Iida 70 punktą).
            47. Kliūtis išvykti iš valstybės narės, kurios pilietybę turi darbuotojas, nurodyta minėtuose sprendimuose Singh ir Eind , atsiranda dėl atsisakymo šiam darbuotojui grįžus į kilmės valstybę narę suteikti išvestinę teisę joje gyventi jo šeimos nariams trečiosios šalies piliečiams, kai jis su jais gyveno priimančiojoje valstybėje narėje pagal Sąjungos teisę ir jos laikydamasis.
            48. Todėl reikia patikrinti, ar tuose sprendimuose įtvirtinta teismo praktika gali būti bendrai taikoma šeimos nariams Sąjungos piliečių, pasinaudojusių SESV 21 straipsnio 1 dalimi suteikiamomis teisėmis ir gyvenusių kitoje nei jų pilietybės valstybėje narėje, paskui grįžusių į savo pilietybės valstybę narę.
            49. Būtent taip ir yra. Iš tiesų Sąjungos piliečiui grįžus į savo pilietybės valstybę narę, norint suteikti išvestinę teisę gyventi joje trečiosios šalies piliečiui, to Sąjungos piliečio šeimos nariui, su kuriuo jis priimančiojoje valstybėje narėje pagal Sąjungos teisę ir jos laikydamasis gyveno tik kaip Sąjungos pilietis, siekiama pašalinti tokią pačią kliūtį išvykti iš kilmės valstybės narės, kaip ir nurodytoji šio sprendimo 47 punkte, ir tam Sąjungos piliečiui užtikrinama galimybė toliau gyventi toje valstybėje narėje šeimos gyvenimą, kurį jis gyveno ar pradėjo gyventi priimančiojoje valstybėje narėje.
            50. Kalbant apie išvestinės teisės gyventi šalyje pagal SESV 21 straipsnio 1 dalį suteikimo trečiosios šalies piliečiui, Sąjungos piliečio šeimos nariui, su kuriuo šis gyveno priimančiojoje valstybėje narėje tik kaip Sąjungos pilietis, paskui grįžo į savo pilietybės valstybę narę, sąlygas, pažymėtina, kad jos iš principo negali būti griežtesnės, nei Direktyvoje 2004/38 numatytos tokios teisės suteikimo trečiosios šalies piliečiui, šeimos nariui Sąjungos piliečio, pasinaudojusio teise laisvai judėti ir apsigyvenusio kitoje nei savo pilietybės valstybėje narėje, sąlygos. Net jei Direktyvoje 2004/38 nereglamentuojamas toks grįžimo atvejis, kiek tai susiję su Sąjungos piliečio gyvenimo kitoje nei jo pilietybės valstybė narė sąlygomis, ją reikia taikyti pagal analogiją, nes abiem atvejais Sąjungos pilietis yra kontaktinis asmuo tam, kad trečiosios šalies piliečiui, šio Sąjungos piliečio šeimos nariui, būtų suteikta išvestinė teisė gyventi šalyje.
            51. Šio sprendimo 47 punkte nurodyta kliūtis atsiras tik tuo atveju, kai Sąjungos piliečiui gyvenant priimančiojoje valstybėje narėje jam suteikiama pakankama galimybė tęsti arba pradėti šeimos gyvenimą toje valstybėje narėje. Taigi pagal SESV 21 straipsnio 1 dalį nereikalaujama, kad bet koks Sąjungos piliečio gyvenimas priimančiojoje valstybėje narėje su šeimos nariu trečiosios šalies piliečiu būtinai suponuotų išvestinę teisę gyventi valstybėje narėje, kurios pilietybę turi Sąjungos pilietis, jam grįžus į šią valstybę narę.
            52. Šiuo klausimu pažymėtina, kad Sąjungos pilietis, besinaudojantis Direktyvos 2004/38 6 straipsnio 1 dalimi jam suteikiamomis teisėmis, nesiekia įsikurti priimančiojoje valstybėje narėje tam, kad tęstų ar pradėtų šeimos gyvenimą šioje valstybėje narėje. Tokiomis aplinkybėmis, Sąjungos piliečiui grįžus į savo kilmės valstybę, atsisakymas suteikti išvestinę teisę gyventi toje valstybėje šio Sąjungos piliečio šeimos nariams trečiosios šalies piliečiams neatgrasytų Sąjungos piliečio naudotis iš minėto 6 straipsnio kildinamomis teisėmis.
            53. Tačiau šio sprendimo 47 punkte nurodyta kliūtis gali atsirasti, kai Sąjungos pilietis siekia pasinaudoti iš Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 dalies kildinamomis teisėmis. Gyvenimas valstybėje narėje atitinkant šios direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas sąlygas ir jų laikantis iš principo reiškia įsikūrimą, taigi ir faktinį Sąjungos piliečio gyvenimą šioje valstybėje narėje, o kartu galimas ir šeimos gyvenimo tęsimas ar pradėjimas šioje valstybėje narėje.
            54. Taigi tuo atveju, kai dėl faktinio gyvenimo priimančiojoje valstybėje narėje pagal Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 ir 2 dalyse įtvirtintas sąlygas ir jų laikantis šioje valstybėje narėje tęsiamas ar pradedamas šeimos gyvenimas, iš SESV 21 straipsnio 1 dalies kildinamų Sąjungos piliečio teisių veiksmingumas reikalauja, kad grįžęs į savo pilietybės valstybę narę šis pilietis galėtų tęsti šeimos gyvenimą, prasidėjusį priimančiojoje valstybėje narėje, todėl atitinkamam šeimos nariui trečiosios šalies piliečiui turi būti suteikta išvestinė teisė gyventi šalyje. Nesuteikus tokios išvestinės teisės gyventi šalyje, Sąjungos pilietis būtų atgrasytas palikti pilietybės valstybę narę, kad galėtų pagal SESV 21 straipsnio 1 dalį pasinaudoti teise apsigyventi kitoje valstybėje narėje, nes nebūtų tikras, kad grįžęs į kilmės valstybę narę galės toliau gyventi su savo artimais giminaičiais, su kuriais gyveno ar pradėjo gyventi kartu dėl priimančiojoje valstybėje narėje sukurtos santuokos arba šeimos susijungimo (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Eind 35 ir 36 punktus ir minėto Sprendimo Iida  70 punktą).
            55. A fortio ri SESV 21 straipsnio 1 dalies veiksmingumas reikalauja, kad Sąjungos pilietis, grįžęs į savo pilietybės valstybę narę, galėtų tęsti šeimos gyvenimą, kurį gyveno priimančiojoje valstybėje narėje, jei šis Sąjungos pilietis ir atitinkamas jo šeimos narys trečiosios šalies pilietis įgijo teisę nuolat gyventi šioje valstybėje narėje atitinkamai pagal Direktyvos 2004/38 16 straipsnio 1 ir 2 dalis.
            56. Todėl būtent dėl faktinio Sąjungos piliečio ir jo šeimos nario trečiosios šalies piliečio gyvenimo priimančiojoje valstybėje narėje pagal Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 ir 2 dalyse arba 16 straipsnyje įtvirtintas sąlygas ir jų laikantis Sąjungos piliečiui grįžus į savo pilietybės valstybę narę išvestinė teisė joje gyventi pagal SESV 21 straipsnio 1 dalį suteikiama jo šeimos nariui trečiosios šalies piliečiui, su kuriuo šis Sąjungos pilietis gyveno šeimos gyvenimą priimančiojoje valstybėje narėje.
            57. Patikrinti, ar kontaktiniai asmenys O ir B, Sąjungos piliečiai, faktiškai įsikūrė ir gyveno priimančiojoje valstybėje narėje ir ar dėl to vyko šeimos gyvenimas, dėl kurio O. ir B. turėjo išvestinę teisę gyventi priimančiojoje valstybėje narėje pagal Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 2 dalyje arba 16 straipsnio 2 dalyje įtvirtintas sąlygas ir jų laikantis, turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
            58. Reikia pridurti, kad Sąjungos teisės normų taikymas neturėtų būti išplėstas taip, kad jomis būtų piktnaudžiaujama (šiuo klausimu žr. 2000 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Emsland‑Stärke , C‑110/99, Rink. p. I‑11569, 51 punktą ir 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Bozkurt , C‑303/08, Rink. p. I‑13445, 47 punktą), o siekiant įrodyti piktnaudžiavimą būtinas, pirma, objektyvių aplinkybių, iš kurių matyti, kad nors formaliai Sąjungos teisės akte numatytos sąlygos įvykdytos, šio akto tikslas nepasiektas, visetas ir, antra, subjektyvus elementas, kurį sudaro siekis gauti naudos iš Sąjungos teisės akto, dirbtinai sukuriant sąlygas, numatytas šiai naudai gauti (2012 m. spalio 16 d. Sprendimo Vengrija prieš Slovakiją , C‑364/10, 58 punktas).
            59. Dėl klausimo, ar susumavus kelis trumpus apsilankymus priimančiojoje valstybėje narėje Sąjungos piliečio šeimos narys trečiosios šalies pilietis Sąjungos piliečiui grįžus į savo pilietybės valstybę narę gali įgyti išvestinę teisę joje gyventi, reikia priminti, kad tokia teisė gyventi šalyje gali būti suteikiama tik tuomet, kai gyvenimas šalyje atitinka Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 ir 2 dalyse arba 16 straipsnyje įtvirtintas sąlygas. Šiuo aspektu trumpiems apsilankymams kitoje negu Sąjungos piliečio pilietybės valstybėje narėje, kaip antai savaitgaliams ar atostogoms, net juos susumavus, taikomas Direktyvos 2004/38 6 straipsnis ir jie neatitinka minėtų sąlygų.
            60. Kalbant apie O., kuris, kaip matyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą, turi leidimą gyventi šalyje pagal Direktyvos 2004/38 10 straipsnį kaip Sąjungos piliečio šeimos narys, primintina, kad Sąjungos teisė neįpareigoja valstybės narės, kurios pilietybę turi Sąjungos pilietis, valdžios institucijų pripažinti šio Sąjungos piliečio šeimos nario trečiosios šalies piliečio išvestinės teisės gyventi šalyje vien dėl to, kad priimančioje valstybėje narėje šis pilietis turėjo galiojantį leidimą gyventi (žr. minėto Sprendimo Eind  26 punktą). Pagal Direktyvos 2004/38 10 straipsnį išduotas leidimas gyventi šalyje yra patvirtinamojo pobūdžio ir juo teisės nesuteikiamos (žr. 2011 m. liepos 21 d. Sprendimo Dias , C‑325/09, Rink. p. I‑6387, 49 punktą).
            61. Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, į pirmąjį, antrąjį ir trečiąjį klausimus reikia atsakyti, kad SESV 21 straipsnio 1 dalis aiškintina taip, kad tuo atveju, kai Sąjungos pilietis faktiškai gyveno kitoje nei jo pilietybės valstybėje narėje pagal Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 ir 2 dalyse arba 16 straipsnio 1 ir 2 dalyse įtvirtintas sąlygas ir jų laikydamasis, ir dėl to gyveno ar pradėjo gyventi šeimos gyvenimą su trečiosios šalies piliečiu, šios direktyvos nuostatos pagal analogiją taikomos, kai tas Sąjungos pilietis su atitinkamu savo šeimos nariu grįžta į savo kilmės valstybę. Išvestinės teisės gyventi šio Sąjungos piliečio kilmės valstybėje suteikimo trečiosios šalies piliečiui, Sąjungos piliečio šeimos nariui, sąlygos iš principo negali būti griežtesnės, nei minėtoje direktyvoje numatytos išvestinės teisės gyventi šalyje suteikimo trečiosios šalies piliečiui, šeimos nariui Sąjungos piliečio, pasinaudojusio teise laisvai judėti ir apsigyvenusio kitoje nei savo pilietybės valstybėje narėje, sąlygos.
            Dėl ketvirtojo klausimo
            62. Kaip matyti iš šio sprendimo 21–23 punktų, B. tapo Sąjungos piliečio šeimos nariu, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2004/38 2 straipsnio 2 punktą, vėliau negu kontaktinis asmuo B. gyveno priimančiojoje valstybėje narėje.
            63. Trečiosios šalies pilietis, bent dalį savo gyvenimo priimančiojoje valstybėje narėje laikotarpio neturėjęs Sąjungos piliečio šeimos nario, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2004/38 2 straipsnio 2 punktą, statuso, negalėjo šioje valstybėje narėje naudotis išvestine teise joje gyventi pagal Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 2 dalį arba 16 straipsnio 2 dalį. Tokiomis aplinkybėmis šis trečiosios šalies pilietis negali remtis ir SESV 21 straipsnio 1 dalimi siekdamas išvestinės teisės gyventi šalyje, atitinkamam Sąjungos piliečiui grįžus į savo pilietybės valstybę narę.
            64. Todėl nereikia atsakyti į ketvirtąjį klausimą.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            65. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
            SESV 21 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad tuo atveju, kai Sąjungos pilietis faktiškai gyveno kitoje nei jo pilietybės valstybėje narėje pagal 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičiančios Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančios direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB, 7 straipsnio 1 ir 2 dalyse arba 16 straipsnio 1 ir 2 dalyse įtvirtintas sąlygas ir jų laikydamasis, ir dėl to gyveno ar pradėjo gyventi šeimos gyvenimą su trečiosios šalies piliečiu, šios direktyvos nuostatos pagal analogiją taikomos, kai tas Sąjungos pilietis su atitinkamu savo šeimos nariu grįžta į savo kilmės valstybę. Išvestinės teisės gyventi šio Sąjungos piliečio kilmės valstybėje suteikimo trečiosios šalies piliečiui, Sąjungos piliečio šeimos nariui, sąlygos iš principo negali būti griežtesnės nei minėtoje direktyvoje numatytos išvestinės teisės gyventi šalyje suteikimo trečiosios šalies piliečiui, šeimos nariui Sąjungos piliečio, pasinaudojusio teise laisvai judėti ir apsigyvenusio kitoje nei savo pilietybės valstybėje narėje, sąlygos.


2013 m. sausio 29 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Fon Wireless Ltd prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Žodinio Bendrijos prekių ženklo "nfon" paraiška - Ankstesnis vaizdinis Bendrijos prekių ženklas "fon" ir ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas FON - Santykinis atmetimo pagrindas - Galimybė supainioti - Žymenų panašumas - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas - Prašymas pakeisti sprendimą. # Byla T-283/11.


title: 2012 m. gruodžio 6 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Bonik EOOD prieš Direktor na Direktsia „Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto“ – Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite.#Administrativen sad – Varna prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#PVM – Direktyva 2006/112/EB – Teisė į atskaitą – Atsisakymas ją suteikti.#Byla C‑285/11.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. gruodžio 6 d. (
            *1
         )
      „PVM — Direktyva 2006/112/EB — Teisė į atskaitą — Atsisakymas“
      Byloje C-285/11
      dėl Administrativen sad – Varna (Bulgarija) 2011 m. gegužės 16 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2011 m. birželio 8 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Bonik EOOD

      prieš

         Direktor na Direktsia „Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto“ – Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro trečiosios kolegijos pirmininko pareigas einanti R. Silva de Lapuerta (pranešėja), teisėjai K. Lenaerts, E. Juhász, T. von Danwitz ir D. Šváby,
      generalinė advokatė J. Kokott,
      posėdžio sekretorius M. Aleksejev, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. rugsėjo 19 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Bonik EOOD, atstovaujamos advokat O. Minchev ir baristerio M. Patchett-Joyce,

               —

               Bulgarijos vyriausybės, atstovaujamos E. Petranova,

               —

               Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato A. De Stefano,

               —

               Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos L. Seeboruth ir L. Christie, padedamų baristerio P. Moser,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos L. Lozano Palacios ir D. Roussanov,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347, p. 1) 2, 9, 14, 62, 63, 167, 168 ir 178 straipsnių aiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Bonik EOOD (toliau – Bonik) ir Direktor na Direktsia „Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto“ – Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite (Varnos miesto „Skundų ir vykdymo administravimo“ direkcijos prie nacionalinės pajamų agentūros centrinės valdybos direktorius) ginčą dėl teisės įskaitymo forma atskaityti pirkimo pridėtinės vertės mokestį (toliau – PVM), susijusį su šios bendrovės įsigytais javais.

         Teisinis pagrindas

               3

               Direktyvos 2006/112 2 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta, kad prekių tiekimas už atlygį valstybės narės teritorijoje, kai prekes tiekia apmokestinamasis asmuo, veikdamas kaip toks, yra PVM objektas.

               4

               Šios direktyvos 9 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Apmokestinamasis asmuo“ – asmuo, kuris savarankiškai bet kurioje vietoje vykdo ekonominę veiklą, neatsižvelgiant į tos veiklos tikslą ar rezultatą.
               „Ekonominė veikla“ – gamintojų, prekybininkų ar paslaugas teikiančių asmenų veikla, įskaitant kasybą bei žemės ūkio veiklą ir laisvųjų profesijų veiklą. Visų pirma ekonomine veikla laikomas materialiojo ar nematerialiojo turto naudojimas siekiant gauti nuolatinių pajamų.“

               5

               Minėtos direktyvos 62 straipsnis suformuluotas taip:
               „Šioje direktyvoje:

                        1)

                        „Apmokestinimo momentas“ – momentas, kada įvykdomos prievolei apskaičiuoti PVM atsirasti būtinos teisinės sąlygos;

                        2)

                        Prievolė apskaičiuoti PVM atsiranda tada, kai mokesčių institucija įgyja teisę pagal tuo metu galiojantį įstatymą reikalauti mokesčio iš asmens, kuriam tenka prievolė sumokėti PVM, net ir tuo atveju, kai mokėjimo terminas gali būti atidėtas.“

               6

               Pagal tos pačios direktyvos 63 straipsnį:
               „Apmokestinimo momentas įvyksta ir prievolė apskaičiuoti PVM atsiranda atlikus prekių tiekimą ar paslaugų teikimą.“

               7

               Direktyvos 2006/112 167 straipsnyje nurodyta:
               „Teisė į atskaitą atsiranda, atsiradus prievolei apskaičiuoti atskaitytiną PVM.“

               8

               Šios direktyvos 168 straipsnyje nustatyta:
               „Jeigu prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, apmokestinamasis asmuo turi turėti valstybėje narėje, kurioje jis vykdo šiuos sandorius, teisę iš PVM, kurį sumokėti jam tenka prievolė, atskaityti:

                        a)

                        mokėtiną ar sumokėtą PVM toje valstybėje narėje už prekių tiekimą ar paslaugų teikimą, kurį jam atliko ar turi atlikti kitas apmokestinamasis asmuo;

                  <...>“

               9

               Minėtos direktyvos 178 straipsnyje numatyta:
               „Kad galėtų įgyvendinti teisę į atskaitą, apmokestinamasis asmuo privalo tenkinti šias sąlygas:

                        a)

                        atskaitos tikslais pagal 168 straipsnio a punktą už prekių tiekimą ar paslaugų teikimą jis privalo turėti pagal 220–236 straipsnius ir 238, 239, 240 straipsnius išrašytą sąskaitą faktūrą;

                  <...>“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               10

                  Bonik yra bendrovė, kurioje atliktas su 2009 m. vasario ir kovo mėn. susijęs mokestinis patikrinimas.

               11

               Atlikusios šį patikrinimą Bulgarijos mokesčių institucijos konstatavo, kad nėra įrodymų dėl javų ir saulėgrąžų tiekimų Bendrijos viduje, Bonik deklaruotų kaip atliktų pagal Rumunijos teisę įsteigtai bendrovei Agrisco SRL, ir kad, atsižvelgiant į tai, jog javų ir saulėgrąžų kiekiai, nurodyti Bonik išrašytose sąskaitose faktūrose, pagal šios bendrovės buhalterinę apskaitą buvo išbraukti iš jos atsargų ir jų nebuvo rasta atliekant šį patikrinimą, šie kiekiai laikomi Bulgarijos teritorijoje apmokestinamais tiekimais.

               12

               Be to, šios mokesčių institucijos atliko patikrinimus, susijusius su javų pirkimo sandoriais, Bonik deklaruotais kaip sudarytais su Favorit stroy Varna EOOD (toliau – Favorit stroy) ir Agro treyd BG Varna EOOD (toliau – Agro treyd), už kuriuos atskaitytas PVM.

               13

                  Bonik turėjo Favorit stroy ir Agro treyd išrašytas sąskaitas faktūras, atitinkančias šiuos pirkimus.

               14

               Tačiau siekdamos patikrinti šių pirkimo sandorių tikrumą Bulgarijos mokesčių institucijos papildomai patikrino Bonik tiekėjus, t. y. Favorit stroy ir Agro treyd, ir jų tiekėjus, t. y. Lyusi treyd EOOD, Eksim plyus EOOD ir Riva agro stil EOOD.

               15

               Kadangi šie patikrinimai neleido patvirtinti, kad Lyusi treyd EOOD, Eksim plyus EOOD ir Riva agro stil EOOD iš tikrųjų tiekė prekes Favorit stroy ir Agro treyd, Bulgarijos mokesčių institucijos nusprendė, kad pastarosios įmonės neturėjo prekių kiekių, reikalingų tiekimams Bonik atlikti, ir padarė išvadą, kad tarp šių bendrovių ir Bonik nebuvo faktiškai įvykdytų tiekimų.

               16

               Todėl šios mokesčių institucijos 2010 m. kovo 10 d. tikslinamuoju pranešimu apie mokesčio dydį atsisakė suteikti teisę Bonik įskaitymo forma atskaityti pirkimo PVM už jos tiekėjų Favorit stroy ir Agro treyd atliktus javų tiekimus.

               17

                  Bonik pateikė administracinį skundą dėl šio pranešimo apie mokesčio dydį Direktor na Direktsia „Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto“ – Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite, o šis 2010 m. birželio 21 d. sprendimu patvirtino šį pranešimą.

               18

                  Bonik pareiškė ieškinį dėl to paties pranešimo apie mokesčio dydį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme.

               19

               Sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą šis teismas nurodo, kad Bulgarijos mokesčių institucijos neginčija aplinkybės, jog Bonik vėliau tiekė tos pačios rūšies prekes ir tokį patį jų kiekį, ir netvirtina, kad ši bendrovė įsigijo šių prekių iš kitų tiekėjų, ne Favorit stroy ir Agro treyd.

               20

               Be to, jis priduria, kad yra įrodymų, patvirtinančių tiesioginių tiekimų įvykdymą, ir kad dėl ankstesnių tiekimų įrodymų nebuvimo negalima daryti išvados, jog šie tiesioginiai tiekimai nebuvo įvykdyti.

               21

               Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal nacionalinės teisės nuostatas teisė į pirkimo PVM atskaitą nesiejama su prekių kilmės įrodymu.

               22

               Anot šio teismo, mokesčių administratorius savo praktikoje ir kai kurie Bulgarijos teismai reikalauja įrodyti ankstesnių tiekimų tikrumą, kad apmokestinamajam asmeniui būtų galima suteikti teisę į PVM atskaitą.

               23

               Šiomis aplinkybėmis Administrativen sad – Varna nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar aiškinant Direktyvos 2006/112 178 straipsnio a ir b punktus, 14, 62, 63, 167 ir 168 straipsnius galima daryti išvadą dėl sąvokos „tiekimas, kuris faktiškai nebuvo įvykdytas“ ir, jei taip, ar, atsižvelgiant į sąvokos „tiekimas, kuris faktiškai nebuvo įvykdytas“ apibrėžimą, ji atitinka sąvoką „mokesčio slėpimas“ arba ar ją apima sąvoka „mokesčio slėpimas“? Ką pagal [šią] direktyvą apima sąvoka „mokesčio slėpimas“?

                        2.

                        Ar pagal direktyvą, atsižvelgiant į joje nustatytą sąvoką „mokesčio slėpimas“ ir 26 bei 59 konstatuojamąsias dalis, siejamas su direktyvos [2006/112] 178 straipsnio b punktu, reikalaujama, kad formalūs reikalavimai būtų aiškiai nustatyti aukščiausiosios valstybės narės įstatymų leidybos institucijos priimtuose teisės aktuose, ar jie gali būti nustatyti ir ne įstatymų leidybos institucijos, o administracinėje praktikoje, įskaitant mokestinių patikrinimų praktiką, ir teismo praktikoje? Ar formalūs reikalavimai gali būti nustatyti administracinių institucijų norminiuose aktuose arba administracinėje tvarkoje?

                        3.

                        Ar sąvoka „tiekimas, kuris faktiškai nebuvo įvykdytas“, jei ji skiriasi nuo sąvokos „mokesčio slėpimas“ ir jos neapima mokesčio slėpimo sąvoka, yra formalus reikalavimas pagal [Direktyvos 2006/112] 178 straipsnio b punktą ar priemonė pagal [šios] direktyvos 59 konstatuojamąją dalį, kuriuos priėmus atsisakoma suteikti teisę įskaityti mokestį ir pažeidžiamas PVM neutralumas, kuris Bendrijos teisės aktuose šioje srityje įtvirtintas kaip bendros PVM sistemos pagrindinis principas?

                        4.

                        Ar apmokestinamiesiems asmenims gali būti nustatyti formalūs reikalavimai, pagal kuriuos, kad tiekimas būtų laikomas faktiškai įvykdytu, reikia įrodyti tiekimus, kurie buvo įvykdyti anksčiau nei paskutinis tiekimas (<...> tarp galutinio pirkėjo ir jo tiekėjo), jei mokesčių institucija neginčija, jog apmokestinamieji asmenys (galutiniai tiekėjai) įvykdė vėlesnius tokių pat prekių ir tokių pat kiekių tiekimus kitiems pirkėjams?

                        5.

                        Ar pagal bendrą PVM sistemą ir Direktyvos 2006/112 168 ir 178 straipsnius ūkio subjekto teisė, kad būtų pripažinti PVM mokėjimai už atitinkamą sandorį, turi būti vertinama:

                                 a)

                                 tik dėl konkretaus sandorio, kuriame dalyvauja ūkio subjektas, atsižvelgiant į šio ūkio subjekto ketinimą dalyvauti sandoryje, ir (arba)

                                 b)

                                 atsižvelgiant į visus sandorius, įskaitant ankstesnius ir paskesnius, kurie sudaro tiekimų grandinę, į kurią patenka ir ginčijamas sandoris, įvertinant kitų grandinės dalyvių, apie kuriuos minėtas ūkio subjektas nežino ir (arba) apie kurių egzistavimą jis negalėjo žinoti, ketinimus ar ūkio subjekto, kuris išrašė sąskaitą faktūrą, bei kitų grandinės dalyvių, t. y. ankstesnių tiekėjų, kurių tiekiamų prekių pirkėjas negalėjo kontroliuoti ir iš kurių jis negalėjo reikalauti atlikti atitinkamus veiksmus, veiksmus ir (arba) neveikimą, ir (arba)

                                 c)

                                 atsižvelgiant į kitų grandinės dalyvių, apie kurių dalyvavimą ūkio subjektas nežinojo ir iš kurių veiksmų ir ketinimų neįmanoma nustatyti, ar jis galėjo apie juos sužinoti, sukčiavimo veiksmus ir ketinimus, neatsižvelgiant į tai, ar minėti veiksmai atlikti ir minėtų tikslų turėta prieš atitinkamo sandorio įvykdymą arba po jo?

                        6.

                        Atsižvelgiant į atsakymą į penktąjį klausimą, ar pagrindinėje byloje nagrinėjami sandoriai turi būti laikomi tiekimais už atlygį, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/112 2 straipsnį, ar apmokestinamojo asmens ekonominės veiklos dalimi, kaip ji suprantama pagal šios Direktyvos 2006/112 9 straipsnio 1 dalį?

                        7.

                        Ar PVM tikslais tiekėjo tinkamai įformintų ir deklaruotų sandorių, kaip antai nagrinėjamų pagrindinėje byloje, dėl kurių pirkėjas faktiškai įgijo nuosavybės teisę į sąskaitoje faktūroje nurodytas prekes, nesant duomenų, ar prekes jis faktiškai gavo ne iš sąskaitą faktūrą išrašiusio asmens, galima nelaikyti tiekimais už atlygį, kaip jie suprantami pagal Direktyvos 2006/112 2 straipsnį, vien dėl to, kad tiekėjas nerastas nurodytu adresu ir nepateikė mokestiniam patikrinimui reikalingų dokumentų arba mokesčių institucijoms neįrodė visų aplinkybių, kuriomis tiekimai buvo įvykdyti, įskaitant parduotų prekių kilmę?

                        8.

                        Ar tai, kad teisė atskaityti sąskaitoje faktūroje nurodytą PVM yra susieta su tiekėjo ir (arba) ankstesnių tiekėjų veiksmais, galima laikyti leistina priemone, skirta mokesčių surinkimui užtikrinti ir sukčiavimui mokesčių srityje išvengti?

                        9.

                        Ar, atsižvelgiant į atsakymus į antrąjį, trečiąjį ir ketvirtąjį klausimus, tokiomis mokesčių institucijų priemonėmis, kaip antai nagrinėjamomis pagrindinėje byloje, kai PVM sistemos taisyklės netaikomos sąžiningų ūkio subjektų sudarytiems sandoriams, pažeidžiami Bendrijos teisėje įtvirtinti proporcingumo, lygybės ir teisinio saugumo principai?

                        10.

                        Atsižvelgiant į atsakymus į ankstesnius klausimus, ar tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė pagrindinėje byloje, tiekiamų prekių pirkėjas turi teisę atskaityti tiekėjų sąskaitoje faktūroje nurodytą mokestį?“

         Dėl prejudicinių klausimų

               24

               Prejudiciniais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 2006/112 nuostatas ir proporcingumo, vienodo požiūrio bei teisinio saugumo principus reikia aiškinti taip, kad jais draudžiama aplinkybėmis, kaip antai nagrinėjamomis pagrindinėje byloje, apmokestinamajam asmeniui atsisakyti suteikti teisę atskaityti su prekių tiekimu susijusį PVM dėl to, kad, atsižvelgiant į aplinkybes, susijusias su ankstesniame etape atliktais šio tiekimo sandoriais, šis tiekimas laikomas faktiškai neįvykdytu.

               25

               Reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką apmokestinamųjų asmenų teisė atskaityti iš PVM, kurį sumokėti jie turi pareigą, mokėtiną ar sumokėtą pirkimo PVM už jų įsigytas prekes ir paslaugas yra pagrindinis Sąjungos teisės aktais nustatytos bendros PVM sistemos principas (žr. 2012 m. birželio 21 d. Sprendimo Mahagében ir Dávid, C-80/11 ir C-142/11, 37 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               26

               Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, kad Direktyvos 2006/112 167 ir paskesniuose straipsniuose numatyta teisė į atskaitą yra sudedamoji PVM sistemos dalis ir iš esmės negali būti ribojama. Konkrečiai kalbant, ši teisė nedelsiant taikoma visiems mokesčiams, sumokėtiems sudarant pirkimo sandorius (žr. 2000 m. kovo 21 d. Sprendimo Gabalfrisa ir kt., C-110/98-C-147/98, Rink. p. I-1577, 43 punktą; 2005 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Centralan Property, C-63/04, Rink. p. I-11087, 50 punktą; 2006 m. liepos 6 d. Sprendimo Kittel ir Recolta Recycling, C-439/04 ir C-440/04, Rink. p. I-6161, 47 punktą ir minėto Sprendimo Mahagében ir Dávid 38 punktą).

               27

               Atskaitos sistema siekiama visiškai atleisti verslininką nuo vykdant bet kokią ekonominę veiklą mokėtino ar sumokėto PVM naštos. Todėl bendra PVM sistema užtikrinamas visiškas bet kokios ekonominės veiklos apmokestinimo neutralumas, neatsižvelgiant į šios veiklos tikslą ar rezultatą, su sąlyga, kad pati ši veikla yra apmokestinama PVM (žr. 1985 m. vasario 14 d. Sprendimo Rompelman, 268/83, Rink. p. 655, 19 punktą; 1998 m. sausio 15 d. Sprendimo Ghent Coal Terminal, C-37/95, Rink. p. I-1, 15 punktą; minėto Sprendimo Gabalfrisa ir kt. 44 punktą; 2005 m. kovo 3 d. Sprendimo Fini H, C-32/03, Rink. p. I-1599, 25 punktą; 2006 m. vasario 21 d. Sprendimo Halifax ir kt., C-255/02, Rink. p. I-1609, 78 punktą; minėto Sprendimo Kittel ir Recolta Recycling 48 punktą; 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Dankowski, C-438/09, Rink. p. I-14009, 24 punktą ir minėto Sprendimo Mahagében ir Dávid 39 punktą).

               28

               Klausimas, ar už ankstesnius arba vėlesnius atitinkamų prekių pardavimo sandorius mokėtinas PVM buvo sumokėtas valstybės iždui, neturi įtakos apmokestinamojo asmens teisei atskaityti sumokėtą pirkimo PVM. Iš tiesų PVM taikomas kiekvienam gamybos ar platinimo sandoriui, atskaitant mokestį, tiesiogiai taikomą įvairių kainos sudedamųjų dalių išlaidoms (žr. 2006 m. sausio 12 d. Sprendimo Optigen ir kt., C-354/03, C-355/03 ir C-484/03, Rink. p. I-483, 54 punktą; minėto Sprendimo Kittel ir Recolta Recycling 49 punktą ir minėto Sprendimo Mahagében ir Dávid 40 punktą).

               29

               Be to, iš Direktyvos 2006/112 168 straipsnio a punkto formuluotės matyti, jog tam, kad būtų galima pasinaudoti teise į atskaitą, reikia, kad, pirma, suinteresuotasis asmuo būtų apmokestinamasis asmuo, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą, ir, antra, prekes ar paslaugas, kuriomis remiamasi siekiant pagrįsti šią teisę, apmokestinamasis asmuo naudotų savo apmokestinamiesiems pardavimo sandoriams ir šios prekės ar paslaugos būtų įsigytos iš kito apmokestinamojo asmens (žr. minėto Sprendimo Centralan Property 52 punktą ir 2012 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Tóth, C-324/11, 26 punktą).

               30

               Nagrinėjamu atveju iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad su pagrindinėje byloje nagrinėjamais prekių tiekimais susijusios šalys, t. y. Bonik ir jos tiekėjai, yra apmokestinamieji asmenys, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2006/112.

               31

               Tačiau, kad būtų galima nuspręsti dėl teisės į atskaitą, kuria remiasi Bonik ir kurią grindžia šiais prekių tiekimais, egzistavimo, būtina patikrinti, ar šie tiekimai iš tikrųjų įvykdyti ir ar atitinkamas prekes Bonik naudojo savo apmokestinamiesiems sandoriams.

               32

               Tačiau reikia priminti, kad vykstant procesui pagal SESV 267 straipsnį Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos tikrinti ar vertinti su pagrindine byla susijusių faktinių aplinkybių. Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pagal nacionalinės teisės įrodinėjimo taisykles turi bendrai įvertinti visus įrodymus ir faktines aplinkybes šioje byloje, siekdamas nustatyti, ar Bonik gali pasinaudoti teise į atskaitą remdamasi šiais prekių tiekimais (šiuo klausimu žr. 2012 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Mecsek-Gabona, C-273/11, 53 punktą).

               33

               Jei iš šio vertinimo būtų matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami prekių tiekimai yra faktiškai įvykdyti ir kad šias prekes Bonik panaudojo savo apmokestinamiesiems pardavimo sandoriams, iš esmės jai negalėtų būti atsisakyta suteikti teisę į atskaitą.

               34

               Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad Bulgarijos mokesčių institucijos netvirtina, jog Bonik pagrindinėje byloje nagrinėjamų prekių įsigijo iš kitų tiekėjų, ne Favorit stroy ir Agro treyd, ir kad yra įrodymų, patvirtinančių tiesioginių tiekimų įvykdymą. Jis taip pat nurodo, kad šios institucijos neginčija, jog Bonik vėliau tiekė tos pačios rūšies prekes, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, ir tokį patį jų kiekį.

               35

               Atsižvelgiant į tai, taip pat reikia priminti, kad kova su galimu sukčiavimu, mokesčių vengimu ir piktnaudžiavimu yra Direktyvoje 2006/112 pripažintas ir ja siekiamas tikslas (žr., be kita ko, minėtų sprendimų Halifax ir kt. 71 punktą; Kittel ir Recolta Recycling 54 punktą; 2010 m. gruodžio 7 d. Sprendimo R., C-285/09, Rink. p. I-12605, 36 punktą; 2011 m. spalio 27 d. Sprendimo Tanoarch, C-504/10, Rink. p. I-10853, 50 punktą ir minėto Sprendimo Mahagében ir Dávid 41 punktą).

               36

               Šiuo klausimu Teisingumo Teismas nusprendė, kad asmenys negali Sąjungos teisės normomis remtis sukčiaudami ar piktnaudžiaudami (žr., be kita ko, minėtų sprendimų Fini H 32 punktą; Halifax ir kt. 68 punktą; Kittel ir Recolta Recycling 54 punktą ir Mahagében ir Dávid 41 punktą).

               37

               Todėl nacionalinės institucijos ir teismai turi atsisakyti suteikti teisę į atskaitą, jeigu atsižvelgiant į objektyvius įrodymus nustatoma, kad šia teise remiamasi sukčiaujant ar piktnaudžiaujant (žr. minėtų sprendimų Fini H 34 punktą; Kittel ir Recolta Recycling 55 punktą ir Mahagében ir Dávid 42 punktą).

               38

               Taip yra tokiu atveju, kai apmokestinamasis asmuo pats sukčiauja mokesčių srityje. Iš tiesų šiuo atveju objektyvūs kriterijai, kuriais pagrįstos prekių tiekimo ar paslaugų teikimo, atliktų apmokestinamojo asmens, veikiančio kaip tokio, ir ekonominės veiklos sąvokos, nėra patenkinti (žr. minėtų sprendimų Halifax ir kt. 58 ir 59 punktą ir Kittel ir Recolta Recycling 53 punktą).

               39

               Be to, apmokestinamasis asmuo, kuris žinojo arba turėjo žinoti, kad įsigydamas prekių jis dalyvavo su sukčiavimu PVM srityje susijusiame sandoryje, siekiant taikyti Direktyvą 2006/112 turi būti laikomas sukčiaujant dalyvaujančiu asmeniu, neatsižvelgiant į tai, ar perparduodamas šias prekes arba panaudodamas paslaugas savo apmokestinamiesiems pardavimo sandoriams jis gauna naudos (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Kittel ir Recolta Recycling 56 punktą ir Mahagében ir Dávid 46 punktą).

               40

               Iš to matyti, kad apmokestinamajam asmeniui gali būti atsisakyta suteikti teisę į atskaitą, tik jeigu atsižvelgiant į objektyvius įrodymus nustatyta, kad šis apmokestinamasis asmuo, kuriam patiektos prekės ar suteiktos paslaugos, dėl kurių norima pasinaudoti teise į atskaitą, žinojo ar turėjo žinoti, kad įsigydamas šias prekes ar paslaugas jis dalyvauja sandoryje, susijusiame su tiekėjo ar kito ūkio subjekto, dalyvaujančio šių tiekimų ar paslaugų grandinės pirkimo ar pardavimo sandoryje, atliktu sukčiavimu PVM srityje (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Kittel ir Recolta Recycling 56–61 punktą ir Mahagében ir Dávid 45 punktą).

               41

               Tačiau su šioje direktyvoje numatyta teisės į atskaitą sistema nesuderinamas sankcijos taikymas atsisakant suteikti šią teisę apmokestinamajam asmeniui, kuris nežinojo ir negalėjo žinoti, kad atitinkamas sandoris susijęs su tiekėjo atliekamu sukčiavimu ar kad kitas ankstesnis ar vėlesnis nei šio apmokestinamojo asmens sudaromas sandoris, kuris yra tiekimo grandinės dalis, susijęs su sukčiavimu PVM srityje (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Optigen ir kt. 52 ir 55 punktus; Kittel ir Recolta Recycling 45, 46 ir 60 punktus ir Mahagében ir Dávid 47 punktą).

               42

               Iš tiesų atsakomybės be kaltės sistemos nustatymas viršytų tai, kas būtina siekiant apsaugoti valstybės iždo teises (žr. minėto Sprendimo Mahagében ir Dávid 48 punktą).

               43

               Todėl, atsižvelgiant į tai, kad atsisakymas suteikti teisę į atskaitą yra pagrindinio principo, kurį sudaro ši teisė, taikymo išimtis, kompetentingos mokesčių institucijos turi pakankamai teisiškai nustatyti objektyvius įrodymus, leidžiančius daryti išvadą, kad apmokestinamasis asmuo žinojo ar turėjo žinoti, jog sandoris, kuriuo remiamasi siekiant pagrįsti teisę į atskaitą, susijęs su tiekėjo ar kito ūkio subjekto, dalyvaujančio tiekimo grandinės pirkimo ar pardavimo sandoryje, atliekamu sukčiavimu (žr. minėto Sprendimo Mahagében ir Dávid 49 punktą).

               44

               Tuo remiantis darytina išvada, kad jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pagrindinėje byloje nagrinėjamų prekių tiekimų faktinį įvykdymą ir Bonik šių prekių panaudojimą savo apmokestinamiesiems pardavimo sandoriams turi laikyti patvirtintais, šis teismas vėliau turėtų patikrinti, ar atitinkamos mokesčių institucijos nustatė tokių objektyvių įrodymų egzistavimą.

               45

               Šiomis aplinkybėmis į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip: Direktyvos 2006/112 2, 9, 14, 62, 63, 167, 168 ir 178 straipsnius reikia aiškinti taip, kad jais draudžiama aplinkybėmis, kaip antai nagrinėjamomis pagrindinėje byloje, atsisakyti apmokestinamajam asmeniui suteikti teisę atskaityti PVM už prekių tiekimą dėl to, kad, atsižvelgiant į sukčiavimą ar pažeidimus, įvykdytus šio tiekimo ankstesniame ar vėlesniame etape, šis tiekimas laikomas faktiškai neįvykdytu, jei remiantis objektyviais įrodymais nenustatyta, kad šis apmokestinamasis asmuo žinojo arba turėjo žinoti, jog sandoris, kuriuo remiamasi siekiant pagrįsti teisę į atskaitą, susijęs su sukčiavimu PVM srityje vykdant tiekimo grandinės pirkimo ar pardavimo sandorį, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               46

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                     2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos 2, 9, 14, 62, 63, 167, 168 ir 178 straipsnius reikia aiškinti taip, kad jais draudžiama aplinkybėmis, kaip antai nagrinėjamomis pagrindinėje byloje, atsisakyti apmokestinamajam asmeniui suteikti teisę atskaityti pridėtinės vertės mokestį už prekių tiekimą dėl to, kad, atsižvelgiant į sukčiavimą ar pažeidimus, įvykdytus šio tiekimo ankstesniame ar vėlesniame etape, šis tiekimas laikomas faktiškai neįvykdytu, jei remiantis objektyviais įrodymais nenustatyta, kad šis apmokestinamasis asmuo žinojo arba turėjo žinoti, jog sandoris, kuriuo remiamasi siekiant pagrįsti teisę į atskaitą, susijęs su sukčiavimu PVM srityje vykdant tiekimo grandinės pirkimo ar pardavimo sandorį, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: bulgarų.


1971 m. lapkričio 23 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Werner A. Bock prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 62-70.


2014 m. gruodžio 11 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#PP Nature-Balance Lizenz GmbH prieš Europos Komisiją.#Žmonėms skirti vaistai – Veiklioji medžiaga tolperisonas – Direktyvos 2001/83/EB 116 straipsnis – Komisijos sprendimas, kuriuo valstybės narės įpareigojamos pakeisti nacionalinius leidimus pateikti į rinką žmonėms skirtus vaistus, kuriuose yra nagrinėjamos veikliosios medžiagos – Įrodinėjimo pareiga – Proporcingumas.#Byla T-189/13.


2013 m. spalio 23 d. Bendrojo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas. # SFC Jardibric prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Byla T-417/12.