title: 2011 m. gegužės 24 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Europos Komisija prieš Graikijos Respubliką.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - EB 43 straipsnis - Įsisteigimo laisvė - Notarai - Pilietybės sąlyga - EB 45 straipsnis - Dalyvavimas vykdant viešosios valdžios funkcijas - Direktyva 89/48/EEB.#Byla C-61/08.

text:
      Byla C‑61/08
      Europos Komisija
      prieš
      Graikijos Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – EB 43 straipsnis – Įsisteigimo laisvė – Notarai – Pilietybės sąlyga – EB 45 straipsnis – Dalyvavimas vykdant viešosios valdžios funkcijas – Direktyva 89/48/EEB“
      Sprendimo santrauka
      1.        Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Laisvė teikti paslaugas – Leidžiančios nukrypti nuostatos – Su viešosios valdžios
            funkcijų vykdymu susijusi veikla – Notaro veikla – Neįtraukimas – Pilietybės sąlyga norintiesiems verstis notaro profesija
            – Neleistinumas
      (EB 43 straipsnis ir EB 45 straipsnio pirma pastraipa)
      2.        Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Teisingumo Teismo atliekamas pagrįstumo nagrinėjimas – Padėtis, į kurią reikia atsižvelgti
            – Padėtis pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje – Neapibrėžtumas, susidaręs dėl ypatingų per teisėkūros procesą
            atsiradusių aplinkybių – Įsipareigojimų neįvykdymo nebuvimas
      (EB 43 straipsnis, EB 45 straipsnio pirma pastraipa ir EB 226 straipsnis; Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/36)
      1.        Įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį nevykdo valstybė narė, kurios teisės aktuose norintiesiems verstis notaro profesija nustatyta
         pilietybės sąlyga, nors veikla, kuri pagal šios valstybės narės teisės sistemą pavesta notarams, nesusijusi su viešosios valdžios
         funkcijų vykdymu, kaip tai suprantama pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą. Šiuo atžvilgiu EB 45 straipsnio pirma pastraipa
         yra nuo pagrindinės įsisteigimo laisvės taisyklės leidžianti nukrypti nuostata, kurią reikia aiškinti taip, kad jos taikymo
         sritis ribojama tuo, kas iš tiesų būtina siekiant apsaugoti interesus, kuriuos valstybėms narėms šia nuostata leidžiama saugoti.
         Be to, šioje nuostatoje numatyta leidžianti nukrypti nuostata turi būti taikoma tik veiklai, kuri pati savaime yra tiesioginis
         ir konkretus dalyvavimas vykdant viešosios valdžios funkcijas.

      Norint įvertinti, ar notarams pavesta veikla yra tiesioginis ir konkretus dalyvavimas vykdant viešosios valdžios funkcijas,
         reikia atsižvelgti į notarų vykdomos veiklos pobūdį. Šiuo požiūriu įvairios notarų vykdomos veiklos rūšys nėra tiesiogiai
         ir konkrečiai susijusios su viešosios valdžios funkcijų vykdymu, kaip tai suprantama pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą,
         nepaisant notarų aktams pripažįstamų svarbių teisinių pasekmių, nes ypač svarbus šių aktų elementas yra arba šalių valia,
         arba teismo priežiūra ar sprendimas.

      Pirma, kalbant apie autentiškus aktus reikia pabrėžti, kad autentiškais gali būti pripažinti tik tie aktai ar susitarimai,
         kuriuos šalys sudarė savanoriškai, o notaras negali vienašališkai pakeisti susitarimo, kurio autentiškumą turi patvirtinti,
         turinio iš anksto negavęs šalių sutikimo. Be to, nors notarams tenkančios pareigos patikrinti paskirtis yra bendrojo intereso
         tikslas, tačiau vien šio tikslo siekimas negali pateisinti to, kad jam pasiekti būtinos prerogatyvos būtų suteikiamos tik
         tiems notarams, kurie yra atitinkamos valstybės narės piliečiai, ir to nepakanka, kad tam tikra veikla būtų laikoma tiesiogiai
         ir konkrečiai susijusia su viešosios valdžios funkcijų vykdymu.

      Antra, dėl vykdomosios galios reikia pabrėžti, kad nors autentiškame akte notaro padarytas vykdomasis įrašas šiam aktui suteikia
         vykdomąją galią, toks įrašas grindžiamas šalių valia sudaryti aktą ar susitarimą ir, notarui patikrinus jo atitiktį teisės
         aktams, suteikti jam tokią vykdomąją galią. Be to, notarinio akto įrodomoji galia reglamentuojama įrodinėjimo taisyklėmis
         ir neturi tiesioginės įtakos atsakymui į klausimą, ar šio akto rengimas pats savaime yra tiesioginis ir konkretus dalyvavimas
         vykdant viešosios valdžios funkcijas, ypač jei notarinis aktas nėra be išlygų privalomas savo diskreciją įgyvendinančiam teisėjui,
         nes šis sprendimus priima vadovaudamasis savo vidiniu įsitikinimu.

      Tas pat pasakytina apie kitas notarui pavestas vykdyti užduotis, susijusias, pavyzdžiui, su priverstiniu vykdymu, kai jis
         iš esmės turi suorganizuoti pardavimą per aukcioną, o varžytinių atveju – parengti specifikacijas, su specialia veikla likviduojant
         sunkumų patiriančias bendroves, su veiksmais dėl vekselių ir čekių nepriėmimo ar neapmokėjimo, su sandoriais ir aktais, kaip
         antai daiktinių teisių į nekilnojamąjį turtą įgijimas ir perdavimas, nekilnojamojo turto dovanojimas, savanoriškas tėvystės
         pripažinimas ir turto pagal testamentą palikimas, taip pat bendrovių ir fondų steigimo aktai.

      Pagaliau dėl specifinio notarų statuso reikia pažymėti, pirma, kad atskirų notarų teikiamų paslaugų kokybė gali skirtis nelygu,
         be kita ko, jų profesiniai įgūdžiai ir kad notarai, neviršydami atitinkamos teritorinės kompetencijos ribų, savo profesija
         verčiasi konkurencijos sąlygomis, o tai nebūdinga viešosios valdžios funkcijų vykdymui. Antra, notarai tiesiogiai ir asmeniškai
         atsako savo klientams už žalą, atsiradusią dėl bet kokios jiems vykdant veiklą padarytos klaidos.

      (žr. 74, 76, 77, 79–84, 86–88, 91–97, 99, 100, 102–107, 110 punktus)
      2.        Kai per teisėkūros procesą atsiradusios ypatingos aplinkybės, kaip antai aiškios teisės aktų leidėjo pozicijos ar paaiškinimo
         dėl Sąjungos teisės nuostatos taikymo srities nustatymo nebuvimas, sukuria neapibrėžtumo situaciją, neįmanoma konstatuoti,
         kad pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje egzistavo pakankamai aiškiai apibrėžta valstybių narių pareiga perkelti
         direktyvą.

      (žr. 130–132 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. gegužės 24 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – EB 43 straipsnis – Įsisteigimo laisvė – Notarai – Pilietybės sąlyga – EB 45 straipsnis – Dalyvavimas vykdant viešosios valdžios funkcijas – Direktyva 89/48/EEB“
      Byloje C–61/08
      dėl 2008 m. vasario 13 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Komisija, atstovaujama G. Zavvos ir H. Støvlbæk, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      palaikoma
      Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės, atstovaujamos S. Ossowski,

      įstojusios į bylą šalies,
      prieš
      Graikijos Respubliką, atstovaujamą V. Christianos, E.-M. Mamouna ir A. Samoni-Rantou, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      palaikomą:
      Čekijos Respublikos, atstovaujamos M. Smolek,

      Prancūzijos Respublikos, atstovaujamos G. de Bergues ir B. Messmer,

      Lietuvos Respublikos, atstovaujamos D. Kriaučiūno ir E. Matulionytės,

      Slovėnijos Respublikos, atstovaujamos V. Klemenc ir Ž. Cilenšek Bončina,

      Slovakijos Respublikos, atstovaujamos J. Čorba ir B. Ricziová,

      įstojusių į bylą šalių,
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev
         (pranešėjas) ir J‑J. Kasel, teisėjai R. Silva de Lapuerta, E. Juhász, G. Arestis, M. Ilešič, C. Toader ir M. Safjan,

      generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
      posėdžio sekretorius M.‑A. Gaudissart, skyriaus vadovas,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. balandžio 27 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2010 m. rugsėjo 14 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad nustačiusi pilietybės sąlygą norintiesiems verstis
         notaro profesija ir, kiek tai susiję su šia profesija, neperkėlusi 1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvos 89/48/EEB dėl
         bendrosios aukštojo mokslo diplomų, išduotų po bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo, pripažinimo sistemos (OL L 19,
         1989, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 337), iš dalies pakeistos 2001 m. gegužės 14 d. Europos
         Parlamento ir Tarybos direktyva 2001/19/EB (OL L 206, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 138,
         toliau – Direktyva 89/48), Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 bei EB 45 straipsnius ir Direktyvą 89/48.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisė
      2        Direktyvos 89/48 dvyliktoje konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad „bendroji aukštojo mokslo diplomų pripažinimo sistema
         nė kiek netrukdo taikyti [EB 45] straipsnio“.

      3        Direktyvos 89/48 2 straipsnio formuluotė tokia:

      „Ši direktyva yra taikoma bet kuriam valstybės narės piliečiui, kuris nori kaip savarankiškai dirbantis asmuo arba samdomas
         darbuotojas priimančiojoje valstybėje narėje dirbti pagal reglamentuojamą profesiją.

      Ši direktyva netaikoma profesijoms, kurioms yra skirta atskira direktyva, nustatanti valstybių narių abipusio diplomų pripažinimo
         tvarką.“

      4        Notaro profesija nėra reglamentuojama jokiu teisės aktu, nurodytu 2 straipsnio antroje pastraipoje.

      5        Direktyvoje 89/48 numatytas perkėlimo į nacionalinę teisę laikotarpis, kuris, remiantis direktyvos 12 straipsniu, pasibaigė
         1991 m. sausio 4 d.

      6        2005 m. rugsėjo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/36/EB dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo (OL L 255,
         p. 22), kaip numatyta jos 62 straipsnyje, panaikino Direktyvą 89/48 nuo 2007 m. spalio 20 d.

      7        Direktyvos 2005/36 41 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad ja „netrukdoma taikyti [EB] 39 straipsnio 4 dalies ir [EB] 45 straipsnio
         <...>, ypač notarų atžvilgiu“.

       Nacionalinės teisės aktai
       Bendrieji notaro profesijos ypatumai
      8        Pagal Graikijos teisės sistemą notarų veikla laikoma laisvąja profesija. Ši profesija reglamentuojama 2000 m. kovo 16 d. Įstatymu 2830/2000
         (FEK A‘ 96/16.3.2000, toliau – Notarų kodeksas).

      9        Pagal šio kodekso 1 straipsnio 1 dalį notaras, be kita ko, sudaro ir saugo tam tikrus juridinius aktus įrodančius dokumentus,
         padaro šiuose dokumentuose vykdomąjį įrašą, uždeda antspaudą ant privačių asmenų sudarytų aktų ir taip užtikrina jų tikslią
         datą, taip pat patvirtina bet kurios suinteresuotosios šalies parašo autentiškumą.

      10      Toje pačioje nuostatoje notaras apibrėžiamas kaip „iš valstybės atlyginimo negaunantis viešosios valdžios pareigūnas“, t. y.
         atlyginimą jis gauna ne iš valstybės, bet iš klientų. Kiekviena šalis gali pasirinkti notarą savo nuožiūra.

      11      Notarų skaičius, jų aptarnaujama teritorija ir įsisteigimo vieta nustatomi pagal, be kita ko, Notarų kodekso 2 ir 17 straipsnius.
         Pirmojoje iš šių nuostatų numatyta, kad notarai savo funkcijas vykdo savo įsisteigimo vietos teismo apygardoje.

      12      Pagal Notarų kodekso 40 straipsnį notaro atlyginimo dydis, kurį sudaro nustatyto dydžio dalis ir kintama dalis atsižvelgiant
         į atitinkamame notariniame akte nurodytą vertę, nustatomas bendru ekonomikos ir finansų bei teisingumo ministrų dekretu, iš
         kurių naujausias – Nr. 100692(1)/2009.

      13      Pagal Notarų kodekso 153 straipsnį du ar keli paskirti notarai, kurių įsisteigimo vieta yra toje pačioje teismo apygardoje,
         gali vykdyti savo funkcijas kaip pagal civilinę teisę įsteigtos bendrovės nariai.

      14      Pagal Notarų kodekso 19 straipsnį asmuo, norintis tapti kandidatu į notarus Graikijoje, be kita ko, turi būti Graikijos pilietis.

       Notarų veikla
      15      Kiek tai susiję su įvairia notaro veikla pagal Graikijos teisės sistemą, neginčijama, kad pagrindinis jo uždavinys rengti
         autentiškus aktus. Kreiptis į notarą gali būti privaloma arba neprivaloma, nelygu aktas, kurio autentiškumą prašoma patvirtinti.
         Notaras, į kurį kreiptasi, patikrina, ar įvykdytos visos įstatymu reikalaujamos akto atlikimo sąlygos, ir įsitikina susijusių
         šalių teisnumu ir veiksnumu.

      16      Iš Civilinio proceso kodekso 438 straipsnio, esančio VIII skyriuje „Dokumentai“, matyti, kad autentiškas aktas yra viešuosius
         įgaliojimus turinčio asmens sudarytas viešasis dokumentas, kuris yra absoliutus erga omnes įrodymas visa to, ką atliko viešuosius įgaliojimus turintis asmuo ar kas buvo atlikta jo akivaizdoje.

      17      Notariniai aktai yra vykdytini dokumentai, kaip nurodyta Civilinio proceso kodekso 904 straipsnio 2 dalyje. Be to, šia nuostata
         vykdytinumas pripažįstamas, be kita ko, teismo įsakymams ir aktams, kurie pagal įstatymą pripažįstami vykdomaisiais raštais.
         Kad notariniai aktai būtų vykdytini, notaras, kaip numatyta to paties kodekso 918 straipsnyje, turi juose padaryti vykdomąjį
         įrašą.

      18      Pagal 1995 m. birželio 19 d. Įstatymo 2318/1995 dėl teismo antstolių kodekso (FEK A‘ 126/19.6.1995) 1 straipsnio 2 dalį teismo
         antstolis vienintelis turi teisę vykdyti teismo sprendimus ir vykdomuosius aktus ar raštus.

      19      Be to, iš Civilinio proceso kodekso 933 ir paskesnių straipsnių matyti, kad bet koks su vykdymo procedūromis susijęs ginčas
         pateikiamas teismui.

      20      Notaro vaidmuo taikant priverstinį vykdymą iš esmės yra  organizuoti pardavimą rengiant aukcioną pagal Civilinio proceso kodekso
         959–981, 988 ir 998–1021 straipsnių nuostatas.

      21      Atitinkamose šio kodekso nuostatose numatyta, kad vykdomąjį raštą pirmiausia pradeda vykdyti teismo antstolis, kuris įteikia
         skolininkui mokėjimo reikalavimą. Skolininkui nustatomas terminas, kad jį įvykdytų. Suėjus šiam terminui, jei skolininkas
         iki tol reikalavimo neįvykdo, atitinkamas nekilnojamasis turtas areštuojamas pagal antstolio procesiniu dokumentą ir šis procesinis
         dokumentas užregistruojamas hipotekos įstaigoje. Vėliau antstolis nustato aukciono datą, prireikus paskiria notarą ir nurodo
         jam surengti tokį aukcioną. Galiausiai notaras įvykdo pardavimą ir varžytinių atveju parengia specifikacijas, kuriose nurodoma
         suma, kuri bus dengiama iš gautų pinigų, ir prireikus sudaro kreditorių sąrašą. Bet kokie ginčai dėl vykdomojo rašto galiojimo,
         priverstinio vykdymo procedūros arba skolos perduodami nagrinėti teismui pagal šio kodekso 933 ir paskesnius straipsnius.

      22      Be to, kai kurie sandoriai turi būti sudaromi notarine tvarka, nes kitaip negalioja. Tai taikytina, be kita ko, daiktinių
         teisių į nekilnojamąjį turtą įgijimui ir perdavimui. Pagal Civilinio kodekso 1033 straipsnį, prieš perduodant nuosavybės teisę
         į nekilnojamąjį turtą, savininkas ir įgijėjas turi sudaryti susitarimą dėl nuosavybės perdavimo pastarajam teisėtu pagrindu,
         ir toks susitarimas turi būti sudarytas notarine tvarka. Yra ir kitų aktų, kurie galioja, tik jei jų autentiškumą patvirtina
         notaras, t. y., be kita ko, savanoriškas tėvystės pripažinimas, nekilnojamojo turto dovanojimas ir turto pagal testamentą
         palikimas.

      23      Notarui taip pat priskirtos tam tikros funkcijos bendrovių teisės srityje. Pavyzdžiui, pagal atitinkamas Akcinių bendrovių
         įstatymo 2190/1920 (FEK A‘ 37/30.3.1963) ir Ribotos atsakomybės bendrovių įstatymo 3190/1955 (FEK A‘ 91/16.4.1955) nuostatas
         akcinių bendrovių ir ribotos atsakomybės bendrovių steigimo aktai, kai kurie šių bendrovių reorganizavimo ir susijungimo aktai
         turi būti sudaryti laikantis notarinės tvarkos, nes kitaip negalioja. Be to, šių bendrovių steigimą turi atitinkamai patvirtinti
         ūkio ministras ar kompetentingas teismas. Juridinio asmens statusą jos įgyja, kai akcinių bendrovių registre ar ribotos atsakomybės
         bendrovių registre ir oficialiajame leidinyje paskelbiami jų įstatai, steigimo aktai ir jų įstatus patvirtinantis administracinis
         sprendimas. Be to, kai steigiamas fondas, o tai turi būti atliekama notarine tvarka pagal Civilinio kodekso 109 straipsnį,
         būtinas kompetentingos institucijos patvirtinimas, kaip nurodyta šio kodekso 112 straipsnyje.

       Ikiteisminė procedūra
      24      Komisija gavo skundą dėl pilietybės sąlygos taikymo norintiesiems verstis notaro profesija Graikijoje. Išnagrinėjusi šį skundą,
         2000 m. lapkričio 14 d. laišku Komisija nurodė Graikijos Respublikai per du mėnesius pateikti savo pastabas dėl, pirma, šios
         pilietybės sąlygos atitikties EB 45 straipsnio pirmai pastraipai ir, antra, Direktyvos 89/48 neperkėlimo, kiek tai susiję
         su notaro profesija.

      25      2001 m. vasario 27 d. laišku Graikijos Respublika atsakė į šį oficialų pranešimą.

      26      2002 m. liepos 12 d. Komisija šiai valstybei narei nusiuntė papildomą oficialų pranešimą, kuriame nurodė, kad ji neįvykdė
         įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį bei EB 45 straipsnio pirmą pastraipą ir Direktyvą 89/48.

      27      Ši valstybė narė atsakė į šį papildomą oficialų pranešimą 2002 m. spalio 8 d. laišku.

      28      Kadangi Graikijos Respublikos argumentai Komisijos neįtikino, 2006 m. spalio 18 d. ji pateikė šiai valstybei narei pagrįstą
         nuomonę, kurioje konstatavo, kad ji neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį, EB 45 straipsnio pirmą pastraipą ir Direktyvą 89/48.
         Ši institucija paragino Graikijos Respubliką imtis reikiamų priemonių įvykdyti šią pagrįstą nuomonę per du mėnesius nuo jos
         gavimo.

      29      2006 m. gruodžio 22 d. laiške Graikijos Respublika išdėstė priežastis, dėl kurių manė, jog Komisijos pozicija yra nepagrįsta.

      30      Tokiomis aplinkybėmis Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

       Dėl ieškinio
       Dėl Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės prašymo įstoti į bylą priimtinumo
      31      Graikijos Respublika mano, kad Jungtinės Karalystės įstojimo į bylą paaiškinimas nepriimtinas, nes, pažeidžiant Teisingumo
         Teismo statuto 40 straipsnio ketvirtos pastraipos ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento 93 straipsnio 4 dalies nuostatas,
         jame nepalaikomi Komisijos reikalavimai. Šis paaiškinimas taip pat nepriimtinas dėl to, kad Jungtinė Karalystė nurodė, pirma,
         tik Direktyvą 2005/36, o šis ieškinys susijęs su Direktyva 89/48, ir, antra, EB 39 straipsnio 4 dalį, nors ši nuostata yra
         visiškai nesusijusi su ginčo dalyku.

      32      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnio ketvirtą pastraipą prašyme įstoti į bylą
         nurodomi paaiškinimai gali būti pateikiami tik vienos iš šalių reikalavimams paremti.

      33      Procedūros reglamento 93 straipsnio 4 dalyje taip pat nustatyta, kad įstojusi į bylą šalis pripažįsta ginčą byloje tokį, koks
         jis yra jos įstojimo į bylą metu.

      34      Jungtinės Karalystės įstojimo į bylą paaiškinime padarytos išvados formuluotė tokia:

      „Notaro profesija patenka į direktyvos [2005/36] taikymo sritį. Tam tikros notarų vykdomos veiklos galima neįtraukti į [šios]
         direktyvos taikymo sritį, tik jei Teisingumo Teismas nusprendžia, kad šiai veiklai taikoma išimtis, nurodyta [šios] direktyvos
         41 konstatuojamojoje dalyje, laikantis EB 39 straipsnio 4 dalies ir (arba) EB 45 straipsnio nuostatų.“

      35      Reikia konstatuoti, kad savo ieškinyje Komisija neprašo, kad Teisingumo Teismas pripažintų, jog Graikijos Respublika neįvykdė
         įsipareigojimų pagal EB 39 straipsnio 4 dalį ir Direktyvą 2005/36.

      36      Tačiau nors skaitant pažodžiui atrodo, kad taip suformuluotas Jungtinės Karalystės įstojimo į bylą paaiškinimo tikslas nepanašus
         į tą, kurio gali būti iš tiesų siekiama įstojimo į bylą paaiškinimu, perskaičius visą aptariamą įstojimo į bylą paaiškinimą
         ir iš su juo susijusių aplinkybių matyti, kad Jungtinės Karalystės pateiktais argumentais siekiama prisidėti, papildomai nušviečiant
         ginčo aplinkybes, prie galimo Komisijos ieškinio patenkinimo.

      37      Šios analizės nepaneigia Graikijos Respublikos pareikšti du prieštaravimai. Iš tiesų, kiek tai susiję su šiame įstojimo į
         bylą paaiškinime pateiktomis nuorodomis į Direktyvą 2005/36, reikia konstatuoti, kad, Jungtinės Karalystės teigimu, šioje
         direktyvoje iš esmės dar kartą įtvirtintos Direktyvos 89/48, kurią ji pakeitė, nuostatos.

      38      Būtent dėl šios priežasties ši valstybė narė nusprendė savo argumentuose nurodyti Direktyvą 2005/36, leisdama suprasti, kad
         jie taip pat galioja Direktyvai 89/48.

      39      Be to, kiek tai susiję su šiame įstojimo į bylą paaiškinime pateiktomis nuorodomis į EB 39 straipsnio 4 dalį, pažymėtina,
         kad Jungtinė Karalystė aiškiai pripažįsta, kad ši nuostata šioje byloje netaikytina, tačiau tvirtina, kad su šiuo straipsniu
         susijusi Teisingumo Teismo praktika vis dėlto turi būti taikoma pagal analogiją, kiek tai susiję su EB 45 straipsnio pirma
         pastraipa.

      40      Taigi darytina išvada, kad Jungtinės Karalystės įstojimo į bylą paaiškinimas priimtinas.

       Dėl pirmojo ieškinio pagrindo
       Šalių argumentai
      41      Pirmuoju ieškinio pagrindu Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad, leisdama notaro profesija verstis tik savo piliečiams,
         Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį ir EB 45 straipsnio pirmą pastraipą. Ši institucija pabrėžia,
         kad šiuo ieškinio pagrindu ji kaltina Graikijos Respubliką pažeidus EB 43 straipsnį ir šis pažeidimas nėra pateisinamas EB 45 straipsnio
         pirmoje pastraipoje numatyta nukrypti leidžiančia nuostata.

      42      Komisija visų pirma pabrėžia, kad kai kuriose valstybėse narėse galimybei verstis notaro profesija netaikoma jokia pilietybės
         sąlyga ir kad kitos valstybės narės, kaip antai Ispanijos Karalystė, Italijos Respublika ir Portugalijos Respublika, šią sąlygą
         panaikino.

      43      Ši institucija visų pirma primena, kad EB 43 straipsnis yra viena iš pagrindinių Sąjungos teisės nuostatų, pagal kurią kiekvienam
         valstybės narės piliečiui, kuris, nors ir antrinio įsisteigimo tvarka, įsisteigia kitoje valstybėje narėje tam, kad galėtų
         verstis savarankiškai dirbančių asmenų veikla, priimančiojoje valstybėje narėje turi būti taikomas toks pat vertinimas kaip
         ir nacionaliniams subjektams ir kuria draudžiama bet kokia diskriminacija dėl pilietybės.

      44      Ši institucija ir Jungtinė Karalystė teigia, kad EB 45 straipsnio pirma pastraipa turi būti aiškinama autonomiškai ir vienodai
         (1988 m. kovo 15 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, 147/86, Rink. p. 1637, 8 punktas). Be to, šiame straipsnyje numatyta įsisteigimo laisvės išimtis, taikoma su viešosios valdžios
         funkcijų vykdymu susijusiai veiklai, todėl jis turėtų būti aiškinamas siaurai (1974 m. birželio 21 d. Sprendimo Reyners, 2/74, Rink. p. 631, 43 punktas).

      45      Taigi EB 45 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta išimtis turi būti taikoma tik veiklai, kuri savaime reiškia tiesioginį
         ir konkretų dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas (minėto Sprendimo Reyners 44 ir 45 punktai). Komisijos teigimu, viešosios valdžios sąvoka neatsiejama nuo naudojimosi sprendimų priėmimo galia, nukrypstančia
         nuo bendrųjų teisės normų turint galimybę veikti neatsižvelgiant į kitų subjektų valią ar net prieš ją. Visų pirma, remiantis
         Teisingumo Teismo praktika, viešajai valdžiai būdinga priverčiamoji galia (1998 m. spalio 29 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑114/97, Rink. p. I‑6717, 37 punktas).

      46      Komisijos ir Jungtinės Karalystės nuomone, dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas reikia atskirti nuo veiklos siekiant
         bendrojo intereso. Iš tiesų įvairių profesijų atstovams suteikiama konkreti kompetencija siekiant bendrojo intereso, tačiau
         jie tiesiogiai nesusiję su viešosios valdžios funkcijų vykdymu.

      47      Į EB 45 straipsnio pirmos pastraipos taikymo sritį taip pat nepatenka veikla, apibūdinama kaip pagalba ar bendradarbiavimas
         vykdant viešosios valdžios funkcijas (šiuo klausimu žr. 1993 m. liepos 13 d. Sprendimo Thijssen, C‑42/92, Rink. p. I‑4047, 22 punktą).

      48      Be to, Komisija ir Jungtinė Karalystė primena, kad EB 45 straipsnio pirma pastraipa iš esmės taikoma konkrečiai veiklai, o
         ne profesijai apskritai, nebent atitinkama veikla yra neatskiriama tokiai profesijai būdingos veiklos dalis.

      49      Antra, Komisija nagrinėja įvairią notarų vykdomą veiklą pagal Graikijos teisės sistemą.

      50      Kiek tai susiję, pirma, su aktų ir susitarimų autentiškumo tvirtinimu, Komisija teigia, kad notaras, pakonsultavęs šalis,
         tik patvirtina jų valią ir suteikia tokiai valiai teisinę galią. Vykdydamas šią veiklą, notaras neturi jokių sprendimų priėmimo
         įgaliojimų šalių atžvilgiu. Autentifikavimas yra paprasčiausias prieš tai šalių sudaryto susitarimo patvirtinimas. Tai, kad
         kai kurių aktų autentiškumas privalo būti patvirtintas, neturi reikšmės, nes daugelis procedūrų yra privalomos, nors ir nėra
         susijusios su viešosios valdžios funkcijų vykdymu.

      51      Tas pats pasakytina apie notarinių aktų įrodomąją galią, nes tokia pati įrodomoji galia suteikiama ir kitiems aktams, nesusijusiems
         su viešosios valdžios funkcijų vykdymu, pavyzdžiui, prisiekusiųjų miško prižiūrėtojų surašytiems protokolams. Tai, kad notaras
         prisiima atsakomybę surašydamas notarinius aktus, neturi jokios reikšmės. Tai pasakytina ir apie daugelį nepriklausomų profesijų
         atstovų, kaip antai advokatus, architektus arba gydytojus.

      52      Dėl autentiškų aktų vykdomosios galios Komisija mano, kad vykdomasis įrašas daromas prieš pradedant patį vykdymą ir nėra vykdymo
         dalis. Todėl tokia vykdomoji galia notarams nesuteikia jokių privertimo galių. Be to, bet kokį galimą ginčą nagrinėja ne notaras,
         o teisėjas.

      53      Kiek tai susiję, antra, su notaro funkcijomis bendrovių ir asociacijų teisės srityje, Komisija mano, kad notaras tik įvykdo
         tam tikrus teisės aktuose numatytus juridinio asmens steigimui taikomus procedūrinius reikalavimus. Be to, šias funkcijas
         taip pat galėtų vykdyti teisės patarėjai ir advokatai.

      54      Kiek tai susiję, trečia, su notarų funkcijomis daiktinių teisių į nekilnojamąjį turtą įgijimo ir perdavimo srityje, jos nereiškia
         jokios nuo bendrųjų teisės normų nukrypstančios sprendimų priėmimo galios. Tas pats pasakytina apie notarų funkcijas, susijusias
         su kai kurių aktų, pavyzdžiui, be kita ko, dovanojimo, savanoriško tėvystės pripažinimo ir turto pagal testamentą palikimo,
         atlikimu.

      55      Ketvirta, notaro dalyvavimas atliekant priverstinį vykdymą taip pat savaime nereiškia viešosios valdžios funkcijų vykdymo,
         nes jo vaidmuo iš esmės panašus į viešo aukciono direktoriaus.

      56      Pagaliau Komisija ir Jungtinė Karalystė priduria, kad byla, kurioje buvo priimtas 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimas Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española (C‑405/01, Rink. p. I‑10391), kurį nurodo daugelis valstybių narių savo rašytinėse pastabose, susijusi su prekybinių laivų
         kapitonų ir vyresniųjų kapitonų padėjėjų vykdomomis įvairiomis saugumo palaikymo funkcijomis, policijos įgaliojimais ir kompetencija
         notarų veiklos ir civilinio teisinio statuso srityje. Taigi Teisingumo Teismas neturėjo progos išsamiai išnagrinėti įvairių
         notarų vykdomos veiklos rūšių pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą. Dėl to šio sprendimo nepakanka norint padaryti išvadą,
         kad ši nuostata taikytina notarams.

      57      Graikijos Respublika visų pirma teigia, kad šis ieškinio pagrindas yra nepagrįstas, nes jis susijęs su tariamu tiek EB 43,
         tiek EB 45 straipsnio pažeidimu, nors vienos iš šių nuostatų taikymo atveju panaikinama kitos taikymo galimybė.

      58      Kiek tai susiję su dalyvavimo vykdant viešosios valdžios funkcijas sąvoka, kaip tai suprantama pagal EB 45 straipsnio pirmą
         pastraipą, ši valstybė narė mano, kad šią sąvoką reikia aiškinti taip, kad šioje nuostatoje numatyta išimtis taikoma veiklai,
         neatsiejamai nuo naudojimosi nuo bendrųjų teisės normų nukrypstančiomis galiomis. Minėtame Sprendime Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Espanola Teisingumo Teismas patvirtino, kad notaras dalyvauja vykdant viešosios valdžios funkcijas.

      59      Kiek tai susiję su tiesioginiu ir konkrečiu notaro dalyvavimu vykdant viešosios valdžios funkcijas, Graikijos Respublika mano,
         kad tokį dalyvavimą reikia vertinti atsižvelgiant į keletą kriterijų, t. y., pirma, esminį ir pagrindinį, o ne pagalbinį ar
         antrinį notarų veiklos pobūdį, antra, tai, kad ši veikla vykdoma reguliariai ir įprastai, o ne atsitiktinai ar išimtinai,
         trečia, tokie veiksmai turi sudaryti didelę aptariamos veiklos dalį ir, ketvirta, turi turėti įtakos teisminės institucijos
         diskrecijai (žr. minėto Sprendimo Reyners 53 punktą ir 1991 m. gruodžio 10 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑306/89, Rink. p. I‑5863, 7 punktą). Notarų vykdoma veikla pagal Graikijos sistemą atitinka šiuos kriterijus. Taigi notaro
         vaidmens negalima vertinti atsižvelgiant tik į tai, ar jis turi sprendimų priėmimo įgaliojimus, kaip siūlo Komisija.

      60      Tai, kad notaras privalo dalyvauti, be kita ko, steigiant juridinius asmenis ir keičiant jų teisinį statusą, įgyjant bei perduodant
         daiktines teises į nekilnojamąjį turtą ir kontroliuojant priverstinį vykdymą, rodo, jog notaras tiesiogiai ir konkrečiai dalyvauja
         vykdant viešosios valdžios funkcijas.

      61      Šiuo atžvilgiu Graikijos Respublika pažymi, pirma, kad notaras dalyvauja sudarant fondo, akcinės bendrovės, Europos akcinės
         bendrovės ir ribotos atsakomybės bendrovės steigimo aktą. Be to, bet koks šių subjektų teisinio statuso pakeitimas turi būti
         patvirtintas notaro, nes kitaip negalioja. Juridinio asmens statuso jiems suteikimas ir jo formos pakeitimai yra viešosios
         valdžios prerogatyva.

      62      Antra, notaro dalyvavimas taip pat būtinas įgyjant ir perduodant daiktines teises į nekilnojamąjį turtą. Įgyti nuosavybės
         ar kitas daiktines teises galima tik sudarant notarinį aktą. Tas pats pasakytina apie savanorišką tėvystės pripažinimą, nekilnojamojo
         turto dovanojimą inter vivos ir turto pagal testamentą palikimu.

      63      Trečia, notaro dalyvavimas būtinas priverstinio vykdymo procese, būtent vykdant priverstinį kilnojamojo ar nekilnojamojo turto,
         laivų ir orlaivių pardavimą aukciono būdu. Taigi notaras turi teisę nustatyti, be kita ko, kreditorių eiliškumą ir paskirstyti
         jiems lėšas, jei turtas areštuotas. Tapačios funkcijos notarui priskirtos ir pagal specialią sunkumus patiriančių bendrovių
         likvidavimo procedūrą. Tokiais atvejais, kaip teigia Graikijos Respublika, notaras turi privertimo galių.

      64      Ketvirta, ši valstybė narė pabrėžia, kad notariniai aktai yra vykdomieji raštai ir nebūtina prieš tai dėl to kreiptis į teismą.
         Šiuo tikslu šiuose aktuose turėtų būti padaromas vykdomasis įrašas. Taip pat notaras turi teisę įforminti protestus dėl vekselių
         ir čekių nepriėmimo ar neapmokėjimo. Ši veikla, kaip teigia Graikijos Respublika, yra priverstinio vykdymo arba bylos iškėlimo
         teisme parengiamasis etapas.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      –       Pirminės pastabos
      65      Pirmuoju ieškinio pagrindu Komisija kaltina Graikijos Respubliką tuo, kad ji trukdo kitų valstybių narių piliečiams įsisteigti
         jos teritorijoje siekiant verstis notaro profesija ir, pažeisdama EB 43 straipsnį, leidžia verstis šia profesija tik savo
         piliečiams.

      66      Taigi šis kaltinimas susijęs tik su pilietybės sąlyga, numatyta nagrinėjamuose Graikijos teisės aktuose norintiesiems verstis
         šia profesija atsižvelgiant į EB 43 straipsnį.

      67      Todėl reikia pabrėžti, kad šis kaltinimas nesusijęs nei su notaro profesijos statusu ir organizavimu pagal Graikijos teisės
         sistemą, nei su kitomis, ne su pilietybe susijusiomis, sąlygomis norintiesiems verstis notaro profesija šioje valstybėje narėje.

      68      Taip pat reikia pabrėžti, kaip nurodė Komisija per posėdį, kad pirmasis kaltinimas nesusijęs ir su EB sutarties nuostatų dėl
         laisvo paslaugų teikimo taikymu. Be to, šis kaltinimas nesusijęs su EB sutarties nuostatų dėl laisvo darbuotojų judėjimo taikymu.

      –       Dėl esmės
      69      Pirmiausia reikia priminti, kad EB 43 straipsnis yra viena pagrindinių Sąjungos teisės nuostatų (šiuo klausimu visų pirma
         žr. minėto Sprendimo Reyners 43 punktą).

      70      Įsisteigimo sąvoka pagal šią nuostatą yra labai plati ir ji reiškia Sąjungos piliečio galimybę nuolat ir nenutrūkstamai dalyvauti
         ne savo kilmės valstybės narės ekonominiame gyvenime ir iš to gauti naudos, taip skatinant ekonominę ir socialinę tarpusavio
         sąveiką Europos Sąjungos savarankiško darbo srityje (visų pirma žr. 2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją, C‑161/07, Rink. p. I‑10671, 24 punktą).

      71      Vienos valstybės narės piliečiams pripažįstama laisvė įsisteigti kitos valstybės narės teritorijoje reiškia, be kita ko, teisę
         imtis savarankiškai dirbančių asmenų veiklos ir ja verstis tomis pačiomis sąlygomis, kurios įsisteigimo valstybės narės teisės
         aktuose nustatytos jos pačios piliečiams (žr., be kita ko, 1986 m. sausio 28 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, 270/83, Rink. p. 273, 13 punktą ir šiuo klausimu minėto Sprendimo Komisija prieš Austriją 27 punktą). Kitaip tariant, pagal EB 43 straipsnį valstybėms narėms draudžiama asmenims, kurie nori pasinaudoti įsisteigimo
         laisve, savo teisės aktuose numatyti kitokias veiklos vykdymo sąlygas nei tos, kurios nustatytos jų pačių piliečiams (minėto
         Sprendimo Komisija prieš Austriją 28 punktas).

      72      Taigi EB 43 straipsniu siekiama kiekvienam valstybės narės piliečiui, kuris įsisteigia kitoje valstybėje narėje siekdamas
         vykdyti savarankiškai dirbančių asmenų veiklą, užtikrinti naudojimąsi tomis pačiomis kaip ir nacionalinių subjektų teisėmis
         ir draudžiama bet kokia iš nacionalinės teisės aktų kylanti pilietybe grindžiama diskriminacija, pavyzdžiui, įsisteigimo laisvės
         apribojimas (minėto Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 14 punktas).

      73      Tačiau šioje byloje pagal ginčijamą nacionalinės teisės nuostatą notaro profesija gali verstis tik Graikijos piliečiai ir
         todėl įtvirtinamas EB 43 straipsniu iš esmės draudžiamas skirtingas požiūris dėl pilietybės.

      74      Graikijos Respublika vis dėlto teigia, kad notarų veikla nepatenka į EB 43 straipsnio taikymo sritį, nes ji susijusi su viešosios
         valdžios funkcijų vykdymu, kaip tai suprantama pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą. Taigi pirmiausia reikia išnagrinėti
         viešosios valdžios funkcijų vykdymo sąvokos apimtį šios nuostatos prasme ir, antra, patikrinti, ar ši sąvoka apima notarams
         priskirtą veiklą pagal Graikijos teisės sistemą.

      75      Dėl „viešosios valdžios funkcijų vykdymo“ sąvokos pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą reikia pabrėžti, kad, remiantis nusistovėjusia
         Teismo praktika, ją vertinant reikia atsižvelgti į Sąjungos teisėje šia nuostata nustatytų leistinų įsisteigimo laisvės principo
         išimčių apribojimų pobūdį, siekiant išvengti, kad Sutarties veiksmingas poveikis įsisteigimo laisvės srityje būtų sužlugdytas
         dėl valstybių narių vienašališkai priimtų nuostatų (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Reyners 50 punktą, minėto Sprendimo Komisija prieš Graikiją 8 punktą ir 2009 m. spalio 22 d. Sprendimo Komisija prieš Portugaliją, C‑438/08, Rink. p. I‑10219, 35 punktą).

      76      Pagal nusistovėjusią Teismo praktiką EB 45 straipsnio pirma pastraipa yra nuo pagrindinės įsisteigimo laisvės taisyklės leidžianti
         nukrypti nuostata. Šią leidžiančią nukrypti nuostatą reikia aiškinti taip, kad jos taikymo sritis turi būti apribota tuo,
         kas būtina siekiant apsaugoti interesus, kuriuos ši nuostata leidžia saugoti valstybėms narėms (minėtų sprendimų Komisija prieš Graikiją 7 punktas; Komisija prieš Ispaniją 34 punktas; 2006 m. kovo 30 d. Sprendimo Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03, Rink. p. I‑2941, 45 punktas; 2007 m. lapkričio 29 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją, C‑393/05, Rink. p. I‑10195, 35 punktas ir Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑404/05, Rink. p. I‑10239, 37 ir 46 punktai bei minėto Sprendimo Komisija prieš Portugaliją 34 punktas).

      77      Be to, Teisingumo Teismas ne kartą pabrėžė, kad EB 45 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta leidžianti nukrypti nuostata
         turi būti taikoma tik veiklai, kuri savaime reiškia tiesioginį ir konkretų dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas
         (minėtų sprendimų Reyners 45 punktas; Thijssen 8 punktas; Komisija prieš Ispaniją 35 punktas; Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti 46 punktas; Komisija prieš Vokietiją 38 punktas ir Komisija prieš Portugaliją 36 punktas).

      78      Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas jau turėjo progos nuspręsti, kad EB 45 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta nukrypti
         leidžianti nuostata netaikoma tam tikrai pagalbinei ar parengiamajai veiklai, skirtai viešosios valdžios funkcijoms vykdyti
         (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Thijssen 22 punktą; Komisija prieš Ispaniją 38 punktą; Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti 47 punktą; Komisija prieš Vokietiją 38 punktą ir Komisija prieš Portugaliją 36 punktą), arba tam tikrai veiklai, kurią vykdant, nors ir palaikomi kontaktai, įskaitant reguliarius bei organiškus, su
         administracinėmis ar teisminėmis institucijomis ar net dalyvaujama (taip pat ir privalomai) jų veikloje, nedaroma įtaka tokių
         institucijų vertinimo ir sprendimų priėmimo įgaliojimams (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Reyners 51 ir 53 punktus), arba tam tikrai veiklai, kuri nesusijusi su sprendimų priėmimo įgaliojimų (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
         Thijssen 21 ir 22 punktus; 2007 m. lapkričio 29 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją 36 ir 42 punktus; Komisija prieš Vokietiją 38 ir 44 punktus bei Komisija prieš Portugaliją 36 ir 41 punktus), įgaliojimų taikyti priverčiamąsias (šiuo klausimu visų pirma žr. minėto Sprendimo Komisija prieš Ispaniją 37 punktą) arba prievartos priemones (šiuo klausimu žr. 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Anker ir kt., C‑47/02, Rink. p. I‑10447, 61 punktą ir minėto Sprendimo Komisija prieš Portugaliją 44 punktą) vykdymu.

      79      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia patikrinti, ar pagal Graikijos teisės sistemą notarams priskirtos funkcijos yra
         tiesioginis ir konkretus dalyvavimas vykdant viešosios valdžios funkcijas.

      80      Šiuo tikslu reikia atsižvelgti į nagrinėjamos profesijos atstovų vykdomos veiklos pobūdį (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
         Thijssen 9 punktą).

      81      Graikijos Respublika ir Komisija sutaria, kad pagrindinė notarų veikla pagal Graikijos teisės sistemą yra nustatytos formos
         autentiškų aktų rengimas. Tam notaras turėtų patikrinti, be kita ko, ar įvykdytos visos įstatymo reikalaujamos akto atlikimo
         sąlygos. Be to, autentiškas aktas yra įrodomosios galios ir vykdytinas.

      82      Šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti, kad pagal Graikijos teisės aktus autentiškais gali būti pripažinti tik tie aktai ar susitarimai,
         kuriuos šalys sudarė savanoriškai. Iš tiesų šalys, laikydamosi teisės aktuose nustatytų apribojimų, pačios nusprendžia dėl
         savo teisių ir pareigų apimties ir laisvai pasirenka jas apibrėžiančias sąlygas, kai pateikia notarui aktą ar susitarimą,
         kad būtų patvirtintas jo autentiškumas. Taigi notaro dalyvavimas neatsiejamas nuo išankstinio šalių sutikimo arba jų suderintos
         valios.

      83      Be to, notaras negali vienašališkai pakeisti susitarimo, kurio autentiškumą turi patvirtinti, turinio iš anksto negavęs šalių
         sutikimo.

      84      Taigi notarams priskirta autentiškumo tvirtinimo veikla pati savaime tiesiogiai ir konkrečiai nesusijusi su viešosios valdžios
         funkcijų vykdymu, kaip tai suprantama pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą.

      85      Tai, kad tam tikrų aktų ar susitarimų autentiškumas būtinai privalo būti patvirtintas, nes kitaip jie negalioja, negali paneigti
         šios išvados. Iš tiesų įprasta, kad nacionalinės teisės sistemose, laikantis jose nustatytos tvarkos, įvairių dokumentų galiojimas
         siejamas su formos reikalavimais arba net privalomomis tvirtinimo procedūromis. Todėl šios aplinkybės nepakanka Graikijos
         Respublikos teiginiui pagrįsti.

      86      Notarų pareiga prieš patvirtinant akto ar susitarimo autentiškumą patikrinti, ar įvykdytos visos įstatymo reikalaujamos tokio
         akto atlikimo ar susitarimo sudarymo sąlygos, ir, jei jos neįvykdytos, atsisakyti patvirtinti jo autentiškumą taip pat negali
         paneigti pirmiau nurodytos išvados.

      87      Žinoma, notaras atlieka tokį patikrinimą siekdamas bendrojo intereso tikslo, t. y. užtikrinti tarp asmenų sudarytų aktų teisėtumą
         ir teisinį saugumą. Tačiau vien šio tikslo siekimas negali pateisinti to, kad jam pasiekti būtinos prerogatyvos būtų suteikiamos
         tik tiems notarams, kurie yra atitinkamos valstybės narės piliečiai.

      88      Vien to, jog veikla vykdoma siekiant bendrojo intereso, savaime dar nepakanka, kad ji būtų laikoma tiesioginiu ir konkrečiu
         dalyvavimu vykdant viešosios valdžios funkcijas. Iš tiesų neginčijama, kad įvairios reglamentuojamos profesinės veiklos vykdymas
         įvairiose nacionalinės teisės sistemose dažnai neatsiejamas nuo šią veiklą vykdančio asmens pareigos siekti tokio tikslo,
         net jei ši veikla neapima tokių funkcijų vykdymo.

      89      Tačiau tai, kad notarų veikla siekiama bendrojo intereso tikslų, visų pirma užtikrinti tarp privačių asmenų sudarytų aktų
         teisėtumą ir teisinį saugumą, yra imperatyvus bendrojo intereso pagrindas, kuris pateisina galimus EB 43 straipsnio apribojimus,
         kuriuos lemia notarų veiklos ypatumai, pavyzdžiui, notarų veiklos organizavimas nustatant jiems taikomą įdarbinimo tvarką,
         ribojant jų skaičių ar teritorinę kompetenciją, numatant atlyginimo už notarinius veiksmus, notarų nepriklausomumo, su jų
         pareigomis nesuderinamos veiklos taisykles ir jų nepakeičiamumo garantijas, jei šie apribojimai leidžia pasiekti tokius tikslus
         ir yra tam būtini.

      90      Taip pat tiesa, kad notaras privalo atsisakyti patvirtinti teisinių reikalavimų neatitinkančio akto ar susitarimo autentiškumą
         neatsižvelgdamas į šalių valią. Tačiau po tokio atsisakymo šalys laisvos panaikinti nustatytą trūkumą, pakeisti atitinkamo
         akto ar susitarimo sąlygas arba atsisakyti tokio akto ar susitarimo.

      91      Kiek tai susiję su notariniam aktui suteikiama įrodomąja ir vykdomąja galia, neginčytina, kad dėl jos šie dokumentai gali
         būti susiję su svarbiomis teisinėmis pasekmėmis. Tačiau to, jog konkreti veikla apima tokias pasekmes turinčių aktų rengimą,
         nepakanka, kad ši veikla būtų laikoma tiesiogiai ir konkrečiai susijusia su viešosios valdžios funkcijų vykdymu, kaip tai
         suprantama pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą.

      92      Iš tiesų, visų pirma dėl notarinio akto įrodomosios galios reikia pabrėžti, kad ji reglamentuojama atitinkamos teisės sistemos
         įstatymų numatytomis įrodinėjimo taisyklėmis. Taigi įstatymo konkrečiam aktui suteikta įrodomoji galia neturi tiesioginės
         įtakos nustatant, ar šio akto rengimas pats savaime yra tiesioginis ir konkretus dalyvavimas vykdant viešosios valdžios funkcijas,
         kaip to reikalaujama Teismo praktikoje (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Thijssen 8 punktą ir Komisija prieš Ispaniją 35 punktą).

      93      Be to, negalima teigti, kad notarinis aktas dėl savo įrodomosios galios be išlygų privalomas teisėjui įgyvendinant savo diskreciją,
         nes neginčijama, jog jis priima sprendimus vadovaudamasis savo giliu įsitikinimu ir atsižvelgdamas į visus per teismo procesą
         surinktus faktus bei įrodymus.

      94      Dėl autentiško akto vykdomosios galios reikia nurodyti, kaip teigia Graikijos Respublika, kad ji leidžia šiame akte įtvirtintą
         įpareigojimą įvykdyti prieš tai nesikreipiant į teismą.

      95      Tačiau autentiško akto vykdomoji galia notarui nesukuria galių tiesiogiai ir konkrečiai dalyvauti vykdant viešosios valdžios
         funkcijas. Iš tiesų, nors autentiškame akte notaro padarytas vykdomasis įrašas šiam aktui suteikia vykdomąją galią, jis grindžiamas
         šalių valia sudaryti aktą ar susitarimą ir, notarui patikrinus jo atitiktį teisės aktams, suteikti jam tokią vykdomąją galią.

      96      Taip pat reikia patikrinti, ar pagal Graikijos teisės sistemą notarams priskirtos kitos funkcijos, kurias nurodo Graikijos
         Respublika, apima tiesioginį ir konkretų dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas.

      97      Kiek tai susiję su, pirma, notarui priskirtomis funkcijomis per nekilnojamojo turto arešto vykdymo procedūras, pažymėtina,
         kad jis iš esmės įpareigotas surengti pardavimą aukciono būdu ir varžytinių atveju surašyti specifikacijas, kuriose nurodoma
         suma, kuri bus dengiama iš gautų pinigų, taip pat prireikus sudaryti kreditorių sąrašą.

      98      Vis dėlto reikia konstatuoti, pirma, kad notaras neturi teisės pats areštuoti turto, į kurį nukreiptas priverstinis vykdymas.
         Antra, ginčai dėl vykdomojo rašto galiojimo, priverstinio vykdymo procedūros arba skolos turi būti perduoti nagrinėti teismui
         pagal Civilinio proceso kodekso 933 ir paskesnius straipsnius.

      99      Taigi matyti, kad priverstinio vykdymo srityje priskirtas funkcijas notarai vykdo kontroliuojami teisėjo, kuriam notaras privalo
         perduoti galimus prieštaravimus ir kuris, beje, priima galutinį sprendimą. Todėl nelaikytina, kad šios funkcijos savaime apima
         tiesioginį ir konkretų dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Thijssen 21 punktą; 2007 m. lapkričio 29 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją 41 ir 42 punktus; Komisija prieš Vokietiją 43 ir 44 punktus bei Komisija prieš Portugaliją 37 ir 41 punktus).

      100    Tokia pati išvada darytina, antra, kiek tai susiję su notarų funkcijomis pagal specialią sunkumus patiriančių bendrovių likvidavimo
         procedūrą, nes, kaip pripažįsta pati Graikijos Respublika, šios funkcijos analogiškos toms jo funkcijoms, kurios susijusios
         su priverstiniu pardavimu rengiant aukcioną.

      101    Be to, reikia pabrėžti, kiek tai susiję su notarų veikla, nurodyta šio sprendimo 97–100 punktuose, kad, kaip priminta šio
         sprendimo 78 punkte, profesinės paslaugos, neatsiejamos nuo bendradarbiavimo, nors ir privalomo, su teisminėmis institucijomis,
         vis dėlto nėra dalyvavimas vykdant viešosios valdžios funkcijas (minėto Sprendimo Reyners 51 punktas).

      102    Kiek tai susiję, antra, su notaro veiksmais vekselių ar čekių nepriėmimo ar neapmokėjimo atveju, t. y. įforminti protestus,
         pažymėtina, kaip aiškiai pripažįsta ir Graikijos Respublika, kad jie sudaro priverstinio vykdymo arba bylos iškėlimo teisme
         parengiamąjį etapą. Tačiau remiantis nusistovėjusia Teismo praktika EB 45 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta nukrypti
         leidžianti nuostata netaikoma tam tikrai pagalbinei ar parengiamajai veiklai, kuri skirta viešosios valdžios funkcijoms vykdyti
         (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Thijssen 22 punktą; Komisija prieš Ispaniją 38 punktą; Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti 47 punktą; Komisija prieš Vokietiją 38 punktą ir Komisija prieš Portugaliją 36 punktą).

      103    Kalbant apie, trečia, sandorius ir aktus, pavyzdžiui, daiktinių teisių į nekilnojamąjį turtą įgijimą ir perdavimą, nekilnojamojo
         turto dovanojimą, savanorišką tėvystės pripažinimą ir turto pagal testamentą palikimą, kurie turi būti sudaromi notarine tvarka,
         nes kitaip negalioja, reikėtų žiūrėti šio sprendimo 82–95 punktuose išdėstytus argumentus.

      104    Tokie patys argumentai galioja dėl, ketvirta, bendrovių ir fondų steigimo aktų, kurie turi būti sudaryti autentišku aktu,
         nes kitaip negalioja. Taip pat šiuo atžvilgiu reikia pridurti, kad, pirma, tokių subjektų steigimą turi patvirtinti kompetentinga
         institucija ir, antra, juridinio asmens statusą jie įgyja, kai atitinkamame registre įregistruojami ir oficialiajame leidinyje
         paskelbiami jų įstatai, steigimo aktai ir jų įstatus patvirtinantis sprendimas.

      105    Kiek tai susiję su specialiu notarų statusu pagal Graikijos teisės sistemą, pakanka priminti, kaip matyti iš šio sprendimo
         77 ir 80 punktų, kad reikia atsižvelgti į pačios aptariamos veiklos pobūdį, o ne į patį statusą, norint patikrinti, ar šiai
         veiklai taikoma EB 45 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta leidžianti nukrypti nuostata.

      106    Vis dėlto reikia pateikti du patikslinimus šiuo klausimu. Pirma, neginčytina, kad, išskyrus atvejus, kai notaras paskiriamas
         teismine tvarka, kiekviena šalis turi teisę savo nuožiūra pasirinkti notarą. Nors notaro atlyginimo dydis nustatytas įstatyme,
         vis dėlto kiekvieno notaro teikiamų paslaugų kokybė gali skirtis atsižvelgiant, be kita ko, į atitinkamų asmenų profesinius
         įgūdžius. Vadinasi, neperžengdami savo atitinkamos teritorinės kompetencijos ribų, notarai savo profesija verčiasi, kaip pažymėjo
         generalinis advokatas savo išvados 18 punkte, konkurencijos sąlygomis, o tai nebūdinga viešosios valdžios funkcijų vykdymui.

      107    Reikia pažymėti, antra, kaip teigia Komisija, o Graikijos Respublika šiuo klausimu neprieštarauja, kad notarai tiesiogiai
         ir asmeniškai savo klientams atsako už žalą, atsiradusią dėl bet kokios jiems vykdant veiklą padarytos klaidos.

      108    Dėl Graikijos Respublikos argumento, kurį ji grindžia minėtu Sprendimu Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española, reikia pabrėžti, kad byla, kurioje priimtas šis sprendimas, susijusi su EB 39 straipsnio 4 dalies, o ne EB 45 straipsnio
         pirmos pastraipos išaiškinimu. Be to, iš minėto sprendimo 42 punkto matyti, jog nuspręsdamas, kad laivų kapitonams ir vyresniesiems
         kapitonų padėjėjams priskirtos funkcijos yra dalyvavimas vykdant viešosios galios prerogatyvas, Teisingumo Teismas atsižvelgė
         į visas jų vykdomas funkcijas. Taigi Teisingumo Teismas nenagrinėjo vienintelio notarinio veiksmo, kurį yra įgalioti atlikti
         kapitonai ir vyresnieji kapitonų padėjėjai, t. y. priimti, saugoti ir išduoti testamentus, atskirai nuo kitų jiems suteiktų
         įgaliojimų, pavyzdžiui, taikyti prievartos priemones arba sankcijas.

      109    Be to, reikia atmesti Graikijos Respublikos prieštaravimą dėl tariamo šio ieškinio pagrindo prieštaringumo, kurį lemia tai,
         jog Komisija ją kaltina pažeidus ir EB 43 straipsnį, ir EB 45 straipsnio pirmą pastraipą. Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad iš
         ieškinio, vertinant apskritai ir su juo susijusias aplinkybes, matyti, kad Komisija valstybę narę atsakovę kaltina pažeidus
         EB 43 straipsnį ir kad šio pažeidimo negalima pateisinti atsižvelgiant į EB 45 straipsnio pirmą pastraipą. Iš tiesų šias dvi
         Sutarties nuostatas reikia nagrinėti kartu, kaip matyti iš visų nurodytų argumentų, nes EB 43 straipsnyje nustatyta taisyklė,
         kurios išimtis įtvirtinta EB 45 straipsnio pirmoje pastraipoje.

      110    Tokiomis aplinkybėmis darytina išvada, kad notarų veikla, kaip ji apibrėžta dabartinėje Graikijos teisės sistemoje, nesusijusi
         su viešosios valdžios funkcijų vykdymu, kaip tai suprantama pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą.

      111    Todėl darytina išvada, kad Graikijos teisės aktuose numatyta pilietybės sąlyga norintiesiems verstis notaro profesija yra
         EB 43 straipsniu draudžiama diskriminacija dėl pilietybės.

      112    Atsižvelgiant į visus pateiktus argumentus reikia konstatuoti, kad pirmasis ieškinio pagrindas yra pagrįstas.

       Dėl antrojo ieškinio pagrindo
       Šalių argumentai
      113    Komisija kaltina Graikijos Respubliką neperkėlus Direktyvos 89/48, kiek tai susiję su notaro profesija. Jos teigimu, šios
         profesijos negalima pašalinti iš šios direktyvos taikymo srities, nes negalima laikyti, kad notaras tiesiogiai ir konkrečiai
         dalyvauja vykdant viešosios valdžios funkcijas.

      114    Ši institucija primena, kad pagal Direktyvą 89/48 valstybės narės gali numatyti kvalifikacinį egzaminą arba adaptacijos laikotarpį
         siekdamos užtikrinti aukštą notarų reikalaujamos kvalifikacijos lygį. Be to, taikant šias direktyvas nebūtų užkirstas kelias
         notarus priimti per konkursą, tik suteikta galimybė kitų valstybių narių piliečiams dalyvauti tokiuose konkursuose. Toks taikymas
         taip pat neturėtų jokios įtakos notarų skyrimo tvarkai.

      115    Be to, tai, kad šios direktyvos taikymo notaro profesijai klausimas niekada nebuvo svarstytas rengiant šią direktyvą ir kad
         nebuvo priimta jokia šiai profesijai skirta sektorinė direktyva, nėra teisės požiūriu priimtinas argumentas.

      116    Ir tai, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas į Sąjungos teisės akto taikymo sritį neįtraukė tam tikros veiklos, savaime nereiškia,
         kad aptariamai veiklai netaikoma Direktyva 89/48. Iš tiesų tiek 2000 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/31/EB
         dėl kai kurių informacinės visuomenės paslaugų, ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje (Elektroninės
         komercijos direktyva) (OL L 178, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 25 t., p. 399) 1 straipsnio 5 dalies
         d punktas, tiek Direktyvos 2005/36 41 konstatuojamoji dalis notarų veiklai netaikomi tik tiek, kiek ji reiškia tiesioginį
         ir konkretų dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas. Taigi tai paprasčiausia išlyga, kuri neturi jokio poveikio EB 45 straipsnio
         pirmos pastraipos aiškinimui. Dėl 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/123/EB dėl paslaugų
         vidaus rinkoje (OL L 376, p. 36) 2 straipsnio 2 dalies l punkto, pagal kurį ši direktyva netaikoma notarų veiklai, Komisija
         pabrėžia, kad tai, jog teisės aktų leidėjas nusprendė į šios direktyvos taikymo sritį neįtraukti konkrečios rūšies veiklos,
         nereiškia, kad šiai veiklai taikoma EB 45 straipsnio pirma pastraipa.

      117    1977 m. kovo 22 d. Tarybos direktyva 77/249/EEB, skirta padėti teisininkams veiksmingai naudotis laisve teikti paslaugas (OL L 78,
         p. 17), ir 1998 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 98/5/EB, skirta padėti teisininkams verstis nuolatine
         advokato praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje buvo įgyta kvalifikacija (OL L 77, p. 36), taip pat nėra svarbios,
         nes notarų veikla pašalinta iš jų taikymo srities, kad kai kurios kitokios teisės tradicijos valstybės narės, pavyzdžiui,
         Jungtinė Karalystė, galėtų uždrausti kitų valstybių narių teisininkams vykdyti tipines notarų funkcijas, nors Jungtinėje Karalystėje
         jas vykdo specialios kategorijos advokatai, t. y. solisitoriai (solicitors).

      118    Dėl 2006 m. kovo 23 d. Europos Parlamento rezoliucijos dėl teisinių profesijų ir bendrojo intereso, susijusio su teisinių
         sistemų veikimu (OL C 292 E, p. 105, toliau – 2006 m. rezoliucija), pažymėtina, kad tai tik politinis dokumentas, kurio turinys
         dviprasmiškas, nes, pirma, šios rezoliucijos 17 punkte Europos Parlamentas patvirtino, kad EB 45 straipsnis turi būti taikomas
         notaro profesijai, o, antra, jos 2 punkte patvirtino savo 1994 m. sausio 18 d. Rezoliucijoje dėl notarų profesijos padėties
         ir organizavimo dvylikoje Bendrijos valstybių narių (OL C 44, p. 36, toliau – 1994 m. rezoliucija) išdėstytą poziciją, kuria
         išreiškė pageidavimą, kad būtų panaikinta daugelio valstybių narių teisės aktuose numatyta pilietybės sąlyga norintiesiems
         verstis notaro profesija.

      119    Graikijos Respublika pirmiausia pažymi, kad šis ieškinys susijęs tik su Direktyva 89/48, o ne Direktyva 2005/36, nors iki
         šio ieškinio pateikimo pastaroji panaikino Direktyvą 89/48.

      120    Ši valstybė mano, pirma, kad Direktyva 89/48 netaikytina notaro profesijai, kaip matyti iš jos dvyliktos konstatuojamosios
         dalies. Be to, rengiant šią direktyvą niekada nebuvo svarstytas klausimas dėl jos galimo taikymo šiai profesijai. Taip pat
         nebuvo jokios šiai profesijai skirtos sektorinės direktyvos, nors kitoms profesijoms tokios direktyvos taikomos. Tokį aiškinimą
         patvirtina daugelis antrinės teisės aktų, pavyzdžiui, minėtieji šio sprendimo 116 ir 117 punktuose, kurie notaro profesijai
         netaikomi. Be to, 1994 m. ir 2006 m. rezoliucijos rodo tai, kad, Sąjungos teisės aktų leidėjo manymu, ši profesija patenka
         į EB 45 straipsnio pirmos pastraipos taikymo sritį.

      121    Antra, Graikijos Respublika kaltina Komisiją aiškiai ir išsamiai nenurodžius visų faktinių ir teisinių tariamą Direktyvos 89/48
         pažeidimą pagrindžiančių aplinkybių.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      –       Dėl priimtinumo
      122    Pagal nusistovėjusią Teismo praktiką nagrinėjant EB 226 straipsniu pagrįstą ieškinį valstybės narės įsipareigojimų neįvykdymas
         nustatomas atsižvelgiant į Sąjungos teisės aktus, galiojusius suėjus terminui, per kurį Komisijos nurodymu atitinkama valstybė
         narė privalo įvykdyti jos pagrįstą nuomonę (žr., be kita ko, 1999 m. lapkričio 9 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑365/97, Rink. p. I‑7773, 32 punktą; 2006 m. spalio 5 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, C‑275/04, Rink. p. I‑9883, 34 punktą ir 2009 m. kovo 19 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑270/07, Rink. p. I‑1983, 49 punktą).

      123    Šioje byloje šis terminas baigėsi 2006 m. gruodžio 18 d. Tačiau tą dieną Direktyva 89/48 dar galiojo, nes ją Direktyva 2005/36
         panaikino tik nuo 2007 m. spalio 20 d. Todėl Direktyvos 89/48 neperkėlimu grindžiamo ieškinio dalykas neišnyko (pagal analogiją
         žr. 2009 m. birželio 11 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑327/08, 23 punktą).

      124    Todėl reikia atmesti Graikijos Respublikos prieštaravimą.

      –       Dėl esmės
      125    Komisija kaltina Graikijos Respubliką neperkėlus Direktyvos 89/48, kiek tai susiję su notaro profesija. Todėl reikia išnagrinėti,
         ar ši direktyva gali būti taikoma šiai profesijai.

      126    Šiuo atveju reikia atsižvelgti į su ja susijusias teisines aplinkybes.

      127    Taip pat reikia pažymėti, kad teisės aktų leidėjas Direktyvos 89/48 dvyliktoje konstatuojamojoje dalyje aiškiai numatė, jog
         joje nustatyta bendroji aukštojo mokslo diplomų pripažinimo sistema „nė kiek netrukdo taikyti <...> [EB] 45 straipsnio“. Taip
         suformuluota išlyga atspindi teisės aktų leidėjo ketinimą veiklos, kuriai taikoma EB 45 straipsnio pirma pastraipa, neįtraukti
         į šios direktyvos taikymo sritį.

      128    Tačiau tuo metu, kai buvo priimta Direktyva 89/48, Teisingumo Teismas dar nebuvo turėjęs progos priimti sprendimo dėl to,
         ar notarų veiklai taikoma EB 45 straipsnio pirma pastraipa.

      129    Be to, per laikotarpį nuo Direktyvos 89/48 priėmimo Parlamentas savo 1994 m. ir 2006 m. rezoliucijose, nurodytose šio sprendimo
         118 punkte, patvirtino, kad, viena vertus, EB 45 straipsnio pirma pastraipa turi būti taikoma notaro profesijai kaip tokiai,
         ir, kita vertus, išreiškė pageidavimą, kad pilietybės sąlyga norintiesiems verstis šia profesija būtų panaikinta.

      130    Be to, priimdamas Direktyvą 2005/36, kuria buvo pakeista Direktyva 89/48, Sąjungos teisės aktų leidėjas pirmosios iš šių direktyvų
         41 konstatuojamojoje dalyje pabrėžė, kad ja netrukdoma taikyti EB 45 straipsnio, „ypač notarų atžvilgiu“. Formuluodamas šią
         išlygą Sąjungos teisės aktų leidėjas nesuformulavo savo pozicijos dėl EB 45 straipsnio pirmos pastraipos, taigi ir Direktyvos 2005/36,
         taikymo notarų veiklai.

      131    Tai liudija, be kita ko, šios direktyvos parengiamieji darbai. Iš tiesų Parlamentas savo Teisėkūros rezoliucijoje dėl Europos
         Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo pasiūlymo (OL C 97 E, 2004, p. 230), priimtoje per
         pirmąjį svarstymą 2004 m. vasario 11 d., pasiūlė Direktyvos 2005/36 tekste aiškiai nurodyti, kad ji netaikoma notarams. Šiam
         pasiūlymui nebuvo pritarta nei pakeistame Pasiūlyme dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl profesinių kvalifikacijų
         pripažinimo [COM(2004) 317 galutinis], nei 2004 m. gruodžio 21 d. Tarybos bendrojoje pozicijoje (EB) Nr. 10/2005, priimtoje
         laikantis Europos bendrijos steigimo sutarties 251 straipsnyje nustatytos tvarkos siekiant priimti Europos Parlamento ir Tarybos
         direktyvą dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo (OL C 58 E, 2005, p. 1), ne dėl to, kad numatyta direktyva turėjo būti
         taikoma notaro profesijai, bet visų pirma dėl to, kad „nuo įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas principo leidžiančios
         nukrypti nuostatos veiklai, kuri reiškia tiesioginį ir konkretų dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas, [buvo] numatytos
         EB 45 straipsnio [pirmoje pastraipoje]“.

      132    Šiuo atveju, atsižvelgiant į ypatingas teisėkūros proceso aplinkybes ir dėl to susidariusią neaiškią padėtį, kaip matyti iš
         nurodytų teisinių aplinkybių, neįmanoma konstatuoti, kad pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui egzistavo pakankamai
         aiški valstybių narių pareiga perkelti Direktyvą 89/48, kiek tai susiję su notaro profesija.

      133    Todėl reikia atmesti antrąjį ieškinio pagrindą.

      134    Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, reikia konstatuoti, kad nustačiusi pilietybės sąlygą norintiesiems verstis notaro
         profesija Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį, ir atmesti likusią ieškinio dalį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      135    Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 3 dalį, jei kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama, Teisingumo
         Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas. Kadangi Komisijos ieškinys tenkintinas
         tik iš dalies, reikia nuspręsti, kad kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      136    Pagal to paties reglamento 69 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą į bylą įstojusios valstybės narės pačios padengia savo išlaidas.
         Todėl Čekijos Respublika, Prancūzijos Respublika, Lietuvos Respublika, Slovėnijos Respublika, Slovakijos Respublika ir Jungtinė
         Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Nustačiusi pilietybės sąlygą norintiesiems verstis notaro profesija, Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį.

      2.      Atmesti likusią ieškinio dalį.
      3.      Europos Komisija, Graikijos Respublika, Čekijos Respublika, Prancūzijos Respublika, Lietuvos Respublika, Slovėnijos Respublika,
            Slovakijos Respublika ir Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Parašai.
      * Proceso kalba: graikų.


1995 m. sausio 24 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Nyderlandų Karalystę. # Byla C-359/93.


1988 m. sausio 14 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Asociación provincial de armadores de buques de pesca de Gran Sol de Pontevedra (Arposol) prieš Europos Bendrijų Tarybą. # Priimtinumas. # Byla 55/86.


2010 m. liepos 8 d. Tarnautojų teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Christophe Lesniak prieš Europos Komisiją. # Viešoji tarnyba - Pareigūnai. # Byla F-67/06.


title: 2015 m. vasario 26 d. Teisingumo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#Ministero delle Politiche agricole, alimentari e forestali prieš Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc.coop.arl – Federconsorzi ir Liquidazione giudiziale dei beni ceduti ai creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl – Federconsorzi.#Corte suprema di cassazione prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – SESV 288 straipsnio trečia pastraipa – Kova su pavėluotu mokėjimu, atliekamu pagal komercinius sandorius –Direktyva 2000/35/EB – 2, 3 ir 6 straipsniai – Direktyva 2011/7/ES – 2, 7 ir 12 straipsniai – Valstybės narės teisės aktas, pagal kurį skolinių reikalavimų valstybei turinčio kreditoriaus nenaudai gali būti pakeistos palūkanos, mokamos pagal skolinius reikalavimus, kurių atsirado prieš priimant šias direktyvas.#Byla C-104/14.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (aštuntoji kolegija) SPRENDIMAS
      2015 m. vasario 26 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — SESV 288 straipsnio trečia pastraipa — Kova su pavėluotu mokėjimu, atliekamu pagal komercinius sandorius — Direktyva 2000/35/EB — 2, 3 ir 6 straipsniai — Direktyva 2011/7/ES — 2, 7 ir 12 straipsniai — Valstybės narės teisės aktas, pagal kurį skolinių reikalavimų valstybei turinčio kreditoriaus nenaudai gali būti pakeistos palūkanos, mokamos pagal skolinius reikalavimus, kurių atsirado prieš priimant šias direktyvas“
      Byloje C‑104/14
      dėl Corte suprema di cassazione (Italija) 2013 m. lapkričio 28 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2014 m. kovo 5 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Ministero delle Politiche agricole, alimentari e forestali

      prieš

         Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl – Federconsorzi, kuriai taikoma kolektyvinio nemokumo procedūra,

         Liquidazione giudiziale dei beni ceduti ai creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl – Federconsorzi

      TEISINGUMO TEISMAS (aštuntoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Ó Caoimh, teisėjai E. Jarašiūnas (pranešėjas) ir C. G. Fernlund,
      generalinis advokatas N. Wahl,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Liquidazione giudiziale dei beni ceduti ai creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl – Federconsorzi, atstovaujamos advokatų D. Santosuosso ir G. Niccolini,

               —

               Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato S. Fiorentino,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos G. Zavvos, padedamo advokatės A. Franchi,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2000 m. birželio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/35/EB dėl kovos su pavėluotu mokėjimu komerciniuose sandoriuose (OL L 200, p. 35; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 226) 2, 3 ir 6 straipsnių ir 2011 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/7/ES dėl kovos su pavėluotu mokėjimu, atliekamu pagal komercinius sandorius (OL L 48, p. 1), 2, 7 ir 12 straipsnių aiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Ministero delle Politiche agricole, alimentari e forestali (Žemės ūkio, maisto pramonės ir miškų ūkio politikos ministerija; toliau ‐ Ministero) ginčą su Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl (Italijos žemės ūkio kooperatinių bendrovių asociacija), kuriai taikoma kolektyvinio nemokumo procedūra (toliau ‐ Federconsorzi), ir Liquidazione giudiziale dei beni ceduti ai creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl – Federconsorzi (teismo paskirti [Federconsorzi] likvidatoriai; toliau – ir Federconsorzi likvidatorius) dėl palūkanų, mokamų pagal Federconsorzi skolinius reikalavimus Ministero.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Direktyvos 2000/35, nuo 2013 m. kovo 16 d. panaikintos Direktyva 2011/7, 1 straipsnyje buvo numatyta, kad jos nuostatos taikomos visiems mokėjimams, padarytiems kaip komercinių sandorių apmokėjimas. Pagal jos 2 straipsnį „komerciniai sandoriai – tai sandoriai tarp įmonių arba įmonių ir valstybės valdymo institucijų, kurių pagrindu už atlygį turi būti perduotos prekės ar suteiktos paslaugos“.

               4

               Direktyvos 2000/35 3 straipsniu valstybėms narėms nustatyta pareiga užtikrinti, kad kreditorius turėtų teisę į palūkanas už pavėluotą mokėjimą, jeigu jis įvykdė savo sutartines ir teisines prievoles ir laiku negavo jam priklausančios sumos, kai pavėluota dėl skolininko kaltės, ir palūkanų mokėjimo dienos ir jų dydžio nustatymo taisyklės. Šio 3 straipsnio 3 dalis buvo suformuluota taip:
               „Valstybės narės turi numatyti, kad susitarimas dėl mokėjimo dienos ar dėl pavėluoto mokėjimo pasekmių, neatitinkantis šio straipsnio 1 dalies b–d punktų ir 2 dalies nuostatų, negali būti priverstinai vykdomas, taip pat iš jo negali kilti reikalavimas kompensuoti nuostolius, jei įvertinus visas aplinkybes, įskaitant gerą komercinę praktiką ir produkto pobūdį, tai yra labai neteisinga kreditoriaus atžvilgiu. Nustatant, ar susitarimas yra labai neteisingas kreditoriaus atžvilgiu, bus, inter alia, atsižvelgta į tai, ar skolininkas turi objektyvią priežastį nukrypti nuo 1 dalies b–d punktų ir 2 dalies nuostatų. Jei nusprendžiama, kad toks susitarimas yra labai neteisingas, taikomos įstatymu nustatytos sąlygos, išskyrus tuos atvejus, kai nacionalinis teismas nusprendžia, jog būtų teisinga taikyti kitokias sąlygas.“

               5

               Šios direktyvos 6 straipsnyje buvo nurodyta:
               „1.   Valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję iki 2002 m. rugpjūčio 8 d., įgyvendina šią direktyvą. <...>
               <...>
               2.   Valstybės narės gali palikti galioti senas arba priimti naujas nuostatas, kurios kreditoriui būtų palankesnės negu nuostatos, būtinos, kad būtų laikomasi šios direktyvos.
               3.   Perkeldamos šią direktyvą, valstybės narės gali jos netaikyti:
               <...>

                        b)

                        sutartims, kurios buvo sudarytos iki 2002 m. rugpjūčio 8 d. <...>

                  <...>“

               6

               Kiek tai susiję su Direktyva 2011/7, jos 1 straipsnyje nurodyta:
               „1.   Šios direktyvos tikslas – kovoti su pavėluotu mokėjimu, atliekamu pagal komercinius sandorius, siekiant užtikrinti tinkamą vidaus rinkos veikimą ir taip didinti įmonių, visų pirma MVĮ, konkurencingumą.
               2.   Ši direktyva taikoma visiems mokėjimams, kuriais atlyginama už komercinius sandorius.
               <...>“

               7

               Direktyvos 2011/7 2 straipsnio 1 dalyje pateikta „komercinių sandorių“ apibrėžtis identiška pirmiau Direktyvoje 2000/35 pateiktai apibrėžčiai.

               8

               Direktyvos 2011/7 7 straipsnyje numatyta:
               „1.   Valstybės narės numato, kad sutarties sąlyga arba praktika, susijusi su mokėjimo diena arba laikotarpiu, delspinigių už pavėluotą mokėjimą palūkanų norma ar išieškojimo išlaidų kompensavimu yra nevykdytina arba iš jos kyla reikalavimas kompensuoti nuostolius, jei ji yra labai nesąžininga kreditoriaus atžvilgiu.
               Nustatant, ar sutarties sąlyga arba praktika yra labai nesąžininga kreditoriaus atžvilgiu, kaip apibrėžta pirmoje pastraipoje, atsižvelgiama į visas konkretaus atvejo aplinkybes, įskaitant:

                        a)

                        labai didelį nukrypimą nuo gerosios komercinės praktikos, pažeidžiant sąžiningumo ir sąžiningo [lojalaus] elgesio principus;

                        b)

                        produkto arba paslaugos pobūdį ir

                        c)

                        tai, ar skolininkas turi objektyvią priežastį nukrypti nuo teisės aktuose nustatytų delspinigių už pavėluotą mokėjimą palūkanų normos, mokėjimo laikotarpio, kaip nurodyta 3 straipsnio 5 dalyje, 4 straipsnio 3 dalies a punkte, 4 straipsnio 4 dalyje ir 4 straipsnio 6 dalyje, arba nuo nustatytos sumos, kaip nurodyta 6 straipsnio 1 dalyje.

                  2.   Taikant 1 dalį, sutarties sąlyga arba praktika, dėl kurios negalimas delspinigių už pavėluotą mokėjimą nustatymas, laikoma labai nesąžininga.
               3.   Taikant 1 dalį preziumuojama, kad sutarties sąlyga arba praktika, dėl kurios negalimas 6 straipsnyje nurodytas išieškojimo išlaidų kompensavimas, yra labai nesąžininga.
               <...>“

               9

               Šios direktyvos 12 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Valstybės narės užtikrina, kad įsigaliotų įstatymai ir kiti teisės aktai, būtini, kad 1–8 ir 10 straipsnių būtų laikomasi ne vėliau kaip nuo 2013 m. kovo 16 d. <...>
               <...>
               3.   Valstybės narės gali palikti galioti nuostatas arba priimti naujas nuostatas, kurios kreditoriui būtų palankesnės negu nuostatos, būtinos, kad būtų laikomasi šios direktyvos.
               4.   Perkeldamos šią direktyvą į nacionalinę teisę, valstybės narės nusprendžia, ar jos netaikyti anksčiau nei 2013 m. kovo 16 d. sudarytoms sutartims.“

         Italijos teisė

               10

               Iš karto po Antrojo pasaulinio karo Italijos valdžios institucijos įtvirtino centralizuoto grūdų ir kitų žemės ūkio maisto produktų tiekimo valdymo tvarką, reglamentuotą 1948 m. sausio 23 d. Įstatyminiame dekrete Nr. 169 dėl valstybės prisiimamų įsipareigojimų, susijusių su grūdų, pakaitinių ir kitų produktų, skirtų duonos kepimui ir makaronų gaminių gamybai, importu, nuo 1946–1947 grūdų derliaus (decreto legislativo n. 169 – Assunzione a carico dello Stato dell’onere risultante dalle importazioni di cereali derivati e prodotti comunque destinati alla pani-pastificazione a decorrere dalla campagna cerealicola 1946–1947), vėliau – 1957 m. gruodžio 22 d. Įstatyme Nr. 1294 dėl žaliavų, maisto produktų ir kitų būtiniausių produktų pirkimo užsienyje valstybės vardu (legge n. 1294 – Acquisti dall’estero per conto dello Stato di materie prime, prodotti alimentari ed altri prodotti essenziali; 1958 m. sausio 13 d. GURI Nr. 9).

               11

               Pagal šiuos teisės aktus privalomas šių maisto produktų atsargų sudarymas patikėtas veikiančioms žemės ūkio asociacijoms, kurios buvo įsteigtos kaip kooperatinės bendrovės kiekvienoje provincijoje. Federconsorzi buvo nacionalinio lygio asociacija, jungianti visas šias kooperatines bendroves, kurioms valstybė patikėjo užtikrinti maisto produktų tiekimą, nustatė pareigą kasmet teikti jų valdymo ataskaitą ir suteikė teisę į išlaidų atlyginimą iš valstybės lėšų.

               12

               Žemės ūkio kooperatinės bendrovės buvo reformuotos 1999 m. spalio 28 d. Įstatymu Nr. 410, kuriuo įtvirtinta nauja žemės ūkio kooperatinių bendrovių reglamentavimo tvarka (legge n. 410 – Nuovo ordinamento dei consorzi agrari; 1999 m. lapkričio 11 d. GURI Nr. 265); šiuo įstatymu Federconsorzi buvo pertvarkyta ir jai pradėta taikyti kolektyvinio nemokumo procedūra. Esamiems skoliniams reikalavimams skirta šio įstatymo 8 straipsnio 1 dalis, pagal kurią:
               „Skoliniai reikalavimai, susiję su žemės ūkio kooperatinių bendrovių valstybės vardu ir interesais privalomai sudarytų nacionalinių žemės ūkio produktų atsargų valdymu ir prekyba šiais produktais, kurių turi nurodytos kooperatinės bendrovės prieš įsigaliojant šiam įstatymui ir kurie matyti iš žemės ūkio ir miškų ministro galutiniais ir vykdytinais dekretais patvirtintų ir Corte dei conti [Audito rūmų] įregistruotų protokolų, taip pat išlaidos ir nuo tuose dekretuose nurodytos atitinkamos metinės finansinės atskaitomybės sudarymo dienos iki 1997 m. gruodžio 31 d. mokėtinos palūkanos yra įskaitomi valstybės iždo, biudžeto ir ekonominio programavimo ministrui suteikus kooperatinėms bendrovėms valstybės vertybinius popierius.“

               13

               Šis straipsnis buvo iš dalies pakeistas 2000 m. gruodžio 23 d. Įstatymu Nr. 388 dėl valstybės metinio ir daugiamečio biudžeto sudarymo nuostatų (2001 m. biudžeto įstatymas) (legge n. 388 – disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2001); 2000 m. gruodžio 29 d. GURI paprastasis priedas Nr. 302), kurio 130 straipsnyje nurodyta:
               „<...>

                        b)

                        8 straipsnio pirma pastraipa papildoma šia pastraipa: „Šioje pastraipoje nurodytos palūkanos iki 1995 m. gruodžio 31 d. skaičiuojamos taikant oficialią diskonto normą, padidintą 4,4 punktais, kapitalizuojant palūkanas kartą per metus; už 1996 ir 1997 m. taikomos tik įstatyme nustatytos palūkanos.“

                  <...>“

               14

               2012 m. kovo 2 d. Dekretas įstatymas Nr. 16 dėl skubių nuostatų, kuriomis nustatoma paprastesnė mokesčių tvarka, sugriežtinamos ir padaromos veiksmingesnės patikrinimų procedūros (decreto‑legge n. 16 – Disposizioni urgenti in materia di semplificazioni tributarie, di efficientamento e potenziamento delle procedure di accertamento; 2012 m. kovo 2 d. GURI Nr. 52; toliau – Dekretas įstatymas Nr. 16/2012), 2012 m. balandžio 26 d. Įstatymu Nr. 44 su pakeitimais pertvarkytas į įstatymą (2012 m. balandžio 28 d. GURI Nr. 99 paprastasis priedas), priimtas po to, kai pagrindinėje byloje buvo kreiptasi į Corte suprema di cassazione (Aukščiausiasis kasacinis teismas); jo 12 straipsnyje įtvirtinta:
               „Nuo skolinių reikalavimų, susijusių su žemės ūkio kooperatinių bendrovių valstybės vardu ir interesais privalomai sudaromų nacionalinių žemės ūkio produktų atsargų valdymu ir prekyba šiais produktais (išskyrus tuos, kurie įvykdyti pagal 1999 m. spalio 28 d. Įstatymo Nr. 410 8 straipsnio 1 dalį, iš dalies pakeistą 2000 m. gruodžio 23 d. Įstatymo Nr. 388 130 straipsniu), kurie matyti iš žemės ūkio ir miškų ministro galutiniais ir vykdytinais dekretais patvirtintų ir Corte dei conti įregistruotų protokolų, kurie bus įvykdyti asmenų, turinčių teisę į skolinius reikalavimus, atžvilgiu, taip pat nuo išlaidų ir nuo tuose dekretuose nurodytos atitinkamos metinės finansinės atskaitomybės sudarymo dienos mokėtinų palūkanų skaičiuojamos šios palūkanos: iki 1995 m. gruodžio 31 d. taikant oficialią diskonto normą, padidintą 4,4 punktais, kapitalizuojant palūkanas kartą per metus, vėliau – taikant tik įstatyme nustatytas palūkanas.“

               15

               Direktyva 2000/35 į Italijos teisės sistemą perkelta 2002 m. spalio 9 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 231 (decreto legislativo n. 231 – Attuazione della direttiva 2000/35/CE relativa alla lotta contro i ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali; 2002 m. spalio 23 d. GURI Nr. 249), kurio 11 straipsnyje nurodyta, kad jo nuostatos netaikomos iki 2002 m. rugpjūčio 8 d. sudarytoms sutartims.

               16

               Direktyva 2011/7 buvo perkelta į vidaus teisę 2012 m. lapkričio 9 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 192, kuriuo iš dalies keičiamas 2002 m. spalio 9 d. Įstatyminis dekretas Nr. 231, kad būtų visiškai perkelta Direktyva 2011/7/ES dėl kovos su pavėluotu mokėjimu, atliekamu pagal komercinius sandorius, kaip numatyta 2011 m. lapkričio 11 d. Įstatymo Nr. 180 10 straipsnio pirmoje pastraipoje (decreto legislativo n. 192 – Modifiche al decreto legislativo 9 ottobre 2002, n. 231, per l’integrale recepimento della direttiva 2011/7/UE relativa alla lotta contro i ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali, a norma dell’articolo 10, comma 1, della legge 11 novembre 2011, n. 180; 2012 m. lapkričio 15 d. GURI Nr. 267). Šio įstatyminio dekreto 3 straipsnyje nustatyta, kad jo nuostatos taikomos po 2013 m. sausio 1 d. sudaromiems sandoriams.

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               17

               2004 m. lapkričio 22 d.Corte d’appello di Roma (Romos apeliacinis teismas) nustatė, kad Federconsorzi, kaip provincijų 58 žemės ūkio kooperatinių bendrovių skolinių reikalavimų Ministero atlyginti iki 1967 m. dėl privalomų atsargų valdymo patirtas išlaidas perėmėjos, skoliniai reikalavimai sudaro 511878997, 39 EUR. Apskaičiuodamas šią sumą, šis teismas nukrypo nuo 1999 m. spalio 28 d. Įstatymo Nr. 410 8 straipsnio 1 dalies, nes laikėsi nuomonės, kad šia nuostata buvo siekiama tik išspręsti esamus ginčus su žemės ūkio kooperatinėmis bendrovėmis ir ji netaikoma kitiems asmenims, šių bendrovių skolinių reikalavimų perėmėjams. Jis nusprendė, kad palūkanos turi būti skaičiuojamos nuo 1982 m. sausio 31 d., kai buvo patvirtinti šie skoliniai reikalavimai, įskaitė abiejų šalių iki 1991 m. liepos 4 d. turimus tarpusavio skolinius reikalavimus ir apskaičiavo nuo likusios sumos mokėtinas palūkanas, jas kapitalizuojant kas pusmetį nuo 1991 m. liepos 5 d. iki 2004 m. birželio 30 d.; nuo visos sumos palūkanos turėjo būti mokamos iki visiško mokėjimo įvykdymo.

               18

               2007 m. gruodžio 13 d. sprendimu Corte suprema di cassazione šį sprendimą panaikino ir grąžino bylą nagrinėti Corte d’appello di Roma; šis 2011 m. spalio 14 d. sprendimu dar kartą nustatė, kad 2004 m. birželio 30 d.Ministero skola sudarė 551878997, 39 EUR, nuo kurios turi būti mokamos papildomos palūkanos, skaičiuojamos nuo 2004 m. liepos 1 d. iki visiško mokėjimo įvykdymo, taikant oficialią diskonto normą, padidintą 4,4 punktais, jas kapitalizuojant kas pusmetį. Corte d’appello di Roma visų pirma pažymėjo, kad valstybė pagal įstatymą perleido Federconsorzi įgaliojimus, pagal kuriuos delegavo jai užduotį užtikrinti žemės ūkio produktų tiekimą, šie įgaliojimai buvo vykdomi turint visišką valdymo ir finansinę autonomiją, taip pat jai buvo nustatyta pareiga rengti metinę apskaitą ir suteikta teisė į išlaidų atlyginimą.

               19

                  Ministero dėl šio sprendimo pateikė kasacinį skundą, pirmiausia grindžiamą 1999 m. spalio 28 d. Įstatymo Nr. 410 8 straipsnio 1 dalies pažeidimu.

               20

               Vykstant procesui teismo paskirtas Federconsorzi likvidatorius, be kita ko, teigė, kad Dekreto įstatymo Nr. 16/2012, kuris buvo priimtas po to, kai buvo pateiktas kasacinis skundas, ir kurį taikyti prašė Ministero, 12 straipsnio 6 dalis prieštarauja direktyvoms 2000/35 ir 2011/7. Šiuo klausimu jis nurodė, kad šiuo įstatymo galią turinčiu aktu, priimtu po šių direktyvų, Italija sumažino palūkanas už pavėluotą mokėjimą, mokėtinas iki 1995 m. (vietoj kas pusmetį kapitalizuojamų palūkanų apskaičiuodama kartą per metus kapitalizuojamas palūkanas), ir nuo 1995 m. taikė tik įstatymu nustatytas palūkanas, nors, jo manymu, pagal šias direktyvas nacionaliniam teisės aktų leidėjui draudžiama panaikinti skolinių reikalavimų valstybei turinčio kreditoriaus teisę į palūkanas už pavėluotą esamų skolų mokėjimą, įskaitant skolas, kurių atsirado iš santykių, nustatytų atitinkamai iki 2002 m. rugpjūčio 8 d. ar iki 2013 m. kovo 16 d.

               21

                  Ministero teigė, kad Direktyva 2000/35 ir 2002 m. spalio 9 d. Įstatyminis dekretas Nr. 231 netaikomi pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms, nes, pirma, šalys nebuvo sudariusios komercinio sandorio, o jų santykiai buvo reglamentuojami viešosios teisės, ir antra, ši direktyva ir šis Įstatyminis dekretas netaikomi iki 2002 m. rugpjūčio 8 d. sudarytoms sutartims.

               22

               Pirmiausia Corte suprema di cassazione nurodo, kad Dekreto įstatymo Nr. 16/2012 12 straipsnio 6 dalis taikoma pagrindinėje byloje, nes šio Dekreto įstatymo įsigaliojimo momentu nebuvo res judicata galią turinčio sprendimo dėl taikomos palūkanų normos ir palūkanų kapitalizacijos.

               23

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad negalima atmesti galimybės, jog valstybės kooperatinėms bendrovėms pagal įstatymą perleisti privalomų atsargų valdymo įgaliojimai laikytini komerciniu sandoriu, kaip jis suprantamas pagal direktyvas 2000/35 ir 2011/7.

               24

               Be to, jis mano, kad nėra akivaizdžiai nepagrįstas Federconsorzi likvidatoriaus teiginys, jog pagal šias direktyvas neleidžiama priimti nuostatų, taikomų iki 2002 m. rugpjūčio 8 d. ar iki 2013 m. kovo 16 d. nustatytiems santykiams, pagal kurias nenumatyta mokėti palūkanų už pavėluotą mokėjimą. Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad būtina įvertinti, ar Dekreto įstatymo Nr. 16/2012 12 straipsnio 6 dalis atitinka Sąjungos teisės nuostatas.

               25

               Šiomis aplinkybėmis Corte suprema di cassazione nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar valstybės valdžios institucijos įgaliojimų perleidimo pagal įstatymą žemės ūkio kooperatinėms bendrovėms santykiai (iš kurių kilo skoliniai reikalavimai, vėliau šių bendrovių perleisti Federconsorzi, o pastarosios perleisti jos kreditoriams vykstant kolektyvinio nemokumo procedūrai) dėl žemės ūkio produktų tiekimo ir platinimo, nustatyti pagal 1948 m. sausio 23 d. Įstatyminį dekretą Nr. 169 ir 1957 m. gruodžio 22 d. Įstatymą Nr. 1294, patenka į komercinio sandorio apibrėžtį pagal Direktyvos 2000/35 2 straipsnį ir Direktyvos 2011/7 2 straipsnį?

                        2.

                        Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar pareiga perkelti Direktyvą 2000/35 (6 straipsnio 2 dalis) ir Direktyvą 2011/7 (12 straipsnio 3 dalis), išsaugant galimybę palikti galioti palankesnes nuostatas, apima draudimą nustatyti mažiau palankią palūkanų už pavėluotą mokėjimą normą arba draudimą panaikinti šias palūkanas, taikomas santykiams, jau egzistavusiems direktyvų įsigaliojimo dieną?

                        3.

                        Jeigu į antrąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar draudimas nustatyti mažiau palankią palūkanų už pavėluotą mokėjimą normą santykiams, jau egzistavusiems direktyvų įsigaliojimo dieną, turi būti vertinamas kaip taikytinas vienodam palūkanų reglamentavimui, pagal kurį konkrečiu laikotarpiu (nagrinėjamoje byloje nuo 1982 m. sausio 31 d. iki 1995 m. gruodžio 31 d.) leidžiama taikyti kitokią nei įstatyme nustatytą palūkanų normą ir kapitalizuoti jas kasmet, o ne kas pusmetį, kaip to prašo kreditorius, ir praėjus šiam laikotarpiui taikyti tik įstatymo nustatytas palūkanas, laikantis tvarkos, kuri, atsižvelgiant į situaciją nagrinėjamoje byloje <...>, nebūtinai nepalanki kreditoriui?

                        4.

                        Ar pareiga perkelti Direktyvą 2000/35 (6 straipsnis) ir Direktyvą 2011/7 (12 straipsnis), kurių atitinkamai 3 straipsnio 3 dalyje ir 7 straipsnyje, kiek tai susiję su draudimu piktnaudžiauti sutarties laisve kreditoriaus nenaudai, numatyta, kad nesąžininga sutarties sąlyga ar praktika negali būti vykdoma, apima draudimą valstybei priimti nuostatas, pagal kurias esant santykiams, kurių viena šalis yra valstybė ir kurie jau egzistavo direktyvų įsigaliojimo momentu, negali būti mokamos palūkanos už pavėluotą mokėjimą?

                        5.

                        Jeigu į ketvirtąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar pareiga nesikišti į egzistuojančius santykius, kurių viena šalis yra valstybė, ir nepriimti nuostatos, pagal kurią netaikomos palūkanos už pavėluotą mokėjimą, taikytina vienodam palūkanų reglamentavimui, pagal kurį konkrečiu laikotarpiu (nagrinėjamoje byloje nuo 1982 m. sausio 31 d. iki 1995 m. gruodžio 31 d.) leidžiama taikyti kitokią palūkanų normą, nei nustatyta įstatyme, ir kapitalizuoti jas kasmet, o ne kas pusmetį, kaip to prašo kreditorius, o praėjus šiam laikotarpiui taikyti tik įstatymo nustatytas palūkanas laikantis tvarkos, kuri, atsižvelgiant į situaciją nagrinėjamoje byloje <...>, nebūtinai nepalanki kreditoriui?“

         Dėl prejudicinių klausimų

               26

               Pirmiausia reikia nurodyti, kad Dekretas įstatymas Nr. 16/2012 priimtas, kai dar galiojo Direktyva 2000/35, o Direktyva 2011/7 jau buvo priimta ir įsigaliojusi, bet dar nebuvo pasibaigęs terminas perkelti ją į vidaus teisę.

               27

               Be to, kaip matyti iš šio sprendimo 15 ir 16 punktų, Italijos Respublika pasinaudojo Direktyvos 2000/35 6 straipsnio 3 dalies b punkte valstybėms narėms suteikta galimybe perkeliant šią direktyvą netaikyti jos nuostatų iki 2002 m. rugpjūčio 8 d. sudarytoms sutartims, o po to, kai buvo priimtas Dekretas įstatymas Nr. 16/2012, ji taip pat pasinaudojo Direktyvos 2011/7 12 straipsnio 4 dalyje numatyta galimybe netaikyti šios direktyvos iki 2013 m. kovo 16 d. sudarytoms sutartims.

               28

               Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami Federconsorzi skoliniai reikalavimai kilo iš santykių, kuriuos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kvalifikavo kaip santykius, susiklosčiusius tarp Italijos valstybės ir žemės ūkio kooperatinių bendrovių pagal įstatymą perleidus įgaliojimus ir egzistavusius iki 1967 m.; minėti skoliniai reikalavimai atsirado šioms kooperatinėms bendrovėms perleidus savo skolinius reikalavimus į išlaidų, kurias jos patyrė iki nurodytos datos valstybės vardu ir jos interesais vykdydamos perleistus įgaliojimus, atlyginimą.

               29

               Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar remiantis pareiga perkelti direktyvas 2000/35 ir 2011/7, taip pat Direktyvos 2000/35 3 straipsnio 3 dalimi ir 6 straipsniu bei Direktyvos 2011/7 7 ir 12 straipsniais galima daryti išvadą, kad Italijos Respublika negalėjo teisėtai priimti Dekreto įstatymo Nr. 16/2012, pertvarkyto į įstatymą, nuostatų, kuriomis remiantis Federconsorzi nenaudai galėjo būti pakeistos palūkanos, mokamos pagal jos skolinius reikalavimus.

               30

               Atsižvelgiant į šias aplinkybes, reikia manyti, kad antruoju–penktuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu prieš nagrinėjant pirmąjį klausimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar SESV 288 straipsnio trečią pastraipą, Direktyvos 2000/35 3 straipsnio 3 dalį ir 6 straipsnį bei Direktyvos 2011/7 7 ir 12 straipsnius reikia aiškinti taip, kad jais valstybei narei, kuri pasinaudojo pirmosios direktyvos 6 straipsnio 3 dalies b punkte numatyta galimybe, antrosios direktyvos perkėlimo į vidaus teisę laikotarpiu draudžiama priimti įstatymo galią turinčias nuostatas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kuriomis remiantis skolinių reikalavimų valstybei turinčio kreditoriaus nenaudai galima pakeisti palūkanas, mokamas pagal skolinius reikalavimus, kurių atsirado vykdant iki 2002 m. rugpjūčio 8 d. sudarytą sutartį.

               31

               Šiuo klausimu pakanka nurodyti, kad valstybės narės galimybė perkeliant Direktyvą 2000/35 nustatyti, kad jos nuostatos nebus taikomos iki 2002 m. rugpjūčio 8 d. sudarytoms sutartims, kuria Italijos Respublika pasinaudojo priimdama 2002 m. spalio 9 d. Įstatyminio dekreto Nr. 231 11 straipsnį, aiškiai numatyta šios direktyvos 6 straipsnio 3 dalies b punkte ir, kai šia galimybe buvo pasinaudota, jokia nurodytos direktyvos nuostata tokioms sutartims netaikoma ratione temporis.

               32

               Be to, palūkanų, mokamų pagal skolinius reikalavimus, kurių atsirado vykdant iki 2013 m. kovo 16 d. sudarytą sutartį, pakeitimas skolinių reikalavimų valstybei turinčio kreditoriaus nenaudai, Direktyvos 2011/7 perkėlimo laikotarpiu priimant įstatymo galią turintį aktą, bet kuriuo atveju negali būti laikomas galinčiu sudaryti rimtas kliūtis pasiekti šios direktyvos tikslą (žr. Sprendimo Inter‑Environnement Wallonie, C‑129/96, EU:C:1997:628, 45 punktą), nes pagal šios direktyvos 12 straipsnio 4 dalį valstybėms narėms suteikta galimybė netaikyti šios direktyvos nuostatų iki nurodytos datos sudarytoms sutartims, todėl atitinkama valstybė narė galėjo pasinaudoti šia galimybe.

               33

               Taigi nei remiantis pareiga perkelti Direktyvą 2011/7, nei šios direktyvos 12 straipsnio 3 dalimi, pagal kurią valstybėms narėms suteikiama galimybė palikti galioti arba priimti nuostatas, kurios kreditoriui būtų palankesnės negu nuostatos, būtinos, kad būtų laikomasi šios direktyvos, nei jos 7 straipsniu, skirtu nesąžiningoms sutartims, sąlygoms ir praktikai, negalima daryti išvados, kad valstybė narė, kuri pasinaudojo Direktyvos 2000/35 6 straipsnio 3 dalies b punkte numatyta galimybe, skolinių reikalavimų valstybei turinčio kreditoriaus nenaudai negali pakeisti palūkanų, mokamų pagal skolinius reikalavimus, kurių atsirado vykdant iki 2002 m. rugpjūčio 8 d. sudarytą sutartį; tačiau tai neturi įtakos ieškiniams dėl tokio pakeitimo, kurie gali būti nagrinėjami pagal vidaus teisę.

               34

               Darant prielaidą, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamus Italijos valstybės ir žemės ūkio kooperatinių bendrovių santykius galima laikyti „komerciniu sandoriu“ pagal Direktyvos 2011/7 2 straipsnį ir dėl to jie patenka į šios direktyvos materialinę taikymo sritį, darytina išvada, kad bet kuriuo atveju ši direktyva nesudarė kliūčių priimti Dekreto įstatymo Nr. 16/2012 nuostatų.

               35

               Atsižvelgiant į šiuos argumentus, į antrąjį–penktąjį klausimus reikia atsakyti, kad SESV 288 straipsnio trečia pastraipa, Direktyvos 2000/35 3 straipsnio 3 dalis ir 6 straipsnis, taip pat Direktyvos 2011/7 7 ir 12 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jais valstybei narei, kuri pasinaudojo pirmosios direktyvos 6 straipsnio 3 dalies b punkte numatyta galimybe, antrosios direktyvos perkėlimo į vidaus teisę laikotarpiu nedraudžiama priimti įstatymo galią turinčių nuostatų, kaip antai nagrinėjamų pagrindinėje byloje, kuriomis remiantis skolinių reikalavimų valstybei turinčio kreditoriaus nenaudai galima pakeisti palūkanas, mokamas pagal skolinius reikalavimus, kurių atsirado vykdant iki 2002 m. rugpjūčio 8 d. sudarytą sutartį.

               36

               Atsižvelgiant į atsakymą, pateiktą į antrąjį–penktąjį klausimus, į pirmąjį klausimą atsakyti nebūtina.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               37

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendžia:

                     SESV 288 straipsnio trečią pastraipą, 2000 m. birželio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/35/EB dėl kovos su pavėluotu mokėjimu komerciniuose sandoriuose 3 straipsnio 3 dalį ir 6 straipsnį, taip pat 2011 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/7/ES dėl kovos su pavėluotu mokėjimu, atliekamu pagal komercinius sandorius, 7 ir 12 straipsnius reikia aiškinti taip, kad jais valstybei narei, kuri pasinaudojo pirmosios direktyvos 6 straipsnio 3 dalies b punkte numatyta galimybe, antrosios direktyvos perkėlimo į vidaus teisę laikotarpiu nedraudžiama priimti įstatymo galią turinčių nuostatų, kaip antai nagrinėjamų pagrindinėje byloje, kuriomis remiantis skolinių reikalavimų valstybei turinčio kreditoriaus nenaudai galima pakeisti palūkanas, mokamas pagal skolinius reikalavimus, kurių atsirado vykdant iki 2002 m. rugpjūčio 8 d. sudarytą sutartį.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: italų.


2015 m. rugsėjo 4 d. Bendrojo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas.#National Iranian Oil Company PTE Ltd (NIOC) ir kt. prieš Europos Sąjungos Tarybą.#Bendra užsienio ir saugumo politika – Iranui taikomos ribojamosios priemonės siekiant užkirsti kelią branduolinių ginklų platinimui – Lėšų įšaldymas – Ieškinys dėl panaikinimo – Infravalstybinis darinys – Teisė ir suinteresuotumas pareikšti ieškinį – Priimtinumas – Pareiga motyvuoti – Teisinio pagrindo nurodymas ir pasirinkimas – Tarybos kompetencija – Sąjungos aktų numatomumo principas – Susijusio darinio sąvoka – Akivaizdi vertinimo klaida – Teisė į gynybą – Teisė į veiksmingą teisminę apsaugą – Proporcingumas – Nuosavybės teisė.#Byla T-577/12.


2015 m. kovo 18 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Jean-Marie Cahier ir kt. prieš Europos Sąjungos Tarybą ir Europos Komisiją. # Bylos T-195/11, T-458/11, T-448/12 ir T-41/13.