title: Ehdotus euroopan parlamentin ja neuvoston asetukseksi lannoitteista . Nide III

text:
Avis juridique important

|

52001PC0508

Ehdotus euroopan parlamentin ja neuvoston asetukseksi lannoitteista  /* KOM/2001/0508 lopull. - COD 2001/0212 */

Virallinen lehti nro 051 E , 26/02/2002 s. 0001 - 0192

Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON ASETUKSEKSI lannoitteista(komission esittämä)SISÄLLYSPERUSTELUT1. Yleistä1.1 Politiikka1.2 Tarkastelun kohteena olevat direktiivit1.3 Laadintamenetelmät ja säädöksen rakenne1.3.1 SLIM-suositukset1.3.2 Rakenne1.4 Kadmium1.4.1 Ongelma1.4.2 Strategia2. Erityiset huomautuksetEUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON ASETUS LannoitteistaLIITE I - EY-lannoitetyyppien luetteloA Epäorgaaniset yksiravinteiset pääravinnelannoitteetA.1 TyppilannoitteetA.2 FosfaattilannoitteetA.3 KaliumlannoitteetB Epäorgaaniset moniravinteiset pääravinnelannoitteetB.1 NPK-lannoitteetB.2 NP-lannoitteetB.3 NK-lannoitteetB.4 PK-lannoitteetC. Epäorgaaniset nestemäiset lannoitteetC.1 Yksiravinteiset nestemäiset lannoitteetC.2 Moniravinteiset nestemäiset lannoitteetD Epäorgaaniset sivuravinnelannoitteetE Epäorgaaniset hivenravinnelannoitteetE.1 Yhtä hivenravinnetta sisältävät lannoitteetE.1.1 BooriE.1.2 KobolttiE.1.3 KupariE.1.4 RautaE.1.5 MangaaniE.1.6 MolybdeeniE.1.7 SinkkiE.2 Hivenravinteiden vähimmäispitoisuus lannoitteessa painoprosenttinaE.3 Luettelo hyväksytyistä, hivenravinteiden kanssa kelaatteja ja komplekseja muodostavista orgaanisista yhdisteistäLIITE II - Sallitut poikkeamat1. Epäorgaaniset yksiravinteiset pääravinnelannoitteet N:NÄ, P2O5:NA,K2O:NA, MgO:NA JA Cl:NA ILMOITETTU ABSOLUUTTINEN ARVOMASSAPROSENTTEINA2. EPÄORGAANISET MONIRAVINTEISET PÄÄRAVINNELANNOITTEET3. LANNOITTEIDEN SISÄLTÄMÄT SIVURAVINTEET4. LANNOITTEIDEN SISÄLTÄMÄT HIVENRAVINTEETLIITE III - Runsastyppisiä ammoniumnitraattilannoitteita koskevat teknisetmääräykset1. YKSIRAVINTEISTEN RUNSASTYPPISTEN AMMONIUMNITRAAT- TILANNOITTEIDENOMINAISUUDET JA RAJA-ARVOT2. RUNSASTYPPISTEN AMMONIUMNITRAATTILANNOITTEIDEN RÄJÄHTÄVYYDENMÄÄRITTÄMISEKSI TEHTÄVÄN KOKEEN KUVAUS3. MENETELMÄT, JOILLA TARKISTETAAN, NOUDATETAANKO LIITTEESSÄ IIIOLEVASSA 1 JA 2 JAKSOSSA MÄÄRITELTYJÄ RAJA-ARVOJA4. RÄJÄHTÄVYYDEN MÄÄRITTÄMINENLIITE IV - Näytteenotto- ja analyysimenetelmätA. LANNOITTEIDEN VALVONNASSA KÄYTETTÄVÄ NÄYTTEENOTTOMENETELMÄ1. TARKOITUS JA SOVELTAMISALA2. NÄYTTEENOTTAJAT3. MÄÄRITELMÄT4. VÄLINEISTÖ5. MÄÄRÄÄ KOSKEVAT VAATIMUKSET6. OHJEET NÄYTTEEN OTTOA, ESIKÄSITTELYÄ JA PAKKAAMISTA VARTEN7. LOPULLISEN NÄYTTEEN PAKKAAMINEN8. NÄYTTEENOTTOPÖYTÄKIRJA9. NÄYTTEIDEN LÄHETTÄMINENB. LANNOITTEIDEN ANALYYSIMENETELMÄTYLEISTÄLANNOITTEIDEN ANALYYSIMENETELMIÄ KOSKEVAT YLEISETMÄÄRÄYKSETMenetelmä 1 - NÄYTTEEN ESIKÄSITTELY ANALYSOINTIA VARTENMenetelmät 2 - TYPPIMenetelmä 2.1 - AMMONIUMTYPEN MÄÄRITYSMenetelmät 2.2 - NITRAATTI- JA AMMONIUMTYPEN MÄÄRITYSMenetelmä 2.2.1 - NITRAATTI- JA AMMONIUMTYPEN MÄÄRITYS ULSCHINMENETELMÄLLÄMenetelmä 2.2.2 - NITRAATTI- JA AMMONIUMTYPEN MÄÄRITYS ARNDINMENETELMÄLLÄMenetelmä 2.2.3 - NITRAATTI- JA AMMONIUMTYPEN MÄÄRITYS DEVARDANMENETELMÄLLÄMenetelmät 2.3 - KOKONAISTYPPIPITOISUUDEN MÄÄRITYSMenetelmä 2.3.1 - NITRAATITTOMAN KALSIUMSYANAMIDIN TYPPIPITOISUUDENMÄÄRITYSMenetelmä 2.3.2 - KOKONAISTYPPIPITOISUUDEN MÄÄRITYS nitraattejasisältävässä kalsiumsyanamidissaMenetelmä 2.3.3 - UREAN SISÄLTÄMÄN TYPEN KOKONAISMÄÄRÄN MÄÄRITTÄMINENMenetelmä 2.4 - SYANAMIDITYPEN MÄÄRITTÄMINENMenetelmä 2.5 - UREAN BIUREETIN SPEKTROMETRINEN MÄÄRITYSMenetelmät 2.6 - ERI TYPPIMUOTOJEN MÄÄRITYS SAMASTA NÄYTTEESTÄMenetelmä 2.6.1 - ERI TYPPIMUOTOJEN SISÄLTÄMÄN TYPEN MÄÄRITYS SAMASTALANNOITENÄYTTEESTÄ, JOKA SISÄLTÄÄ TYPPEÄ NITRAATTI-, AMMONIUM-, UREA- JA SYANAMIDITYPPENÄMenetelmä 2.6.2 - ERI TYPPIMUOTOJEN MÄÄRITTÄMINEN LANNOITTEISTA, JOTKASISÄLTÄVÄT TYPPEÄ AINOASTAAN NITRAATTI-, AMMONIUM- JA UREATYPENMUODOSSAMenetelmät 3 - FOSFORIMenetelmät 3.1 - UUTTAMINENMenetelmä 3.1.1 - MINERAALIHAPPOIHIN LIUKENEVAN FOSFORIN UUTTAMINENMenetelmä 3.1.2 - PROSENTTISEEN MUURAHAISHAPPOON (20 g/l) LIUKENEVANFOSFORIN UUTTAMINENMenetelmä 3.1.3 - PROSENTTISEEN SITRUUNAHAPPOON (20 g/l) LIUKENEVAN FOSFORINUUTTAMINENMenetelmä 3.1.4 - NEUTRAALIIN AMMONIUMSITRAATTIIN LIUKENEVAN FOSFORIN UUTTAMINENMenetelmät 3.1.5 - EMÄKSISELLÄ AMMONIUMSITRAATILLA UUTTAMINENMenetelmä 3.1.5.1 - Liukoisen fosforin uuttaminen Petermannin mukaisesti 65 °C:ssaMenetelmä 3.1.5.2 - Liukoisen fosforin uuttaminen Petermannin menetelmällä huoneenlämpötilassaMenetelmä 3.1.5.3 - Joulien emäksiseen ammoniumsitraattiin liukenevan fosforin uuttaminenMenetelmä 3.1.6 - VESILIUKOISEN FOSFORIN UUTTAMINENMenetelmä 3.2 - UUTETUN FOSFORIN MÄÄRITTÄMINEN (Gravimetrinen menetelmä, jossakäytetään kinoliinifosfomolybdaattia)Menetelmä 4 - KALIUMMenetelmä 4.1 - VESILIUKOISEN KALIUMIN PITOISUUDEN MÄÄRITTÄMINENMenetelmä 5Menetelmä 6 - KLOORIMenetelmä 6.1 - KLORIDIEN MÄÄRITTÄMINEN ORGAANISEN AINEKSEN PUUTTUESSAMenetelmät 7 - JAUHATUKSEN HIENOUSMenetelmä 7.1 - JAUHATUKSEN HIENOUDEN MÄÄRITTÄMINEN (kuivamenetelmä)Menetelmä 7.2 - PEHMEIDEN LUONNONFOSFAATTIEN JAUHATUSHIENOUDEN MÄÄRITTÄMINENMenetelmät 8 - SIVURAVINTEETMenetelmä 8.1 - KALSIUMIN, MAGNESIUMIN, NATRIUMIN JA SULFAATTIMUODOSSAOLEVAN RIKIN KOKONAISMÄÄRÄN UUTTAMINENMenetelmä 8.2 - ERI MUODOISSA OLEVAN RIKIN KOKONAISMÄÄRÄN UUTTAMINENMenetelmä 8.3 - VESILIUKOISEN KALSIUMIN, MAGNESIUMIN, NATRIUMIN JA (SULFAATTIMUOTOISEN) RIKIN UUTTAMINENMenetelmä 8.4 - ERI MUODOISSA OLEVAN VESILIUKOISEN RIKIN UUTTAMINENMenetelmä 8.5 - ALKUAINERIKIN UUTTAMINEN JA MÄÄRITYSMenetelmä 8.6 - UUTETUN KALSIUMIN MANGANOMETRINEN MÄÄRITYS OKSALAATTINASAOSTAMISEN JÄLKEENMenetelmä 8.7 - MAGNESIUMIN ATOMIABSORPTIOSPEKTROMETRINEN MÄÄRITYSMenetelmä 8.8 - MAGNESIUMIN KOMPLEKSOMETRINEN TITRAUSMenetelmä 8.9 - SULFAATTIEN MÄÄRITTÄMINENMenetelmä 8.10 - UUTETUN NATRIUMIN MÄÄRITTÄMINENMenetelmät 9 - HIVENRAVINTEET, JOIDEN PITOISUUS ON ENINTÄÄN 10 PROSENTTIAMenetelmä 9.1 - HIVENRAVINTEIDEN KOKONAISMÄÄRÄN UUTTAMINENMenetelmä 9.2 - VESILIUKOISTEN HIVENRAVINTEIDEN UUTTAMINENMenetelmä 9.3 - ORGAANISTEN AINEIDEN POISTAMINEN LANNOITEUUTTEISTAMenetelmä 9.4 - LANNOITEUUTTEIDEN HIVENRAVINTEIDEN MÄÄRITYS ATOMIABSORPTIOSPEKTROMETRISESTI (yleinen menettely)Menetelmä 9.5 - BOORIN MÄÄRITYS LANNOITEUUTTEISTA SPEKTROMETRINENMENETELMÄ ATSOMETIINI-H:LLAMenetelmä 9.6 - KOBOLTIN MÄÄRITYS LANNOITEUUTTEISTA ATOMIABSORPTIO-SPEKTROMETRISESTIMenetelmä 9.7 - KUPARIN MÄÄRITYS LANNOITEUUTTEISTA ATOMIABSORPTIO-SPEKTROMETRISESTIMenetelmä 9.8 - RAUDAN MÄÄRITYS LANNOITEUUTTEISTA ATOMIABSORPTIO-SPEKTROMETRISESTIMenetelmä 9.9 - MANGAANIN MÄÄRITYS LANNOITEUUTTEISTA ATOMIABSORPTIO-SPEKTROMETRISESTIMenetelmä 9.10 - MOLYBDEENIN MÄÄRITYS LANNOITEUUTTEISTAAMMONIUMTIOSYANAATTIKOMPLEKSIN SPEKTROMETRINEN MÄÄRITYSMenetelmä 9.11 - SINKIN MÄÄRITYS LANNOITEUUTTEISTA ATOMIABSORPTIO-SPEKTROMETRISESTIMenetelmät 10 - HIVENRAVINTEET JOIDEN PITOISUUS ON SUUREMPI KUIN 10 PROSENTTIAMenetelmä 10.1 - HIVENRAVINTEIDEN KOKONAISMÄÄRÄN UUTTAMINENMenetelmä 10.2 - VESILIUKOISTEN HIVENRAVINTEIDEN UUTTAMINENMenetelmä 10.3 - ORGAANISTEN YHDISTEIDEN POISTAMINEN LANNOITEUUTTEISTAMenetelmä 10.4 - LANNOITEUUTTEIDEN HIVENRAVINTEIDEN MÄÄRITYS ATOMIABSORPTIOSPEKTROMETRISESTI (yleinen menettely)Menetelmä 10.5 - BOORIN MÄÄRITYS LANNOITEUUTTEESTA ASIDOMETRISELLÄTITRAUKSELLAMenetelmä 10.6 - KOBOLTIN MÄÄRITYS LANNOITEUUTTEISTA GRAVIMETRISELLÄMENETELMÄLLÄ 1-NITROSO-2-NAFTOLILLAMenetelmä 10.7 - KUPARIN MÄÄRITYS LANNOITEUUTTEESTA TITRIMETRISELLÄMENETELMÄLLÄMenetelmä 10.8 - RAUDAN MÄÄRITYS LANNOITEUUTTEISTA ATOMIABSORPTIO-SPEKTROMETRISESTIMenetelmä 10.9 - MANGAANIN MÄÄRITYS LANNOITEUUTTEESTA TITRAAMALLAMenetelmä 10.10 - MOLYBDEENIN MÄÄRITYS LANNOITEUUTTEISTAGRAVIMETRISELLÄ MENETELMÄLLÄ 8-HYDROKSIKINOLIINILLÄMenetelmä 10.11 - SINKIN MÄÄRITYS LANNOITEUUTTEISTA ATOMIABSORPTIOSPEKTROMETRISESTILIITE V.A. Luettelo asiakirjoista, joihin valmistajien tai niiden edustajien on tutustuttavalaatiakseen tekniset asiakirjat uuden lannoitetyypin lisäämiseksi tämänasetuksen liitteeseen IB. Akkreditointistandardit niitä laboratorioita varten, joilla on pätevyys javaltuudet tarjota palvelut sen tarkastamiseksi, että EY-lannoitteet ovat tämänasetuksen ja sen liitteiden vaatimusten mukaisiaVAIKUTUSTEN ARVIOINTILOMAKE - LUONNOS: EHDOTUKSENVAIKUTUKSET YRITYKSIIN JA ETENKIN PIENIIN JAKESKISUURIIN YRITYKSIINPERUSTELUT1. Yleistä1.1 PolitiikkaKomissio pitää "kansalaisten Euroopan" yhteydessä tärkeänä yhteisön oikeuden yksinkertaistamista ja selkeyttämistä. Tavoitteena on helpottaa säännöksiin tutustumista ja näin tarjota kansalaisille uusia mahdollisuuksia ja tilaisuuksia käyttää lainsäädännön heille tarjoamia oikeuksia.Tätä tavoitetta ei voi saavuttaa niin kauan kuin on olemassa hyvin suuri määrä säännöksiä, joita on muutettu useita kertoja ja usein huomattavilta osilta; säännökset ovat osaksi alkuperäisessä säädöksessä ja osaksi hajallaan myöhemmissä muutossäädöksissä. Voimassa olevien säännösten selvittämiseksi on sen vuoksi tutkittava ja vertailtava suuri määrä säädöksiä.Tämän vuoksi säädökset, joita on muutettu lukuisia kertoja, on ehdottomasti kodifioitava, jos yhteisön lainsäädännöstä halutaan selkeää ja avointa.1.2 Tarkastelun kohteena olevat direktiivitLiitteenä oleva komission ehdotus on lannoitteita koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annettujen neuvoston ja komission direktiivien uudelleen laadittu teksti. Siinä yhdistetään yhdeksi säädökseksi seuraavat direktiivit:-  lannoitteita koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 18 päivänä joulukuuta 1975 annettu neuvoston direktiivi 76/116/ETY,-  yksiravinteisia runsastyppisiä ammoniumnitraattilannoitteita koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 15 päivänä heinäkuuta 1980 annettu neuvoston direktiivi 80/876/ETY-  runsastyppisten yksiravinteisten ammoniumnitraattilannoitteiden ominaisuuksien, raja-arvojen ja räjähtämättömyyden valvontaa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 8 päivänä joulukuuta 1986 annettu komission  direktiivi 87/94/ETY,-  lannoitteiden näytteenotto- ja analyysimenetelmiä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 22 päivänä kesäkuuta 1977 annettu komission direktiivi 77/535/ETY,sekä näihin direktiiveihin tehdyt muutokset ja niihin tekniikan kehityksen huomioonottamiseksi tehdyt mukautukset (katso liitteenä olevan ehdotuksen johdanto-osan  1 kappale).1.3 Laadintamenetelmät ja säädöksen rakenne1.3.1 SLIM-suosituksetKomission SLIM II -työryhmä antoi 27 päivänä lokakuuta 1997 päivätyssä loppukertomuksessaan suositukset lannoitelainsäädännön yksinkertaistamishankkeen piiriin otettavista osa-alueista. Tästä raportista ja muista asiaankuuluvista kysymyksistä käytiin yksityiskohtaisia keskusteluja lannoitteita käsittelevässä komission työryhmässä (jäljempänä: työryhmä), jossa jäsenvaltioiden kansalliset asiantuntijat ja alan edustajat antoivat neuvoja kaikkiaan 13 kokouspäivän aikana vuoden 1998 tammikuun ja vuoden 2000 joulukuun välisenä aikana. Näiden ohjeiden täytäntöönpanossa oli otettava huomioon tieteelliset, lainsäädännölliset ja käytännön näkökohdat. Tietyt SLIM-työryhmän antamat suositukset uudella säädöksellä katettavista osa-alueista on otettu huomioon seuraavasti:a) Komissiolle neuvoa-antavan erityisryhmän perustaminen  Mahdollisimman suuren joustavuuden takaamiseksi ehdotetaan, että lannoitteita käsittelevä komission työryhmän järjestää asian tapauskohtaisesti. Uudelleen laaditun tekstin 32 artiklassa annetaan ohjeet lannoitteita koskevan ehdotuksen jättämisestä komissiolle.b) Arviointiperusteet uusia lannoitetyyppejä koskevia päätöksiä varten (mukaan lukien orgaaniset lannoitteet)  Katso 14 artikla.c) Luetteloon lisättäviä lannoitetyyppejä koskevat vaatimukset  Katso 14 artikla.d) Lannoiteseoksiin sovellettavat vaatimustenmukaisuusedellytykset  Nämä voidaan johtaa 14 artiklasta.e) Vertaisarviointivaatimukset, joita sovelletaan sellaisia uusia lannoitetyyppejä koskevaan aineistoon, jotka voivat muodostaa terveys- ja turvallisuusriskin  Tämä voidaan johtaa 14 artiklasta. Työryhmä on sopinut, että se päättää ehdotusten vertaisarvioinnista tapauskohtaisesti.f) Uusien lannoiteryhmien lisäämistä koskevat ehdot.  Työryhmä on päättänyt, että uusien lannoiteryhmien (esimerkiksi orgaanisten lannoitteiden) lannoitetyyppejä tarkastellaan vasta tämän uudelleen laaditun säädöksen antamisen jälkeen, ja 14 artiklassa säädetään koemenetelmien määrittelytarpeesta.g) Hyväksyttyjen laboratorioiden suorittama valvonta ja ilmoitukset  Säännökset ovat 30 artiklassa ja johdanto-osan 9 kappaleessa.h) Kadmiumia käsittelevä tutkimusryhmä  Tämä tutkimusryhmä on perustettu lannoitteita käsittelevän työryhmän yhteyteen erillään uudelleenlaadintatyöstä, ja sen tarkoituksena on mahdollistaa neuvottelut ja keskustelut jäsenvaltioiden ja asianosaisten osapuolien kanssa. Katso 33 artiklan siirtymäsäännökset.i) Lannoiteseokset.  Katso 9 artiklan a kohdan viimeinen luetelmakohta. Ravinteiden merkitsemistä koskevia teknisiä säännöksiä sovelletaan.1.3.2 RakenneTämän uudelleen laaditun säädöksen rakenne on tehty sellaiseksi, että varsinaiseen säädösosaan on sisällytetty mahdollisimman vähän teknisiä määrittelyjä, jotka on sen sijaan otettu liitteisiin. Yleisperiaatteena on siis ollut säädösosan säilyttäminen mahdollisimman yleisellä tasolla. "Uuden lähestymistavan" mukainen uudelleen laadittu säädös olisi epäilemättä ollut vieläkin helpompi ratkaisu. SLIM-työryhmä ei kuitenkaan suositellut tätä ratkaisua, ja lisäksi tällä hetkellä näyttää siltä, ettei kaikista tarvittavista analyysimenetelmiä koskevista standardeista ole saavutettu riittävää yksimielisyyttä. Tekstiin on kuitenkin otettu säännöksiä [29 artiklan 4 kohta], joilla kannustetaan käyttämään uutta lähestymistapaa, kun säädöstä jatkossa mukautetaan tekniikan kehitykseen.Tässä luonnoksessa yleissäännökset on erotettu erityissäännöksistä. Erityissäännökset on järjestetty nykyiseen lainsäädäntöön sisältyvien lannoitepääryhmien mukaan. Säännöksien käyttäminen on näin melko helppoa, ja uusia lannoiteryhmiä (esimerkiksi orgaaniset lannoitteet) voidaan lisätä helposti ilman, että joudutaan muuttamaan koko säädöksen rakennetta.Tekniset liitteet on otettu aikaisemmista direktiiveistä ja aineisto on järjestetty uudelleen. Työryhmä on tarkistanut liitteet ja tehnyt niihin joitakin muutoksia, jotka ovat kuitenkin melko vähäisiä. Ravinnepitoisuuksia koskevia teknisiä erittelyjä ei kuitenkaan ole muutettu, ja kaikki sallitut poikkeamat on sisällytetty liitteeseen. Lisäksi katsottiin, että liitteiden teknisiä vaatimuksia on jatkossa tarkistettava perusteellisemmin, jotta ne saataisiin lannoitteiden analysoinnissa käytettävän uusimman teknologian mukaisiksi. Joidenkin jäsenvaltioiden kansallisesta lainsäädännöstään saamat kokemukset ovat kuitenkin osoittaneet, että tämä vaatii useita vuosia. Tarkistustyö päätettiin siksi erottaa säädöksen uudelleenlaadintatyöstä.Oikeudelliseksi välineeksi on valittu asetus. Tämä ratkaisu on perusteltu siksi, että tätä lainsäädäntöä on mukautettu ja mukautetaan myös jatkossa usein tekniikan kehitykseen. Asetuksella asetetaan suoraan valmistajille lisäksi tarkat vaatimukset, jotka on pantava täytäntöön samaan aikaan ja samalla tavalla kaikkialla yhteisössä. Sillä helpotetaan näin jäsenvaltioiden ja talouden toimijoiden työtä sekä edistetään säännösten yhdenmukaista soveltamista sisämarkkinoilla.1.4 Kadmium1.4.1 OngelmaKivennäislannoitteiden sisältämä kadmium, jota ei ole lisätty lannoitteeseen tarkoituksella, on ongelma etenkin Itävallan, Suomen ja Ruotsin osalta, jotka ovat yhteisöön liittymisestään lähtien olleet ja jotka 31 päivään joulukuuta 2001 asti ovat oikeutettuja rajoittamaan sellaisten EY-lannoitteiden markkinoille saattamista, joiden kadmiumpitoisuudet ylittävät niiden kansalliset enimmäispitoisuudet. Enimmäispitoisuuksista ei ole annettu määräyksiä yhteisön tasolla, joten yhteisön lannoitelainsäädäntö ei tällä hetkellä ole kaikilta osin yhdenmukaista. Komissio on vuonna 1998 sitoutunut ratkaisemaan tämän ongelman vuoden 2001 loppuun mennessä, ja se on yhteistyössä jäsenvaltioiden kanssa aloittanut lannoitteiden sisältämään kadmiumiin liittyvien riskien arvioinnin, joka on parhaillaan käynnissä.1.4.2 StrategiaKun riskinarviointiohjelma on saatu päätökseen, komissio tekee ehdotuksen yhteisön tasolla toteutettavista toimenpiteistä, jos nämä ovat tarpeen.Tässä uudelleen laaditussa säädöksessä ei siksi säädetä kadmiumista, vaan sen tarkoituksena on nykyisten säännösten säädöstekninen uudelleen laatiminen. Se pitäisi näin ollen voida hyväksyä nopeasti. Tämä on tarpeen etenkin sen vuoksi, että uudessa säädöksessä säädetään kahden vuoden siirtymäajasta, jonka aikana kadmiumia koskeva ongelma voidaan ratkaista. Muut kontaminoivat aineet arvioidaan myöhemmin vastaavalla tavalla, jos niiden esiintyminen vaikuttaa haitallisesti ihmisten, eläinten tai kasvien terveyteen taikka ympäristöön.2. Erityiset huomautuksetUudelleen laaditun säädöksen rakenne käy ilmi sisällysluettelosta.Suuri osa tekstistä on otettu sellaisenaan aikaisemmista direktiiveistä, mutta tekstiosuudet on järjestetty uudelleen uuden rakenteen edellyttämällä tavalla. Uudelleenlaadintatyössä on käytetty kaikkia aikaisempien direktiivien artikloja päällekkäisyystapauksia lukuun ottamatta. Aikaisempien direktiivien sanamuoto on säilytetty aina, kun se on ollut mahdollista.2 artikla  Tärkeimmät termit on määritelty, ja useimmat määritelmistä vastaavat CENin käyttämiä määritelmiä. Joitakin määritelmiä on muutettu asiantuntijaryhmän antamien ohjeiden mukaisesti.3 artikla  Nimitystä "EY-lannoite" saadaan käyttää vain tämän asetuksen mukaisista lannoitteista.4 artikla  Artiklassa pyritään erityisesti varmistamaan, että lannoitteen markkinoille saattamisesta vastaavan henkilön velvollisuudet on ilmaistu selkeästi.5 artikla  Tässä artiklassa vahvistetaan sisämarkkinoilla noudatettava vapaan liikkuvuuden periaate.6 artikla  Aikaisempien direktiivien artiklat, joissa asetetaan kaikkien ravinteiden osalta niiden ilmoittamista koskevat yleisvaatimukset, on koottu tähän artiklaan.7-12 artikla  Merkitsemistä ja pakkaamista koskevat vaatimukset otettiin lähes muuttamattomina aikaisemmista direktiiveistä.13 artikla  Tässä artiklassa säädetään ilmoitettavien ravinnepitoisuuksien sallituista poikkeamista. Asetuksen liitteessä II ilmoitetaan selvästi, että poikkeamien on oltava negatiivisia arvoja. Artiklan 2 kohdassa säädetään valmistajien velvollisuuksista. Artiklan 3 kohta on otettu sellaisenaan direktiivin 76/116/ETY teknisestä liitteestä III.14 artikla  Tässä artiklassa asetetaan ne yleiset vaatimukset, jotka lannoitetyypin on täytettävä, jotta se voitaisiin sisällyttää liitteeseen I, sekä säädetään nimenomaisesti analyysimenetelmien selostamisesta ehdotuksessa.15 artikla  Suojalauseke sisältyi tähän asti vain direktiiviin 80/876/ETY, joka on annettu yksiravinteisia runsastyppisiä ammoniumnitraattilannoitteita koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä. Nyt sitä sovelletaan kaikkeen yhteisön lannoitelainsäädäntöön.16-19 artikla  Näissä artikloissa säädetään soveltamisalasta, ilmoittamisesta ja tunnistemerkinnöistä eri lannoitetyyppien osalta. Säännökset on otettu aikaisemmista direktiiveistä, ja niihin on tehty muutoksia tekstin yksinkertaistamiseksi ja selkeyttämiseksi.20 ja 21 artikla  Artikloissa säädetään tiettyihin lannoitetyyppeihin sovellettavista 16-19 artiklan vaatimuksia vastaavista vaatimuksista.22 ja 23 artikla  Katso edellä.24 artikla  Kuten aikaisemmassa direktiivissä.25-28 artikla  Soveltamisalaan on yksiravinteisten runsastyppisten ammoniumnitraattilannoitteiden lisäksi otettu myös moniravinteiset runsastyppiset ammoniumnitraattilannoitteet uuden markkinatilanteen huomioon ottamiseksi. Moniravinteisten lannoitteiden osalta ei aikaisemmassa lainsäädännössä vaadittu räjähtävyyskoetta, mikä aiheutti lainsäädäntöön puutteen, jonka jäsenvaltiot halusivat turvallisuussyistä korjata.Jäsenvaltiot voivat nyt vaatia räjähtävyyskoetta myös moniravinteisten runsastyppisten ammoniumnitraattilannoitteiden osalta. Jos EY-lannoite täyttää tämän asetuksen liitteessä III tarkoitetun räjähtävyyskokeen vaatimukset, siihen olisi sovellettava tavanomaista väljempiä kansallisia säännöksiä etenkin varastoinnin osalta.29 artikla  Tämän vaatimustenmukaisuutta koskevan artiklan mukaan analyysimenetelmien mukauttamisessa tekniikan kehitykseen olisi käytettävä eurooppalaisia standardeja aina, kun tämä on mahdollista, ja artiklassa otetaan näin käyttöön uusi lähestymistapa tämän alan tulevaa lainsäädäntöä varten.30 artikla  Tämä uusi artikla tarjoaa paremman sääntelyperustan analyysien ja kokeiden tekemiselle. SLIM-työryhmä ja jäsenvaltiot ovat katsoneet, että laboratorioita varten tarvitaan laadunvarmistusjärjestelmä. Koska tilanne on eri jäsenvaltioissa erilainen, käyttöön on otettu siirtymätoimenpiteitä (katso 34 artikla).31 artikla  Artiklassa säädetään siitä, miten uuden lannoitetyypin sisällyttämistä liitteeseen I haetaan.32 artikla  Artiklassa säädetään neuvoston päätöksen 1999/468/ETY mukaisesta sovellettavasta komiteamenettelystä.33 ja 34 artikla  Artiklat sisältävät siirtymäsäännökset, jotka on osittain otettu aikaisemmista direktiiveistä ja jotka osittain ovat 30 artiklan mukaisia. Itävaltaa, Suomea ja Ruotsia koskevan 33 artiklan poikkeuksen voimassaoloaikaa on pidennetty 31 päivään joulukuuta 2004 asti, jotta kadmiumia koskevista yhteisön toimenpiteistä päättämiselle jäisi riittävästi aikaa.35-38 artikla  Loppusäännökset.2001/0212 (COD)EhdotusEUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON ASETUKSEKSIlannoitteista(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jotkaottavat huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 95 artiklan,ottavat huomioon komission ehdotuksen [1],[1]  EYVL C ottavat huomioon talous- ja sosiaalikomitean lausunnon [2],[2]  EYVL C noudattavat perustamissopimuksen 251 artiklassa määrättyä menettelyä [3],[3]  EYVL C sekä katsovat seuraavaa:(1) Lannoitteita koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 18 päivänä joulukuuta 1975 annettua neuvoston direktiiviä 76/116/ETY [4], sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 98/97/EY [5], yksiravinteisia runsastyppisiä ammoniumnitraattilannoitteita koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 15 päivänä heinäkuuta 1980 annettua neuvoston direktiiviä 80/876/ETY [6], sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 97/63/EY [7], runsastyppisten yksiravinteisten ammoniumnitraattilannoitteiden ominaisuuksien, raja-arvojen ja räjähtämättömyyden valvontaa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 8 päivänä joulukuuta 1986 annettua komission direktiiviä 87/94/ETY [8], sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 88/126/ETY [9] ja lannoitteiden näytteenotto- ja analyysimenetelmiä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä  22 päivänä kesäkuuta 1977 annettua komission direktiiviä 77/535/ETY [10], sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna direktiivillä 95/8/EY [11], on muutettu huomattavilta osilta useita kertoja. Komission neuvostolle ja Euroopan parlamentille antaman tiedonannon "Sisämarkkinoiden lainsäädännön yksinkertaistaminen (SLIM): pilottihanke" [12] ja yhtenäismarkkinoiden toimintasuunnitelman [13] mukaisesti mainitut direktiivit olisi selkeyden vuoksi kumottava ja korvattava yhdellä säädöksellä.[4]  EYVL L 24, 30.1.1976, s. 21.[5]  EYVL L 18, 23.1.1999, s. 60.[6]  EYVL L 250, 23.9.1980, s. 7.[7]  EYVL L 335, 6.12.1997, s. 15.[8]  EYVL L 38, 7.2.1987, s. 1.[9]  EYVL L 63, 9.3.1988, s. 12.[10]  EYVL L 213, 22.8.1977, s.1.[11]  EYVL L 86, 20.4. 1995, s. 41.[12]  KOM(96) 204 lopullinen.[13]  CSE(97) 1 lopullinen.(2) Yhteisön lannoitelainsäädäntö on sisällöltään hyvin teknistä. Tämän takia oikeudelliseksi välineeksi soveltuu muita paremmin asetus, koska sillä asetetaan suoraan valmistajille ja maahantuojille tarkat vaatimukset, joita on sovellettava samaan aikaan ja samalla tavalla kaikkialla yhteisössä.(3) Lannoitteilla on kussakin jäsenvaltiossa oltava tietyt pakottavien säännösten mukaiset tekniset ominaisuudet. Nämä säännökset, jotka koskevat erityisesti lannoitetyyppien koostumusta, määritelmiä ja nimityksiä sekä niiden merkitsemistä ja pakkaamista, ovat eri jäsenvaltioissa erilaisia. Säännösten erot ovat esteenä yhteisön sisäiselle kaupalle. Säännökset olisi sen vuoksi yhdenmukaistettava.(4) Koska jäsenvaltiot eivät voi riittävällä tavalla toteuttaa ehdotetun toimenpiteen tavoitteita eli lannoitteiden sisämarkkinoiden toimivuuden varmistamista, jos käytettävissä ei ole yhteisiä teknisiä arviointiperusteita, ja joka tavoite voidaan näin ollen saavuttaa toiminnan laajuuden vuoksi saavuttaa paremmin yhteisön tasolla, yhteisö voi toteuttaa toimenpiteitä perustamissopimuksen 5 artiklassa esitetyn suhteellisuusperiaatteen mukaisesti. Tässä asetuksessa ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen näiden tavoitteiden saavuttamiseksi.(5) On tarpeen määrittää yhteisön tasolla EY-lannoitteiden nimitys, määritelmä ja koostumus.(6) Lisäksi olisi annettava yhteisön säännöt lannoitteiden tunniste- ja muita merkinnöistä sekä lannoitesäiliöiden sulkemisesta.(7) Yhteisön tasolla olisi toteutettava menettely, jota noudatetaan niissä tapauksissa, joissa jäsenvaltio katsoo tarpeelliseksi rajoittaa EY-lannoitteiden markkinoille saattamista.(8) Valmistusmenetelmien ja käytettyjen lähtöaineiden vuoksi lannoitetuotannossa esiintyy eriasteista vaihtelua. Näytteenotto- ja analyysimenetelmissä voi myös olla eroja. Tämän vuoksi on tarpeen vahvistaa ilmoitettavien ravinnepitoisuuksien sallitut poikkeamat. Maataloudenharjoittajan kannalta on suotavaa pitää nämä poikkeamat pieninä.(9) Toimivaltaisten laboratorioiden olisi virallisesti tarkastettava, että EY-lannoitteet ovat tässä asetuksessa säädettyjen laatua ja koostumusta koskevien vaatimusten mukaiset.(10) Ammoniumnitraatti on välttämätön ainesosa monissa tuotteissa, joista osa on tarkoitettu käytettäväksi lannoitteina ja osa räjähteinä. On tarpeen antaa runsastyppisiä EY-ammoniumnitraattilannoitteita koskevia täydentäviä yhteisön säännöksiä, kun otetaan huomioon tämäntyyppisten lannoitteiden erityisluonne ja siitä johtuvat yleiseen turvallisuuteen sekä työntekijöiden terveyteen ja suojeluun liittyvät vaatimukset.(11) Eräät näistä tuotteista voivat olla vaarallisia, ja niitä voidaan tietyissä tapauksissa käyttää muihin kuin aiottuihin käyttötarkoituksiin. Tämä saattaa aiheuttaa vaaraa ihmisille ja omaisuudelle. Jäsenvaltioita ei tämän vuoksi saisi estää toteuttamasta aiheellisia toimenpiteitä tällaisen käytön välttämiseksi.(12) Yleisen turvallisuuden takaamiseksi on erittäin tärkeää määritellä yhteisön tasolla ne ominaisuudet, jotka erottavat runsastyppiset EY-ammoniumnitraattilannoitteet muista ammoniumnitraattityypeistä, joita käytetään räjähteinä käytettävien tuotteiden valmistukseen.(13) Runsastyppisillä EY-ammoniumnitraattilannoitteilla olisi oltava tietyt ominaisuudet niiden vaarattomuuden varmistamiseksi. Jäsenvaltioille olisi annettava mahdollisuus testata kyseisten lannoitteiden räjähtävyys ennen niiden markkinoille saattamista tai sen jälkeen. Jos EY-lannoite täyttää räjähtävyyskokeen vaatimukset, siihen olisi sovellettava tavanomaista väljempiä kansallisia säännöksiä etenkin varastoinnin osalta.(14) On tarpeen antaa suljetussa lämpökäsittelyssä käytettäviä menetelmiä koskevat säännöt, vaikka nämä menetelmät eivät välttämättä simuloi kaikkia olosuhteita kuljetuksen ja varastoinnin aikana.(15) Lannoitteet voivat kontaminoitua aineilla, jotka voivat aiheuttaa vaaraa ihmisten ja eläinten terveydelle ja ympäristölle. Kivennäislannoitteiden sisältämä kadmium, jota ei ole tarkoituksella lisätty lannoitteeseen, on ensimmäinen tämänkaltainen aine, jota komissio aikoo tarkastella. Vastaava arviointi tehdään tarvittaessa myös muista kontaminoivista aineista.(16) On asianmukaista toteuttaa menettely, jota jokaisen valmistajan tai valmistajan edustajan, joka haluaa sisällyttää uuden lannoitetyypin liitteeseen I voidakseen käyttää lannoitteessa merkintää "EY-LANNOITE", tulee noudattaa. Tässä menettelyssä olisi toimitettava tekniset asiakirjat sille jäsenvaltion viranomaiselle, joka toimii asiassa esittelijänä.(17) Koska tämän asetuksen täytäntöönpanemiseksi tarvittavat toimenpiteet ovat menettelystä komissiolle siirrettyä täytäntöönpanovaltaa käytettäessä 28 päivänä kesäkuuta 1999 annetun neuvoston päätöksen 1999/468/EY [14] 2 artiklassa tarkoitettuja laajakantoisia toimenpiteitä, niistä olisi päätettävä kyseisen päätöksen 5 artiklassa säädettyä sääntelymenettelyä noudattaen.[14]  EYVL L 184, 17.7.1999, s. 23.(18) Jäsenvaltioiden olisi säädettävä tämän asetuksen säännösten rikkomiseen sovellettavista seuraamuksista,OVAT ANTANEET TÄMÄN ASETUKSEN:I OSASTO yleisET säännöksetI luku Soveltamisala ja määritelmät1 artiklaTätä asetusta sovelletaan tuotteisiin, jotka saatetaan markkinoille "EY-LANNOITE" -merkinnällä varustettuina lannoitteina.2 artiklaTässä asetuksessa tarkoitetaan:a) 'Lannoitteella' ainetta, jonka vaikutus perustuu pääasiassa kasvinravinteisiin.b) 'Pääravinteella'  vain alkuaineita typpi, fosfori ja kalium.c) 'Sivuravinteella'   alkuaineita kalsium, magnesium, natrium ja rikki.d) 'Hivenravinteilla' alkuaineita boori, koboltti, kupari, rauta, mangaani, molybdeeni ja sinkki, jotka ovat kasvien kasvulle välttämättömiä sellaisina määrinä, jotka ovat pieniä verrattuna pää- ja sivuravinteiden määriin.e) 'Epäorgaanisella lannoitteella' lannoitetta, jonka ilmoitettavat ravinteet ovat fysikaalisten ja/tai kemiallisten teollisuusprosessien avulla saatujen kivennäisaineiden muodossa. Kalsiumsyanamidi ja urea sekä ureasta kondensoimalla ja assosioimalla saadut tuotteet voidaan yleisen käytännön mukaan luokitella epäorgaanisiin lannoitteisiin.f) 'Kelatoidulla hivenravinteella' n hivenravinnetta, joka on sitoutuneena johonkin liitteessä I olevan E jakson 3 kohdan 1 alakohdassa luetelluista orgaanisista molekyyleistä.g) 'Kompleksoidulla hivenravinteella' hivenravinnetta, joka on sitoutuneena johonkin liitteessä I olevan E jakson 3 kohdan 2 alakohdassa luetelluista molekyyleistä.h) 'Lannoitetyypillä' lannoitteita, joilla on liitteen I mukainen yhteinen tyyppinimi.i) 'Yksiravinteisella lannoitteella' typpi-, fosfori- tai kaliumlannoitetta, jonka tuoteselosteessa ilmoitetaan vain yksi pääravinne.j) 'Moniravinteisella lannoitteella' lannoitetta, jonka tuoteselosteessa ilmoitetaan vähintään kaksi pääravinnetta ja joka saadaan kemiallisin menetelmin tai sekoittamalla taikka käyttämällä molempia menetelmiä.k) 'Kemiallisella lannoitteella' moniravinteista lannoitetta, joka saadaan kemiallisen reaktion avulla, liuottamalla tai kiinteässä olomuodossa rakeistamalla ja jonka tuoteselosteessa ilmoitetaan vähintään kaksi pääravinnetta. Kiinteässä olomuodossa jokainen rae sisältää kaikkia ravinteita ilmoitetussa koostumussuhteessa.l) 'Lannoiteseoksella' lannoitetta, joka saadaan ilman kemiallista reaktiota sekoittamalla kuivana useita lannoitteita.m) 'Lehtilannoitteella' lannoitetta, joka on tarkoitettu viljelykasvien lehtilannoitukseen ja viljelykasvien lehtien kautta tapahtuvaan ravinteidenottoon.n) 'Nestemäisellä lannoitteella' suspensiona tai liuoksena olevia lannoitteita.o) 'Lannoiteliuoksella' nestemäistä lannoitetta, jossa ei ole kiinteitä ainehiukkasia.p) 'Lannoitesuspensiolla' kaksifaasista lannoitetta, jossa kiinteät ainehiukkaset säilyvät suspensiossa nestefaasissa.q) 'Ilmoituksella' lausuntoa erikseen määriteltyjen sallittujen poikkeamien sisällä pysyvistä ravinteiden tai niiden oksidien määristä sekä ravinteiden tai niiden oksidien muodoista ja liukoisuuksista.r) 'Ilmoitettavalla pitoisuudella'   ravinteen tai sen oksidin pitoisuutta, joka voi olla tai jonka ton oltava  yhteisön lainsäädännön mukaan  EY-lannoitteen pakkausmerkinnässä tai EY-lannoitteen mukana seuraavissa asiakirjoissa.s) 'Sallitulla poikkeamalla'  määritetyn ravinnepitoisuuden arvon sallittua poikkeamaa ilmoitetun ravinnepitoisuuden arvosta.t) 'Yhdenmukaistetuilla eurooppalaisilla standardeilla' CEN-standardeja (Euroopan standardointi komitean standardeja), jotka yhteisö on virallisesti tunnustanut ja joiden viitetiedot on julkaistu Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä.u) 'Pakkauksella' säiliötä, joka voidaan sulkea tiiviisti ja jota käytetään lannoitteen säilyttämiseen, suojaamiseen, käsittelyyn ja jakeluun ja jonka vetoisuus on enintään 1 000 kilogrammaa.v) 'Irtolannoitteella'  lannoitetta, jota ei ole pakattu tässä asetuksessa säädetyllä tavalla.w) 'Markkinoille saattamisella'  kaikenlaista tavaran toimittamista maksua vastaan tai maksutta taikka sen varastointia toimittamista varten. Lannoitteen tuonti yhteisön tullialueelle katsotaan markkinoille saattamiseksi tätä asetusta sovellettaessa.x) 'Valmistajalla' luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, mukaan lukien maahantuoja, joka saattaa lannoitteen markkinoille.II luku Markkinoille saattaminen3 artiklaLannoitteesta, joka kuuluu johonkin liitteessä I lueteltuun lannoitetyyppiin ja joka täyttää tässä asetuksessa säädetyt edellytykset, saadaan käyttää nimitystä "EY-lannoite".Valmistaja ei saa käyttää nimitystä "EY-lannoite" lannoitteista, jotka eivät ole tämän asetuksen mukaisia.4 artiklaValmistajan on oltava sijoittautunut yhteisöön, ja valmistaja on vastuussa siitä, että  "EY-lannoite" on tämän asetuksen säännösten mukainen.5 artikla1. Rajoittamatta 15 artiklan säännösten ja yhteisön muun lainsäädännön soveltamista jäsenvaltiot eivät saa lannoitteen koostumuksen, tunniste- ja pakkausmerkintöjen tai pakkauksen taikka muiden tähän asetukseen sisältyvien säännösten perusteella kieltää, rajoittaa tai vaikeuttaa niiden "EY-lannoite" -merkinnällä varustettujen lannoitteiden saattamista markkinoille, jotka ovat tämän asetuksen säännösten mukaisia.2. Lannoitteet, jotka on varustettu "EY-lannoite" -merkinnällä tämän asetuksen mukaisesti, liikkuvat vapaasti yhteisössä.6 artikla1. Jäsenvaltiot voivat 9 artiklan vaatimusten täyttämiseksi määrätä, että niiden markkinoille saatettujen lannoitteiden typpi-, fosfori- ja kaliumpitoisuudet on ilmoitettava seuraavasti:a) typpi pelkästään alkuaineena (N);b) fosfori ja kalium pelkästään alkuaineina (P, K);c) fosfori ja kalium pelkästään oksideina (P2O5, K2O);d) fosfori ja kalium samanaikaisesti sekä alkuaineina että oksideina.Jos käytetään mahdollisuutta määrätä, että fosfori- ja kaliumpitoisuudet on ilmoitettava alkuaineina, kaikki liitteissä olevat viittaukset oksidimuotoihin on katsottava viittauksiksi alkuaineisiin ja numeroarvot on muunnettava seuraavasti:a) fosfori (P) = fosforipentoksidi(P2O5) x 0,436,b) kalium (K) = kaliumoksidi (K2O) x 0,830.2. Jäsenvaltiot voivat määrätä, että niiden markkinoille saatettujen sivuravinnelannoitteiden, ja jos 17 artiklan edellytykset täyttyvät, pääravinnelannoitteiden kalsium-, magnesium-, natrium- ja rikkipitoisuudet on ilmoitettavaa) oksideina (CaO, MgO, Na2O, SO3), taib) alkuaineina (Ca, Mg, Na, S), taikkac) molemmilla mainituilla tavoilla.Muunnettaessa kalsiumoksidi-, magnesiumoksidi- natriumoksidi- ja rikkitrioksidipitoisuudet kalsium-, magnesium-, natrium- ja rikkipitoisuuksiksi on käytettävä seuraavia kaavoja:a) kalsium (Ca) = kalsiumoksidi (CaO) x 0,715,b) magnesium (Mg) = magnesiumoksidi (MgO) x 0,603,c) natrium (Na) = natriumoksidi (Na2O) x 0,742,d) rikki (S) = rikkitrioksidi (SO3) x 0,400.Lasketun oksidi- tai alkuainepitoisuuden ilmoittava luku pyöristetään lähimpään desimaaliin.3. Jäsenvaltiot eivät saa estää valmistajaa merkitsemästä "EY-lannoitetta" 1 ja 2 kohdan mukaisesti molemmilla tavoilla.4. Kun liitteessä I olevassa A, B, C ja D jaksossa lueteltuihin lannoitetyyppeihin kuuluvat EY-lannoitteet sisältävät yhtä tai useampaa hivenravinteista boori, koboltti, kupari, rauta, mangaani, molybdeeni tai sinkki, on niiden pitoisuudet ilmoitettava, jos seuraavat edellytykset täyttyvät:a) lannoitteeseen on lisätty hivenravinteita vähintään liitteessä I olevan E jakson  2 kohdan 2 ja 3 alakohdassa määritellyt vähimmäismäärät,b) EY-lannoite on jatkuvasti liitteessä I olevassa A, B, C ja D jaksossa asetettujen vaatimusten mukainen.5. Jos hivenravinteet ovat lannoitteen pääravinteiden (N, P, K) ja sivuravinteiden (Ca, Mg, Na, S) valmistukseen käytettävien raaka-aineiden tavanomaisia ainesosia, ne voidaan ilmoittaa, jos niitä on lannoitteessa vähintään liitteessä I olevan E jakson  2 kohdan 2 ja 3 alakohdassa määritellyt vähimmäismäärät.6. Lannoitteen hivenravinnepitoisuus on ilmoitettava seuraavasti:a) liitteessä I olevan E jakson 1 kohdassa lueteltuihin lannoitetyyppeihin kuuluvien lannoitteiden osalta kyseisen jakson 1 kohdan 6 sarakkeen vaatimusten mukaisesti;b) edellä a alakohdassa tarkoitettujen lannoitteiden sellaisten seosten osalta, jotka sisältävät vähintään kahta hivenravinnetta ja jotka täyttävät liitteessä I olevan  E jakson 2 kohdan 1 alakohdassa asetetut vaatimukset, ja liitteessä I olevassa A, B, C ja D jaksossa lueteltuihin lannoitetyyppeihin kuuluvien lannoitteiden osalta ilmoitetaani) kokonaispitoisuus prosentteina lannoitteen massasta, jaii) vesiliukoisen ainesosan pitoisuus prosentteina lannoitteen massasta, jos vesiliukoisen ainesosan pitoisuus on vähintään puolet kokonais- pitoisuudesta.Jos hivenravinne on täysin vesiliukoinen, ainoastaan vesiliukoisen ainesosan pitoisuus ilmoitetaan.Jos hivenravinne on kemiallisesti sitoutunut orgaaniseen molekyyliin, kyseisen hivenravinteen pitoisuus ilmoitetaan prosentteina tuotteen massasta välittömästi vesiliukoisen pitoisuuden jälkeen, minkä jälkeen seuraa jompikumpi ilmaisuista 'kelatoituna' tai 'kompleksoituna' ja orgaanisen molekyylin nimi, kuten on esitetty liitteessä I olevan E jakson 3 kohdassa. Orgaanisen molekyylin nimen sijasta voidaan käyttää sen lyhennettä.7 artikla1. Valmistajien on varustettava EY-lannoitteet 9 artiklassa luetelluilla tunniste- merkinnöillä.2. Jos lannoitteet toimitetaan pakkauksissa, kyseiset tunnistemerkinnät on tehtävä pakkauksiin tai pakkauksiin kiinnitettyihin etiketteihin. Jos lannoite on irtolannoite, merkintöjen on oltava tavaran mukana seuraavissa asiakirjoissa.8 artiklaJäsenvaltiot voivat alueellaan vaatia, milloin tämä ei vaikeuta kauppaa, että lannoitteen valmistaja vastaa sellaisten tietojen antamisesta, jotka koskevat lannoitteen käyttömääriä ja -edellytyksiä niissä maaperä- ja viljelyolosuhteissa, joissa lannoitetta on tarkoitus käyttää. Nämä tiedot on pidettävä selvästi erillään 9, 19, 21 ja 23 artiklassa säädetyistä pakollisista merkinnöistä.9 artikla1. Rajoittamatta muiden yhteisön sääntöjen soveltamista 7 artiklassa tarkoitetuissa pakkauksissa, etiketeissä ja tavaran mukana seuraavissa asiakirjoissa sallitaan ainoastaan seuraavat lannoitteita koskevat lakisääteiset merkinnät:a) Pakolliset tunnistemerkinnät:- ilmaisu "EY-LANNOITE" suuraakkosilla;- jäljempänä 19, 21 tai 23 artiklassa tarkoitetut lisämerkinnät;- ravinteet on ilmaistava sekä sanoin että kemiallisin merkein, esimerkiksi typpi (N), fosfori (P), fosforipentoksidi (P2O5), kalium (K), kaliumoksidi (K2O) kalsium (Ca), kalsiumoksidi (CaO), magnesium (Mg), magnesiumoksidi (MgO), natrium (Na), natriumoksidi (Na2O), rikki (S), rikkitrioksidi (SO3), boori (B), kupari (Cu), koboltti (Co), rauta (Fe), mangaani (Mn), molybdeeni (Mo) ja sinkki (Zn);- jos lannoite sisältää hivenravinteita, joista osa tai kaikki ovat kemiallisesti sitoutuneena orgaaniseen molekyyliin, hivenravinteen nimen jälkeen lisätään jokin seuraavista määritteistä:i) '...-kelaatti' (kelatoivan aineen nimi tai sen lyhennys liitteessä I olevan E jakson 3 kohdan 1 alakohdan mukaisesti),ii) '...-kompleksi' (kompleksoivan aineen nimi liitteessä I olevan  E jakson 3 kohdan 2 alakohdan mukaisesti);- lannoitteen sisältämät hivenravinteet on lueteltava niiden kemiallisten merkkien mukaisessa aakkosjärjestyksessä: B, Co, Cu, Fe, Mn, Mo, Zn;- nestemäisten lannoitteiden määrät on ilmaistava massana. Nestemäisten lannoitteiden määrien ilmaiseminen tilavuutena tai massana tilavuutta kohti (kilogrammaa/hehtolitra tai grammaa/litra) on vapaaehtoista;- netto- tai bruttomassa ja vapaaehtoisesti nestemäisten lannoitteiden osalta tilavuus,- jos ilmoitetaan bruttomassa/bruttotilavuus, sen ohella on ilmoitettava myös taaramassa/taaratilavuus;- valmistajan nimi tai toiminimi taikka tavaramerkki sekä osoite;- lannoiteseosten osalta tyyppinimen jälkeen merkintä "seos".b) Vapaaehtoiset tunnistemerkinnät:- kuten liitteessä I;- lannoitteen tarkat käyttö-, varastointi- ja käsittelyohjeet;- valmistajan oma merkki, tuotteen tavaramerkki ja tuoteseloste.Edellä b alakohdassa mainitut merkinnät eivät saa olla ristiriidassa a alakohdassa mainittujen merkintöjen kanssa, ja ne on selvästi pidettävä erillään toisistaan.2. Kaikki 1 kohdassa tarkoitetut merkinnät on selvästi erotettava kaikista muista pak kauksissa, etiketeissä ja tuotteiden mukana seuraavissa asiakirjoissa olevista tiedoista.3. Nestemäisiä lannoitteita saa saattaa markkinoille ainoastaan, jos valmistaja antaa asianmukaiset lisäohjeet. Näissä ohjeissa on erityisesti oltava tiedot säilytyslämpötilasta ja varastoinnin aikaisesta onnettomuuksien ehkäisystä.10 artikla1. Pakkaukseen kiinnitettävät etiketit tai siihen tehtävät muut merkinnät, joista  9 artiklassa tarkoitetut tiedot ilmenevät, on sijoitettava helposti havaittavaan paikkaan. Kiinnitettyjen etikettien on pysyttävä paikallaan pakkauksen sulkemiseen käytettävän mekanismin avulla. Jos mekanismina käytetään suljinta, sulkimessa on oltava valmistajan nimi tai merkki.2. Edellä 1 kohdassa tarkoitettujen merkintöjen on oltava pysyviä ja selvästi luettavissa ja säilyttävä sellaisina.3. Tunnistemerkinnät sisältävien asiakirjojen on 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa seurattava tuotteiden mukana ja oltava helposti saatavilla tarkastusta varten.11 artiklaJäsenvaltiot voivat omalla alueellaan vaatia, että etiketti, pakkausmerkinnät ja tavaran mukana seuraavat asiakirjat on laadittava ainakin niiden virallisilla kielillä.12 artiklaPakattuina toimitettavien EY-lannoitteiden pakkaus on suljettava sellaisella tavalla tai sellaisella välineellä, että pakkausta avattaessa kiinnitys, kiinnityssulkija tai itse pakkaus rikkoutuu korjauskelvottomaksi. Venttiilisäkkien käyttö on sallittua.13 artikla1. EY-lannoitteiden ilmoitettavien ravinnepitoisuuksien on noudatettava liitteessä II vahvistettuja sallittuja poikkeamia.2. Valmistaja ei saa järjestelmällisesti käyttää liitteessä II määriteltyjä sallittuja poikkeamia.3. Liitteessä I määriteltyihin vähimmäis- ja enimmäispitoisuuksiin ei sallita poikkeamia.14 artiklaLannoitetyyppi sisällytetään liitteeseen I ainoastaan,a) jos se ei tavanomaisissa käyttöoloissa vaikuta haitallisesti ihmisten, eläinten tai kasvien terveyteen taikka ympäristöön,b) jos ravinteet liukenevat siitä tehokkaasti,c) jos sitä varten on olemassa asianmukaiset näytteenotto- ja analyysi- sekä tarvittaessa koemenetelmät.15 artikla1. Jos jäsenvaltiolla on perusteltua aihetta epäillä, että tietty EY-lannoite on vaaraksi ihmisten tai eläinten turvallisuudelle tai terveydelle taikka ympäristölle, vaikka kyseinen lannoite täyttää tämän asetuksen vaatimukset, jäsenvaltio voi väliaikaisesti kieltää tämän lannoitteen markkinoille saattamisen alueellaan tai asettaa sitä varten erityisehtoja. Sen on välittömästi ilmoitettava tästä muille jäsenvaltioille ja komissiolle sekä ilmoitettava samalla päätöksensä perusteet.2. Komissio kuulee kuuden viikon kuluessa tietojen vastaanottamisesta jäsenvaltioita sekä tarpeen mukaan ja ilman aiheetonta viivästystä komission asianmukaista teknistä komiteaa tai tiedekomiteaa. Komissio ilmoittaa jäsenvaltioille kyseisen komitean päätelmistä.3. Kun jäsenvaltioita tai, silloin kun tämä on tarpeen, asianmukaista teknistä komiteaa taikka tiedekomiteaa on kuultu, päätös tehdään 90 päivän kuluessa noudattaen  32 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua menettelyä.4. Tämän asetuksen säännöksillä ei estetä toteuttamasta yleisen turvallisuuden vuoksi perusteltuja toimenpiteitä EY-lannoitteiden markkinoille saattamisen kieltämiseksi, rajoittamiseksi tai estämiseksi.II osasto eri lannoitetyyppejä koskevat säännöksetI luku Epäorgaaniset pääravinnelannoitteet16 artiklaTämän luvun säännöksiä sovelletaan sellaisiin kiinteisiin ja nestemäisiin, sekä yksi- että moniravinteisiin epäorgaanisiin pääravinnelannoitteisiin, mukaan lukien sivuravinteita tai hivenravinteita sisältävät pääravinnelannoitteet, joissa ravinteiden vähimmäispitoisuus on liitteessä I olevan A, B ja C jakson sekä E jakson 2 kohdan 2 ja 3 alakohdan mukainen.17 artikla1. Liitteessä I olevassa A, B ja C jaksossa lueteltuihin lannoitetyyppeihin kuuluvien EY-lannoitteiden sisältämä kalsium, magnesium, natrium ja rikki voidaan ilmoittaa sivuravinnepitoisuutena, jos EY-lannoite jatkuvasti täyttää mainituissa jaksoissa asetetut vaatimukset ja jos mainittuja alkuaineita on lannoitteessa vähintään seuraavat vähimmäispitoisuudet:a) 2 prosenttia kalsiumoksidia (CaO), toisin sanoen 1,4 prosenttia Ca,b) 2 prosenttia magnesiumoksidia (MgO), toisin sanoen 1,2 prosenttia Mg,c) 3 prosenttia natriumoksidia (Na2O), toisin sanoen 2,2 prosenttia Na,d) 5 prosenttia rikkitrioksidia (SO3), toisin sanoen 2 prosenttia S.Näissä tapauksissa tyyppinimeen on lisättävä 19 artiklan 2 kohdan ii alakohdan mukainen lisämerkintä.2. Jollei liitteessä I toisin säädetä, kalsiumpitoisuus ilmoitetaan ainoastaan, jos kalsium on vesiliukoisessa muodossa.18 artiklaLiitteessä I olevassa A, B ja C jaksossa lueteltujen lannoitteiden kalsium-, magnesium-, natrium- ja rikkipitoisuudet ilmoitetaan jollakin seuraavista tavoista:a) kokonaispitoisuus ilmoitettuna prosentteina lannoitteen massasta,b) liukoisen ainesosan pitoisuus on vähintään neljäsosa kokonaispitoisuudesta, ilmoitetaan alkuaineen kokonaispitoisuus ja vesiliukoisen ainesosan pitoisuus prosentteina lannoitteen massasta,c) jos alkuaine on täysin vesiliukoinen, ilmoitetaan ainoastaan vesiliukoisen ainesosan pitoisuus prosentteina lannoitteen massasta.19 artikla1. Edellä 9 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettujen pakollisten tunnistemerkintöjen lisäksi on tehtävä tämän artiklan 2, 3 ja 4 kohdan mukaiset merkinnät.2. Lannoitteen tyyppinimi on ilmoitettava liitteen I mukaisesti sekä suluissa ja välittömästi pääravinteiden kemiallisten merkkien jälkeen lannoitteen sisältämien ilmoitettavien sivuravinteiden kemialliset merkit.Ravinnepitoisuus ilmoitetaan:i) lukuina, jotka ilmoittavat pääravinteiden pitoisuudet, joiden on oltava moniravinnelannoitteiden osalta tyyppinimen mukaisessa järjestyksessä,ii) suluissa olevina lukuina, jotka osoittavat ilmoitettavien sivuravinteiden pitoisuudet ja joiden jälkeen merkitään- sanat "sisältää hivenravinteita", jos hivenravinteita on ilmoitettava pitoisuus, tai- sana "sisältää", jonka jälkeen merkitään lannoitteen sisältämän hivenravinteen nimi tai sen sisältämien hivenravinteiden nimet tai niiden kemialliset merkit.Tyyppinimen jälkeen ilmoitetaan ainoastaan sellaisia lukuja, jotka osoittavat pää- ja sivuravinteiden pitoisuuksia.3. Pää- ja sivuravinteiden ilmoitettava pitoisuus tulee ilmoittaa kokonaislukuina tai tarvittaessa yhden desimaalin tarkkuudella prosentteina lannoitteen massasta.Moniravinteisten lannoitteiden pääravinteet on ilmoitettava seuraavassa järjestyksessä: N, P2O5 ja/tai P, K2O ja/tai K, ja sivuravinteet seuraavassa järjestyksessä: CaO ja/tai Ca, MgO ja/tai Mg, Na2O ja/tai Na, SO3 ja/tai S.Ilmoitettava hivenravinnepitoisuus on ilmoitettava prosentteina lannoitteen massasta liitteessä I olevan E jakson 2 kohdan 2 ja 3 alakohdan mukaisesti.4. Eri muodossa olevien ja liukoisten ravinteiden pitoisuudet on myös ilmoitettava prosentteina lannoitteen massasta, paitsi kun liitteessä I nimenomaan määrätään, että nämä pitoisuudet ilmoitetaan  muulla tavalla.Luvut ilmoitetaan yhden desimaalin tarkkuudella lukuun ottamatta hivenravinteita, jotka ilmoitetaan liitteessä I olevan E jakson 2 kohdan 2 ja 3 alakohdan määräysten mukaisella tarkkuudella.II luku Epäorgaaniset sivuravinnelannoitteet20 artiklaTätä lukua sovelletaan sellaisiin kiinteisiin ja nestemäisiin epäorgaanisiin sivuravinnelannoitteisiin, mukaan lukien hivenravinteita sisältävät sivuravinnelannoitteet, joissa ravinteiden vähimmäispitoisuus on liitteessä I olevan D jakson ja E jakson 2 kohdan  2 ja 3 alakohdan mukainen.21 artikla1. Edellä 9 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettujen pakollisten tunnistemerkintöjen lisäksi tehdään tämän artiklan 2, 3 ja 4 kohdan mukaiset merkinnät.2. Lannoitteen tyyppinimi liitteessä I olevan D jakson mukaisesti.Ravinnepitoisuus ilmoitetaan lukuina, jotka osoittavat ilmoitettavien sivuravinteiden pitoisuudet ja joiden jälkeen merkitääni) sanat "sisältää hivenravinteita", jos hivenravinteita on ilmoitettava pitoisuus, taiii) sana "sisältää", jonka jälkeen merkitään lannoitteen sisältämän hivenravinteen nimi tai sen sisältämien hivenravinteiden nimet tai niiden kemialliset merkit.Tyyppinimen jälkeen ilmoitetaan ainoastaan sellaisia lukuja, jotka osoittavat sivuravinteiden pitoisuuksia.3. Sivuravinteiden ilmoitettava pitoisuus tulee ilmoittaa kokonaislukuina tai tarvittaessa yhden desimaalin tarkkuudella prosentteina lannoitteen massasta.Moniravinteisissa lannoitteissa järjestys on seuraava:CaO ja/tai Ca, MgO ja/tai Mg, Na2O ja/tai Na, SO3 ja/tai S.Ilmoitettava hivenravinnepitoisuus on ilmoitettava prosentteina lannoitteen massasta liitteessä I olevan E jakson 2 kohdan 2 ja 3 alakohdan mukaisesti.4. Eri muodossa olevien ja liukoisten ravinteiden pitoisuudet on myös ilmoitettava prosentteina lannoitteen massasta, paitsi kun liitteessä I nimenomaan määrätään, että nämä pitoisuudet ilmoitetaan  muulla tavalla.Luvut ilmoitetaan yhden desimaalin tarkkuudella lukuun ottamatta hivenravinteita, jotka ilmoitetaan liitteessä I olevan E jakson 2 kohdan 2 ja 3 alakohdan määräysten mukaisella tarkkuudella.III luku Epäorgaaniset hivenravinnelannoitteet22 artiklaTätä lukua sovelletaan kiinteisiin ja nestemäisiin epäorgaanisiin hivenravinnelannoitteisiin, joissa ravinteiden vähimmäispitoisuus on liitteessä I olevan E jakson 1 kohdan ja 2 kohdan  1 alakohdan määräysten mukainen.23 artikla1. Edellä 9 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettujen pakollisten tunnistemerkintöjen lisäksi tehdään tämän artiklan 2, 3, 4 ja 5 kohdan mukaiset merkinnät.2. Lannoitteen tyyppinimi ilmoitetaana) joko liitteessä I olevan E jakson I kohdan mukaisesti, taib) tyyppinimellä "hivenravinneseos", jonka jälkeen merkitään lannoitteen sisältämien hivenravinteiden nimet tai niiden kemialliset merkit.3. Ilmoitettava hivenravinnepitoisuus on ilmoitettava prosentteina lannoitteen massasta, kokonaislukuina tai tarvittaessa yhden desimaalin tarkkuudella, kun kyseessä on ainoastaan yhtä hivenravinnetta (liitteessä I olevan E jakson 1 kohta) sisältävä lannoite.Jos lannoitteet sisältävät useampaa kuin yhtä hivenravinnetta, desimaalien lukumäärä voidaan tietyn alkuaineen osalta merkitä liitteessä I olevan E jakson 2 kohdan  1 alakohdan mukaisesti.4. Eri muodossa olevien ja liukoisten hivenravinteiden pitoisuudet on ilmoitettava prosentteina lannoitteen massasta, paitsi jos liitteessä I nimenomaan määrätään, että nämä pitoisuudet ilmoitetaan muulla tavalla.Desimaalien lukumäärä hivenravinneseosten sisältämien hivenravinteiden pitoisuuksia ilmoitettaessa on liitteessä I olevan E jakson 2 kohdan 1 alakohdan mukainen.5. Liitteessä I olevan E jakson 1 kohdassa ja 2 kohdan 1 alakohdassa mainittujen tuotteiden etiketteihin ja näitä tuotteita seuraaviin asiakirjoihin on liitettävä seuraava teksti pakollisten ja vapaaehtoisten ilmoitusten alapuolelle:"Käytettäväksi ainoastaan todettuun tarpeeseen. Asianmukaisia käyttömääriä ei saa ylittää."24 artiklaTämän luvun säännösten soveltamisalaan kuuluvien EY-lannoitteiden on oltava pakattuja.IV luku Runsastyppiset ammoniumnitraattilannoitteet25 artiklaTässä luvussa yksi- ja moniravinteisilla runsastyppisillä ammoniumnitraattilannoitteilla tarkoitetaan lannoitteina käytettäväksi valmistettuja ammoniumnitraattipohjaisia tuotteita, joissa on yli 28 massaprosenttia ammoniumnitraattityppeä.Tämäntyyppinen lannoite voi sisältää epäorgaanisia tai inerttejä aineita.Tämäntyyppisen lannoitteen valmistuksessa käytettävät aineet eivät saa lisätä lannoitteen lämpöherkkyyttä tai sen räjähtävyyttä.26 artikla1. Valmistajien on varmistettava, että runsastyppiset yksiravinteiset ammonium- nitraattilannoitteet ovat liitteessä III olevan 1 jakson säännösten mukaisia.2. Runsastyppisten yksiravinteisten ammoniumnitraattilannoitteiden virallista valvontaa varten tehtävät tässä luvussa säädetyt tarkastukset, analyysit ja kokeet on suoritettava liitteessä III olevassa 3 jaksossa selostettuja menetelmiä noudattaen.27 artikla1. Rajoittamatta 26 artiklassa tarkoitettujen toimenpiteiden soveltamista jäsenvaltiot voivat vaatia runsastyppisille EY-ammoniumnitraattilannoitteille lisätarkastuksia. Tarkastukset voidaan suorittaa joko ennen kuin lannoitteet saatetaan markkinoille tai sen jälkeen kun niitä on alettu pitää kaupan jäsenvaltion alueella taikka molemmissa vaiheissa.Näissä tarkastuksissa saa käyttää ainoastaan liitteessä III olevassa 2 jaksossa selostettua koetta.2. EY-lannoitteisiin, jotka täyttävät tämän luvun vaatimukset ja, jäsenvaltion niin vaatiessa, räjähtävyyden määrittämiseksi suoritettavan liitteessä III olevassa  3 (menetelmä 1, kohta 3) ja 4 jaksossa selostetun kokeen vaatimukset, ei sovelleta kansallisia säännöksiä, joita sovelletaan vähemmän turvallisiin lannoitteisiin ja tällaisten lannoitteiden varastointiin.28 artiklaRunsastyppisiä yksiravinteisia ammoniumnitraattilannoitteita saadaan toimittaa lopulliselle käyttäjälle ainoastaan pakattuna.III OSASTO lannoitteiden vaatimustenmukaisuusarviointi29 artikla1. Jäsenvaltiot voivat valvoa "EY-LANNOITE" -merkinnöin markkinoille saatettavia lannoitteita virallisilla toimenpiteillä todentaakseen, että kyseiset lannoitteet ovat tämän asetuksen mukaisia. Nämä valvontatoimenpiteet eivät saa velvoittaa valmistajia toistamaan 30 artiklan edellytykset täyttävien laboratorioiden tekemiä kokeita silloin, kun nämä kokeet ovat osoittaneet lannoitteen vaatimustenmukaisuuden.2. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että liitteessä I lueteltuihin lannoitetyyppeihin kuuluvien EY-lannoitteiden virallista valvontaa varten suoritettava näytteenotto ja sitä varten tehtävät analyysit tehdään noudattamalla liitteessä IV selostettuja menetelmiä.3. Se, että lannoite on tässä asetuksessa säädettyjen lannoitetyyppejä ja ilmoitettavia ravinnepitoisuuksia ja/tai eri muodossa olevien ja liukoisten ravinteiden ilmoitettavia pitoisuuksia koskevien vaatimusten mukainen, voidaan osoittaa virallisissa tarkastuksissa ainoastaan liitteen IV mukaisilla näytteenotto- ja analyysimenetelmillä, joissa otetaan huomioon liitteessä II määritellyt sallitut poikkeamat.4. Näytteenotto- ja analyysimenetelmien mukauttamisessa tekniseen kehitykseen on noudatettava 32 artiklan 2 kohdassa säädettyä menettelyä, ja tällöin on aina, kun se on mahdollista, käytettävä yhdenmukaistettuja eurooppalaisia standardeja.30 artikla1. Jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle ne alueellaan sijaitsevat laboratoriot, joilla on pätevyys ja valtuudet tarjota tarvittavat palvelut sen tarkastamiseksi, että EY-lannoitteet ovat tämän asetuksen vaatimusten mukaisia.2. Jäsenvaltioiden on osoitettava 1 kohdassa tarkoitettujen ilmoitettujen laboratorioiden pätevyys joko hyväksynnällä liitteessä V tarkoitettujen standardien mukaisesti tai todistamalla, että ne täyttävät neuvoston direktiivin 87/18/ETY [15] vaatimukset.[15]  EYVL L 15, 17.1. 1987, s. 29.3. Komissio julkaisee luettelon ilmoitetuista laboratorioista Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä.4. Jos jäsenvaltiolla on perusteltua aihetta epäillä, ettei ilmoitetulla laboratoriolla ole tämän artiklan 2 kohdassa tarkoitettua pätevyyttä, sen on otettava asia esille  32 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa komiteassa. Sovelletaan 15 artiklan 2 kohtaa soveltuvin osin.IV osasto LoppusäännöksetI luku Liitteiden muuttaminen31 artikla1. Uuden lannoitetyypin sisällyttämisessä tämän asetuksen I liitteeseen noudatetaan  32 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua menettelyä. Kyseisessä menettelyssä on toimitettava tekniset asiakirjat sille jäsenvaltion viranomaiselle, joka esittelee asian 32 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulle komitealle.2. Valmistajan tai valmistajan edustajan, joka haluaa ehdottaa uutta lannoitetyyppiä lisättäväksi liitteeseen I ja jonka on tätä varten laadittava tekniset asiakirjat, on otettava huomioon liitteessä V tarkoitetut tekniset asiakirjat.3. Muutokset, joita tarvitaan liitteiden mukauttamiseksi tekniikan kehitykseen, on vahvistettava 32 artiklan 2 kohdassa säädettyä menettelyä noudattaen.32 artikla1. Komissiota avustaa komitea, joka muodostuu jäsenvaltioiden edustajista ja jonka puheenjohtajana on komission edustaja.2. Viitattaessa tähän kohtaan sovelletaan päätöksen 1999/468/EY 5 artiklassa säädettyä sääntelymenettelyä ja otetaan huomioon mainitun päätöksen 7 artikla ja 8 artikla.3. Päätöksen 1999/468/EY 5 artiklan 6 kohdassa säädetty määräaika on kolme kuukautta.II luku Siirtymäsäännökset33 artikla1. Poiketen siitä mitä 5 artiklassa säädetään, Itävalta, Suomi ja Ruotsi saavat kuitenkin 31 päivään joulukuuta 2004 asti kieltää sellaisten EY-lannoitteiden markkinoille saattamisen alueillaan, joiden kadmiumpitoisuudet ylittävät liittymispäivänä kansallisesti vahvistetut pitoisuudet.2. Komissio kuullen jäsenvaltioita ja asianomaisia tutkii 30 päivään kesäkuuta 2002 mennessä, onko lannoitteiden kadmiumpitoisuuksista vahvistettava yhteisön tason säännöksiä.34 artikla1. Jäsenvaltiot voivat siirtymäjakson ajan 31 päivään joulukuuta 2006 asti jatkaa kansallisten säännöstensä soveltamista sellaisten toimivaltaisten laboratorioiden hyväksymiseen, jotka tarjoavat tarvittavat palvelut sen tarkastamiseksi, että EY-lannoitteet ovat tämän asetuksen vaatimusten mukaisia, tämän kuitenkaan vaikuttamatta 30 artiklan 2 kohdan soveltamiseen.2. Jäsenvaltioiden on ilmoitettava  komissiolle nämä laboratoriot sekä annettava tarkat tiedot niiden hyväksymismenettelystä.iii luku Loppusäännökset35 artiklaKumotaan direktiivit 76/116/ETY, 77/535/ETY, 80/876/ETY ja 87/94/ETY.36 artiklaJäsenvaltioiden on säädettävä seuraamuksista, jota sovelletaan tämän asetuksen täytäntöönpanemiseksi annettujen kansallisten säännösten rikkomiseen, ja toteutettava seuraamusten täytäntöönpanon varmistamiseksi kaikki tarvittavat toimenpiteet. Säädettyjen seuraamusten on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia. Jäsenvaltioiden on ilmoitettava nämä säännökset komissiolle viimeistään 31 päivänä joulukuuta 2003   ja kaikki niiden muutokset mahdollisimman pian.37 artiklaKomissio arvioi viimeistään 31 päivänä joulukuuta 2006 voimaantulosta 6 artiklan mukaisen ilmoitusmenettelyn ehdottaakseen yhtä yhtenäistä yhteisön tason ilmoitusjärjestelmää.38 artiklaTämä asetus tulee voimaan kuudentenakymmenentenä päivänä sen jälkeen, kun se on julkaistu Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä.Tämä asetus on kaikilta osiltaan velvoittava, ja sitä sovelletaan sellaisenaan kaikissa jäsenvaltioissa.Tehty BrysselissäEuroopan parlamentin puolesta Neuvoston puolestaPuhemies PuheenjohtajaLIITE I EY-lannoitetyyppien luetteloA Epäorgaaniset yksiravinteiset pääravinnelannoitteetA.1 Typpilannoitteet>TAULUKON PAIKKA>A.2 FosfaattilannoitteetKun hiukkaskoko on määrätty sellaisille lannoitteiden raaka-aineille, joita myydään rakeisena (lannoitteet 1, 3, 4, 5, 6 ja 7), se määritetään asianmukaisella analyysimenetelmällä.>TAULUKON PAIKKA>A.3 Kaliumlannoitteet>TAULUKON PAIKKA>B Epäorgaaniset moniravinteiset pääravinnelannoitteetB.1 NPK-lannoitteet>TAULUKON PAIKKA>>TAULUKON PAIKKA>B.1 NPK-lannoitteet (jatkoa)>TAULUKON PAIKKA>>TAULUKON PAIKKA>B.2 NP-lannoitteet>TAULUKON PAIKKA>>TAULUKON PAIKKA>B.2 NP-lannoitteet (jatkoa)>TAULUKON PAIKKA>B.3 NK-lannoitteet>TAULUKON PAIKKA>>TAULUKON PAIKKA>B.3 NK-lannoitteet (jatkoa)>TAULUKON PAIKKA>>TAULUKON PAIKKA>B.4 PK-lannoitteet>TAULUKON PAIKKA>>TAULUKON PAIKKA>C. Epäorgaaniset nestemäiset lannoitteetC.1 Yksiravinteiset nestemäiset lannoitteet>TAULUKON PAIKKA>C.2 Moniravinteiset nestemäiset lannoitteet>TAULUKON PAIKKA>>TAULUKON PAIKKA>C.2 Moniravinteiset nestemäiset lannoitteet (jatkoa)>TAULUKON PAIKKA>>TAULUKON PAIKKA>C.2 Moniravinteiset nestemäiset lannoitteet (jatkoa)>TAULUKON PAIKKA>>TAULUKON PAIKKA>C.2 Moniravinteiset nestemäiset lannoitteet (jatkoa)>TAULUKON PAIKKA>>TAULUKON PAIKKA>C.2 Moniravinteiset nestemäiset lannoitteet (jatkoa)>TAULUKON PAIKKA>>TAULUKON PAIKKA>C.2 Moniravinteiset nestemäiset lannoitteet (jatkoa)>TAULUKON PAIKKA>>TAULUKON PAIKKA>C.2 Moniravinteiset nestemäiset lannoitteet (jatkoa)>TAULUKON PAIKKA>>TAULUKON PAIKKA>C.2 Moniravinteiset nestemäiset lannoitteet (jatkoa)>TAULUKON PAIKKA>>TAULUKON PAIKKA>D Epäorgaaniset sivuravinnelannoitteet>TAULUKON PAIKKA>E Epäorgaaniset hivenravinnelannoitteetSelittävä huomautus: Jäljempänä olevia huomautuksia sovelletaan E osaan kokonaisuudessaan.Huomautus 1: Kelaatinmuodostaja voidaan E.3 kohdan mukaisesti merkitä alkukirjaimin.Huomautus 2: Jos tuotteesta ei veteen liuottamisen jälkeen jää sakkaa, tuote voidaan nimetä "liukenevaksi".Huomautus 3: Kun hivenravinne on kelatoituneessa muodossa, on ilmoitettava ne pH-arvot, joissa kelatoituneen aineen hyväksyttävä stabiilisuus on taattu.E.1 YHTÄ HIVENRAVINNETTA SISÄLTÄVÄT LANNOITTEETE.1.1 Boori>TAULUKON PAIKKA>E.1.2 Koboltti>TAULUKON PAIKKA>E.1.3 Kupari>TAULUKON PAIKKA>E.1.4 Rauta>TAULUKON PAIKKA>E.1.5 Mangaani>TAULUKON PAIKKA>E.1.6 Molybdeeni>TAULUKON PAIKKA>E.1.7 Sinkki>TAULUKON PAIKKA>E.2 Hivenravinteiden vähimmäispitoisuus lannoitteessa painoprosenttinaE.2.1 Kiinteät tai nestemäiset hivenravinnelannoiteseokset>TAULUKON PAIKKA>Hivenravinteiden kokonaismäärä kiinteässä seoksessa vähintään: 5 % lannoitteen massasta.Hivenravinteiden kokonaismäärä nestemäisessä seoksessa vähintään: 2 % lannoitteen massasta.E.2.2 Maahan levitettävät EY-lannoitteet, jotka sisältävät pää- ja/tai sivuravinteita sekä hivenravinteita>TAULUKON PAIKKA>E.2.3 Lehtisumutteina käytettävät EY-lannoitteet, jotka sisältävät pää- ja/tai sivuravinteita sekä hivenravinteita>TAULUKON PAIKKA>E.3 Luettelo hyväksytyistä, hivenravinteiden kanssa kelaatteja ja komplekseja muodostavista orgaanisista yhdisteistäHyväksytyt tuotteet:E.3.1 Kelaatinmuodostajat:Seuraavien happojen natrium-, kalium- tai ammoniumsuolat:>TAULUKON PAIKKA>E.3.2. KompleksinmuodostajatLuettelo laaditaan jatkossa.LIITE II Sallitut poikkeamatTässä liitteessä esitetyt sallitut poikkeamat ovat massaprosentteina ilmoitettuja negatiivisia arvoja.Erityyppisten EY-lannoitteiden ilmoitettujen ravinnepitoisuuksien sallitut poikkeamat ovat seuraavat:1. Epäorgaaniset yksiravinteiset pääravinnelannoitteet N:NÄ, P2O5:NA, K2O:NA, MgO:NA JA Cl:NA ILMOITETTU ABSOLUUTTINEN ARVO MASSAPROSENTTEINA1.1 Typpilannoitteet>TAULUKON PAIKKA>1.2 Fosfaattilannoitteet>TAULUKON PAIKKA>1.3 Kaliumlannoitteet>TAULUKON PAIKKA>1.4 Muut aineosat>TAULUKON PAIKKA>2. EPÄORGAANISET MONIRAVINTEISET PÄÄRAVINNELANNOITTEET2.1 Ravinteet>TAULUKON PAIKKA>2.2 Negatiivinen kokonaispoikkeama ilmoitetusta arvosta>TAULUKON PAIKKA>3. LANNOITTEIDEN SISÄLTÄMÄT SIVURAVINTEETKalsiumin, magnesiumin, natriumin ja rikin ilmoitettujen pitoisuuksien sallitut poikkeamat ovat yksi neljäsosa näiden ravinteiden ilmoitetusta pitoisuudesta, absoluuttiselta arvoltaan kuitenkin enintään 0,9 % CaO:n, MgO:n, Na2O:n, ja SO3:n osalta eli 0,64 kalsiumin (Ca) osalta, 0,55 magnesiumin (Mg) osalta, 0,67 natriumin (Na) osalta ja 0,36 rikin (S) osalta.4. LANNOITTEIDEN SISÄLTÄMÄT HIVENRAVINTEETHivenravinteiden ilmoitetun pitoisuuden sallittu poikkeama on- absoluuttiselta arvoltaan 0,4 %, kun pitoisuus on yli 2 %,- yksi viidesosa ilmoitetusta arvosta, kun pitoisuus on enintään 2 %.Eri typpimuotojen ilmoitettujen pitoisuuksien tai fosforipentoksidin ilmoitettujen liukoisuuksien sallittu poikkeama on yksi kymmenesosa kyseisen ravinteen kokonaispitoisuudesta (enimmäisarvo 2 massa- %) edellyttäen, että kyseisen ravinteen kokonaispitoisuus pysyy liitteessä I ja edellä esitetyissä sallituissa poikkeamissa asetetuissa rajoissa.LIITE III Runsastyppisiä ammoniumnitraattilannoitteita koskevat tekniset määräykset1. YKSIRAVINTEISTEN RUNSASTYPPISTEN AMMONIUMNITRAAT- TILANNOITTEIDEN OMINAISUUDET JA RAJA-ARVOT1.1 Huokoisuus (öljynpidätyskyky)Kaksi tämän liitteen 3 jakson 2 kohdan määräysten mukaista lämpökäsittelyä 25 °C:n ja 50 °C:n lämpötiloissa läpikäyneen lannoitteen öljynpidätyskyky ei saa ylittää 4:ää massaprosenttia.1.2 Palavat aineetHiilenä mitatun palavan aineksen massaprosentti ei saa ylittää 0,2:ta prosenttia niiden lannoitteiden osalta, joiden typpipitoisuus on vähintään 31,5 massaprosenttia, eikä 0,4:ää prosenttia niiden lannoitteiden osalta, joiden typpipitoisuus on vähintään 28 massaprosenttia, mutta alle 31,5 massaprosenttia.1.3 pHLannoiteliuoksen pH:n, joka sisältää 10 g lannoitetta sekoitettuna 100 ml:aan vettä, on oltava vähintään 4,5.1.4 Seula-analyysiEnintään 5 massaprosenttia lannoitteesta saa läpäistä 1 mm:n seulan ja enintään  3 massaprosenttia lannoitteesta saa läpäistä 0,5 mm:n seulan.1.5 KlooriSuurin sallittu klooripitoisuus on 0,02 massaprosenttia.1.6 RaskasmetallitRaskasmetalleja ei tulisi lisätä lannoitteeseen tarkoituksella, eikä tuotantoprosessista peräisin olevien jäämien tulisi ylittää komission määräämää raja-arvoa.Kuparipitoisuus saa olla enintään 10 mg/kg.Muille raskasmetalleille ei määrätä raja-arvoja.2. RUNSASTYPPISTEN AMMONIUMNITRAATTILANNOITTEIDEN RÄJÄHTÄVYYDEN MÄÄRITTÄMISEKSI TEHTÄVÄN KOKEEN KUVAUSKoe on suoritettava edustavalle lannoitenäytteelle. Ennen räjähtävyyskoetta koko näytteen on käytävä läpi viisi lämpökäsittelyä tämän liitteen 3 jakson 3 kohdan mukaisesti.Lannoitteelle on tehtävä räjähtävyyskoe vaaka-asennossa olevassa teräsputkessa seuraavien olosuhteiden vallitessa:- saumaton teräsputki,- putken pituus: vähintään 1 000 mm,- nimellishalkaisija ulkopuolelta mitattuna: vähintään 114 mm,- seinän nimellispaksuus: vähintään 5 mm,- tehostin: valitun tehostimen tyypin ja massan tulisi olla sellaiset, että ne maksimoivat näytteeseen kohdistetun räjähdyspaineen, jotta näytteen räjähdyksensiirtoalttius voitaisiin määrittää,- koelämpötila: 15-25 °C,- räjähdyksen toteamiseksi käytettävät lyijysylinterit: halkaisija 50 mm ja korkeus 100 mm,sijoitettuna 150 mm välein tukemaan putkea horisontaalisesti. Koe on suoritettava kahdesti. Koetta pidetään ratkaisevana, jos yksi tai useampi putkea vasten olevista lyijysylintereistä painuu kokoon molemmissa kokeissa alle 5 %.3. MENETELMÄT, JOILLA TARKISTETAAN, NOUDATETAANKO LIITTEESSÄ III OLEVASSA 1 JA 2 JAKSOSSA MÄÄRITELTYJÄ RAJA-ARVOJAMenetelmä 1 Lämpökäsittelyjen soveltamismenetelmät1. Tarkoitus ja soveltamisalaTässä asiakirjassa määritellään runsastyppisten yksiravinteisten ammonium- nitraattilannoitteiden öljynpidätyskykykoetta ja runsastyppisten, sekä yksi- että moniravinteisten ammoniumnitraattilannoitteiden räjähtämättömyyskoetta edeltävien lämpökäsittelyjen suorittaminen.Tässä jaksossa selostettujen lämpökäsittelymenetelmien katsotaan simuloivan riittävän hyvin olosuhteita, jotka on otettava huomioon sovellettaessa II osaston  IV luvun määräyksiä, vaikka nämä menetelmät eivät välttämättä simuloi kaikkia kuljetuksen ja varastoinnin aikaisia olosuhteita.2. Liitteessä III olevassa 1 jaksossa tarkoitetut lämpökäsittelyt2.1 SoveltamisalaTätä menetelmää käytetään lämpökäsittelyyn ennen lannoitteen öljynpidätyskyvyn määrittämistä.2.2 Periaate ja määritelmäNäyte lämmitetään Erlenmeyer-pullossa huoneen lämpötilasta 50 °C:seen ja pidetään tässä lämpötilassa kahden tunnin ajan (50 °C:n vaihe). Tämän jälkeen näytettä jäähdytetään, kunnes saavutetaan 25 °C:n lämpötila, ja näyte pidetään tässä lämpötilassa kahden tunnin ajan (25 °C:n vaihe). Peräkkäiset 50 °C:n ja 25 °C:n vaiheet muodostavat yhden lämpökäsittelyn. Kun näyte on läpikäynyt kaksi lämpökäsittelyä, se pidetään 20 ± 3 °C:n lämpötilassa öljynpidätyskykyä mittaavan arvon määrittämiseksi.2.3 VälineistöTavalliset laboratoriovälineet, erityisesti:- vesialtaat, joiden lämpötila voidaan termostaatin avulla säätää 25 (± 1) ja 50 (± 1) °C:seen- erlenmeyerpulloja, joiden tilavuus on 150 ml.2.4 MenettelyKukin 70 (±5) gramman näyte pannaan erlenmeyerpulloon, joka sen jälkeen suljetaan tulpalla.Kukin pullo siirretään kahden tunnin välein 50 °C:n altaasta 25 °C:n altaaseen ja päinvastoin.Allasveden lämpötila pidetään vakiona ja vesi pidetään liikkeessä sekoittamalla sitä nopeasti, jotta vedenpinta ulottuu näytteen pinnan yläpuolelle. Tulppa suojataan kondensaatiolta vaahtokumisuojuksella.3. Liitteessä III olevassa 2 jaksossa tarkoitetut lämpökäsittelyt3.1 SoveltamisalaTätä menetelmää käytetään räjähtävyyskoetta edeltävässä lämpökäsittelyssä.3.2 Periaate ja määritelmäNäyte lämmitetään vedenpitävässä laatikossa huoneen lämpötilasta 50 °C:seen ja pidetään tässä lämpötilassa tunnin ajan (50 °C:n vaihe). Tämän jälkeen näytettä jäähdytetään, kunnes saavutetaan 25 °C:n lämpötila, ja näyte pidetään tässä lämpötilassa tunnin ajan (25 °C:n vaihe). Peräkkäiset 50 °C:n ja 25 °C:n vaiheet muodostavat yhden lämpökäsittelyn. Kun näyte on läpikäynyt vaadittavan määrän lämpökäsittelyjä, se pidetään 20 ± 3 °C:n lämpötilassa räjähtämättömyyskokeeseen saakka.3.3 Välineistö- vesiallas, jonka lämpötilaa voidaan säädellä termostaatilla 20 °C:sta 51 °C:seen ja jonka pienin mahdollinen lämpenemis- ja jäähtymisnopeus on 10 °C/h, tai kaksi vesiallasta, joista toisen lämpötila on termostaatilla säädetty 20 °C:seen ja toisen 51 °C:seen. Altaiden vettä sekoitetaan koko ajan; altaan pitäisi olla tilavuudeltaan niin suuri, että vesi pääsee kiertämään riittävästi.- ruostumattomasta teräksestä valmistettu laatikko, joka on kaikkialta vedenpitävä ja jonka keskellä on lämpöanturi. Laatikon ulkoleveys on  45 (± 2) mm ja seinämien paksuus 1,5 mm (katso kuva 1). Laatikon korkeus ja pituus voidaan valita niin, että ne sopivat vesihauteen mittoihin, esim. pituus 600 mm, korkeus 400 mm.3.4. MenettelyYhteen räjähdykseen riittävä määrä lannoitetta pannaan laatikkoon ja kansi suljetaan. Laatikko asetetaan vesialtaaseen. Vesi lämmitetään 51 °C:seen ja mitataan lämpötila lannoitteen keskeltä. Vesi jäähdytetään tunti sen jälkeen, kun lämpötila keskellä on noussut 50 °C:seen. Tunti sen jälkeen, kun lämpötila keskellä on 25 °C, aloitetaan jälleen veden lämmittäminen ja toinen lämpökierto. Jos käytetään kahta vesiallasta, laatikko siirretään altaasta toiseen kunkin lämmitys/jäähdytysjakson jälkeen.Kuvio 1>VIITTAUS KAAVIOON> O-ring = O-rengas  cover = kansi  box = laatikko  wing nut = siipimutteri  bolt = ruuvipultti Menetelmä 2 Öljynpidätyskyvyn määrittäminen1. Tarkoitus ja soveltamisalaTässä asiakirjassa määritellään runsastyppisten yksiravinteisten ammoniumnitraattilannoitteiden öljynpidätyskyvyn määrityksessä käytettävä menetelmä.Tätä menetelmää voidaan soveltaa sekä pellettimuotoisiin että rakeisiin lannoitteisiin, jotka eivät sisällä öljyyn liukenevia ainesosia.2. MääritelmäLannoitteen öljynpidätyskyky: Lannoitteeseen jäävän öljyn määrä, joka määritetään tietyissä käyttöolosuhteissa ja ilmaistaan massaprosentteina.3. PeriaateKoe-erän upottaminen kokonaan kaasuöljyyn tietyksi ajaksi ja sitä seuraava ylijäämäöljyn suodattaminen tietyissä olosuhteissa. Koe-erän massan lisäyksen mittaus.4. ReagenssitKaasuöljyViskositeetti enimmillään: 5 mPas 40 °C:ssaTiheys: 0,8-0,85 g/ml 20 °C:ssaRikkipitoisuus: <= 1,0 % (m/m)Tuhka: <= 0,1 % (m/m)5. VälineistöTavalliset laboratoriovälineet ja:5.1 Vaaka, jolla voidaan punnita 0,01 gramman tarkkuudella5.2 Dekantterilasi, jonka tilavuus on 500 ml5.3 Muovisuppilo, yläpäässä mielellään lieriömäinen seinämä, halkaisija noin 200 mm5.4 Koeseula, 0,5 mm:n aukot, suppiloon sopiva (5.3)Huom. Tämä suppilon ja seulan koko takaa, että vain muutamia rakeita on päällekkäin ja että öljy suodattuu helposti.5.5 Suodatinpaperia, nopeaa suodatuslaatua, poimutettua, pehmeää, massa 150 g/m 5.6 Imupaperia (laboratoriolaatua)6. Menettely6.1 Saman koenäytteen eri osista suoritetaan kaksi erillistä määritystä nopeasti peräkkäin.6.2 0,5 mm:ä pienemmät hiukkaset poistetaan koeseulalla (5.4). Näytettä punnitaan 50 grammaa 0,01 gramman tarkkuudella dekantterilasiin (5.2). Lisätään niin paljon kaasuöljyä (kohta 4), että se peittää rakeet kokonaan. Sekoitetaan varovasti ja varmistetaan, että kaikkien rakeiden pinta on kokonaan kastunut. Dekantterilasi peitetään kellolasilla ja jätetään tunniksi 25 (± 2) °C:seen.6.3 Dekantterilasin sisältö suodatetaan kokonaan suppilon läpi (5.3), jossa on  koeseula (5.4). Aines jätetään seulaan tunniksi, jotta suurin osa ylimääräisestä öljystä pääsee suodattumaan pois.6.4 Kaksi suodatinpaperia (5.5) (noin 500 x 500 mm) asetetaan päällekkäin tasaiselle pinnalle; molempien suodatinpapereiden neljä reunaa taitetaan ylöspäin noin 40 mm:n leveydeltä, jotta rakeet eivät pyöri pois. Suodatinpapereiden keskelle asetetaan kaksi kerrosta imupaperia (5.6). Seulan (5.4) koko sisältö kaadetaan imupapereille ja rakeet levitetään tasaisesti pehmeällä, laakealla harjalla. Kahden minuutin kuluttua imupapereita nostetaan toiselta laidalta ja rakeet siirretään alla oleville suodatinpapereille ja levitetään niille tasaisesti harjalla. Toinen suodatinpaperi asetetaan reunat samalla tavoin ylös käännettyinä näytteen päälle ja rakeita pyöritetään papereiden välissä pyörivin liikkein hiukan painaen. Pysähdytään aina kahdeksan pyörittävän liikkeen jälkeen ja nostetaan suodatinpapereiden vastakkaisia reunoja niin, että reunoille pyörineet rakeet palaavat keskustaan. Menetellään seuraavasti: Pyöritetään neljä täyttä ympyrää, ensin myötäpäivään ja sitten vastapäivään. Vieritetään sitten rakeet takaisin keskelle edellä kuvatulla tavalla. Koko sarja toistetaan kolme kertaa (24 pyöritystä, reunoja nostetaan kaksi kertaa). Uusi suodatinpaperi asetetaan varovasti alimman ja sen yllä olevan paperin väliin ja rakeet vieritetään uudelle paperille nostamalla ylemmän paperin reunoja. Rakeet peitetään uudella suodatinpaperilla ja yllä kuvattu sarja toistetaan. Rakeet kaadetaan taarattuun kulhoon välittömästi pyörittämisen jälkeen ja ne punnitaan uudelleen 0,01 gramman tarkkuudella niiden sisältämän kaasuöljyn massan määrittämiseksi.6.5 Pyörityksen toistaminen ja uudelleenpunnitusJos erän sisältämän kaasuöljyn määrä ylittää 2,00 grammaa, erä levitetään uusille suodatinpapereille, pyörittäminen toistetaan ja kulmia nostetaan kohdan 6.4 mukaisesti (kaksi kertaa kahdeksan pyöritystä, nosto kerran). Sen jälkeen erä punnitaan uudelleen.7. Tuloksen laskeminen7.1 Laskentamenetelmä ja -kaavaJokaisessa määrityksessä (6.1) öljynpidätyskyky ilmoitettuna prosentteina seulotun koe-erän massasta saadaan yhtälöstä:>TAULUKON PAIKKA>jossam1 on seulotun erän (6.2) massa grammoina,m2 on kohdan 6.4 tai 6.5 mukainen viimeisessä punnituksessa saatu koe-erän massa grammoina.Tulokseksi otetaan kahden määrityksen aritmeettinen keskiarvo.Menetelmä 3 Palavien ainesosien määrittäminen1. Tarkoitus ja soveltamisalaTässä asiakirjassa määritellään menetelmä runsastyppisten yksiravinteisten ammoniumnitraattilannoitteiden sisältämien palavien ainesosien määrittämiseksi.2. PeriaateEpäorgaanisten täyteaineiden tuottama hiilidioksidi poistetaan etukäteen hapolla. Orgaaniset yhdisteet hapetetaan kromihapon ja rikkihapon seoksella. Muodostuva hiilidioksidi absorboidaan bariumhydroksidiliuokseen. Sakka liuotetaan suolahappoliuokseen ja mitataan titraamalla se takaisin natriumhydroksidiliuoksen kanssa.3. Reagenssit3.1 Kromi(VI)trioksidi CrO3, analyysilaatua3.2 Rikkihappo, laimennettu 60 tilavuusprosenttiin: kaadetaan 360 ml vettä yhden litran denkantterilasiin ja lisätään varovasti 640 ml rikkihappoa (tiheys 20 °C:ssa = 1,83 g/ml).3.3 Hopeanitraattiliuos: 0,1 mol/l3.4 Bariumhydroksidi:Punnitaan 15 grammaa bariumhydroksidia [Ba(OH)2 . 8H2O] ja liuotetaan se kuumaan veteen. Annetaan jäähtyä ja siirretään yhden litran pulloon. Täytetään merkkiin ja sekoitetaan. Suodatetaan taitetun suodatinpaperin läpi.3.5 Suolahapon standardiliuos: 0,1 mol/l3.6 Natriumhydroksidin standardiliuos: 0,1 mol/l3.7 Bromifenolisininen: liuos, jossa 0,4 grammaa litrassa vettä3.8 Fenolftaleiini: liuos, jossa 2 g/l 60-prosenttisessa etanolissa (tilavuus/tilavuus)3.9 Natronkalkki: hiukkaskoko noin 1,0-1,5 mm3.10 Demineralisoitu vesi, juuri keitetty hiilidioksidin poistamiseksi4. Välineistö4.1 Tavalliset laboratoriovälineet, etenkin:- suodatinupokas, jossa on sintterilevy (= lasisuodatin) ja jonka tilavuus on 15 ml; levyn läpimitta: 20 mm; kokonaiskorkeus 50 mm; huokoisuus 4 (huokosen läpimitta 5-15 µm),- 600 ml:n dekantterilasi4.2 Paineistettua typpeä.4.3 Laitteisto, joka on valmistettu seuraavista osista ja koottu, jos mahdollista, pallohioksilla (ks. kuvio 2)4.3.1 Noin 200 mm pitkä ja noin 30 mm:n läpimittainen absorptioputki A, joka on täytetty natronkalkilla (3.9) joka pysyy paikallaan lasivillatuppojen avulla4.3.2 500 ml:n pyöreäpohjainen reaktiopullo B, jossa on sivuputki4.3.3 Noin 150 mm:n pituinen Vigreux-jakotislauskolonni (C')4.3.4 Kaksipintalauhdutin C, 200 mm:n pituinen4.3.5 Drechsel-pullo D, johon kertyy ylimääräinen, ylitihkuva happo4.3.6 Jäähaude E, joka pitää Drechsel-pullon viileänä4.3.7 Kaksi absorptioastiaa F1 ja F2, läpimitaltaan 32-35 mm, joiden kaasunjakajana on 10 mm:n pienihuokoinen lasisintteri4.3.8 Imupumppu ja imunsäätölaite g, T-haara, jonka sivuputki on yhdistetty ohueen kapillaariputkeen, jossa on jatkona kumiletku ja letkunkiristin.Varoitus: Kiehuvan kromihappoliuoksen käyttö laitteistossa alhaisessa paineessa on vaarallinen toimenpide ja vaatii asiaankuuluvia varotoimia.5. Menettely5.1 AnalyysinäytePunnitaan noin 10 grammaa ammoniumnitraattia 0,001 gramman tarkkuudella.5.2 Karbonaattien poistoAnalyysinäyte pannaan reaktiopulloon B. Lisätään 100 ml H2SO4:a (3.2). Rakeet liukenevat noin 10 minuutissa huoneen lämpötilassa. Laitteisto kootaan kaavakuvan mukaan: absorptioputken (A) toinen pää liitetään typpisäiliöön (4.2) 5-6 mm elohopeaa sisältävän yksisuuntaisen virtauslaitteen kautta ja toinen pää sisääntuloputkeen, joka johtaa reaktiopulloon. Vigreux-jakotislauskolonni (C') ja lauhdutin (C) vesikiertoineen asennetaan paikoilleen. Typen virtaus säädetään niin, että sitä virtaa kohtuullinen määrä liuoksen läpi, liuos kuumennetaan kiehumispisteeseen ja sitä lämmitetään kaksi minuuttia. Tämän ajan kuluttua ei enää pitäisi esiintyä kuplintaa. Jos kuplintaa kuitenkin näkyy, jatketaan lämmittämistä 30 minuuttia. Liuoksen annetaan jäähtyä ainakin 20 minuuttia typen virratessa sen läpi.Laitteisto kootaan valmiiksi kaavakuvan mukaisesti yhdistämällä lauhdutinputki Drechsel-pulloon (D) ja pullo absorptioastioihin F1 ja F2. Typen on virrattava liuoksen läpi kokoamisenkin aikana. Kumpaankin absorptioastiaan (F1 ja F2) kaadetaan nopeasti 50 ml bariumhydroksidiliuosta (3.4).Typpikuplien annetaan virrata noin 10 minuuttia. Liuoksen on pysyttävä kirkkaana absorptioastioissa. Jos näin ei tapahdu, karbonaatinpoistoprosessi on toistettava.5.3 Hapetus ja absorptioKun typen sisääntuloputki on vedetty pois, kaadetaan joukkoon nopeasti 20 grammaa kromitrioksidia (3.1) ja 6 ml hopeanitraattiliuosta (3.3) reaktiopullon (B) sivuhaaran kautta. Laitteisto yhdistetään imupumppuun ja typpivirtaa säädetään niin, että absorptioastioiden F1 ja F2 sinttereiden kautta kulkee tasainen virta kaasukuplia.Reaktiopulloa (B) lämmitetään, kunnes neste kiehuu, ja se pidetään kiehumistilassa puolitoista tuntia [16]. Imua säätelevää venttiiliä (G) on ehkä säädettävä typpivirran ohjaamiseksi, sillä kokeen aikana sakkautuva bariumkarbonaatti saattaa tukkia sintterilevyt. Toimenpide on suoritettu tyydyttävästi, kun absorptioastiassa F2 oleva bariumhydroksidiliuos pysyy kirkkaana. Muutoin koe on toistettava. Lämmittäminen lopetetaan ja laitteisto puretaan. Jokainen jakaja pestään sekä sisä- että ulkopuolelta bariumhydroksidin poistamiseksi ja pesuvesi kerätään vastaavaan absorptioastiaan. Jakajat pannaan yksitellen 600 ml:n dekantterilasiin, jota myöhemmin käytetään määrityksessä.[16]  Puolentoista tunnin reaktioaika riittää useimmille orgaanisille aineille, kun katalysaattorina käytetään hopeanitraattia.Suodatetaan nopeasti imusuodatuksella ensin absorptioastian F2 sisältö ja sen jälkeen astian F1 sisältö käyttäen sintteriupokasta. Sakka kerätään huuhtelemalla absorptioastiat vedellä (3.10) ja upokas pestään 50 ml:lla samaa vettä. Upokas asetetaan 600 ml:n dekantterilasiin ja lisätään noin 100 ml keitettyä vettä (3.10). Kumpaankin absorptioastiaan kaadetaan 50 ml keitettyä vettä ja typen annetaan kulkea jakajien läpi viiden minuutin ajan. Vesi yhdistetään dekantterilasissa olevan veden kanssa. Toimenpide toistetaan, kunnes jakajat on huuhdeltu perusteellisesti.5.4 Orgaanisesta aineksesta peräisin olevien karbonaattien mittaaminenLisätään viisi tippaa fenolftaleiinia (3.8) dekantterilasin sisältöön. Liuoksesta tulee väriltään punaista. Titrataan suolahapolla (3.5), kunnes vaaleanpunainen väri katoaa. Upokkaassa olevaa liuosta sekoitetaan hyvin ja tarkistetaan näin, ettei vaaleanpunainen väri ilmesty uudelleen. Lisätään viisi tippaa bromifenolisinistä (3.7) ja titrataan suolahapolla (3.5), kunnes liuos muuttuu keltaiseksi. Lisätään vielä 10 ml suolahappoa.Liuos lämmitetään kiehumispisteeseen ja kiehumisen annetaan jatkua enintään minuutin. Varmistetaan, ettei nesteeseen jää sakkaa.Annetaan jäähtyä ja titrataan takaisin natriumhydroksidiliuoksella (3.6).6. NollakoeNollakoe suoritetaan samaa menettelyä noudattaen ja käyttäen samoja määriä kaikkia reagensseja.7. Tuloksen laskeminenPalavien aineiden määrä (C) ilmaistuna hiilen massaprosentteina näytteestä saadaan yhtälöstä:>TAULUKON PAIKKA>jossaE = koe-erän massa grammoina,V1 = lisätyn 0,1-molaarisen suolahapon kokonaistilavuus ml:ina fenolftaleiinin värinmuutoksen jälkeen,V2 = takaisintitrauksessa käytetyn 0,1-molaarisen natriumhydroksidiliuoksen tilavuus ml:ina.Kuvio 2>VIITTAUS KAAVIOON> Absorption tube filled with soda lime = natronkalkilla täytetty imuputki (absorptioputki)  Reaction flask = reaktiopullo  Vigreux fractionating column 150 mm long = Vigreux'n jakotislauskolonni 150 mm pitkä  Drechsel bottle 250 ml = Drechsel-pullo 250 ml  Ice bath = jääkylpy  F1 and F2 = F1 ja F2  Absorption vessels 32 to 35 mm diameter assembled with spherical ground joints = pallohioksilla yhdistetyt absorptioastiat halkaisijaltaan 32-35 mm  Gas distributor with 10 mm disc of low porosity sintered glass = kaasunjakaja, jossa on 10 mm:n pienihuokoinen lasisintteri  Suction-regulating device = imunsäätölaite  to suction pump = imupumpun suunta  nitrogen supply = typpeäMenetelmä 4 pH-arvon määrittäminen1. Tarkoitus ja soveltamisalaTässä asiakirjassa määritellään menetelmä runsastyppisen yksiravinteisen ammoniumnitraattilannoiteliuoksen pH-arvon mittaamiseksi.2. PeriaateAmmoniumnitraattiliuoksen pH-arvo mitataan pH-mittarilla.3. ReagenssitHiilidioksiditon tislattu vesi tai hiilidioksiditon demineralisoitu vesi.3.1 Puskuriliuos, pH 6,88 20 °C:ssaLiuotetaan 3,4 ± 0,01 grammaa kaliumvetyortofosfaattia (KH2PO4) noin 400 ml:aan vettä. Liuotetaan 3,55 ± 0,01 grammaa dinatriumvetyrotofosfaattia (Na2HPO4) noin 400 ml:aan vettä. Liuokset kaadetaan 1 000 ml:n mittapulloon, täytetään merkkiin ja sekoitetaan. Liuosta säilytetään ilmatiiviissä astiassa.3.2 Puskuriliuos, pH 4,00 20 °C:ssaLiuotetaan 10,21 ± 0,01 grammaa kaliumvetyftalaattia (KHC8O4H4) veteen, siirretään 1 000 ml:n mittapulloon, täytetään merkkiin ja sekoitetaan.Liuosta säilytetään ilmatiiviissä astiassa.3.3 Kaupallisilta markkinoilta saatavaa pH-standardiliuosta voidaan käyttää.4. VälineistöpH-mittari, varustettu lasi- ja kalomelielektrodilla tai vastaavalla, herkkyys  0,05 pH-yksikköä.5. Menettely5.1 pH-mittarin kalibrointipH-mittari (4) kalibroidaan 20 (± 1) °C:ssa käyttämällä puskuriliuosta (3.1), (3.2)  tai (3.3). Liuoksen pintaan johdetaan hidas typpivirta ja virtausta pidetään yllä koko kokeen ajan.5.2 MääritysKaadetaan 100,0 ml vettä 250 ml:n dekantterilasiin, jossa on 10 (± 0,01) grammaa näytettä. Liukenemattomat ainekset poistetaan suodattamalla, dekantoimalla tai sentrifugoimalla. Kirkkaan liuoksen pH-arvo mitataan 20 (± 1) °C:ssa samalla tavalla kuin mittaria kalibroitaessa.6. Tuloksen laskeminenTulos ilmoitetaan pH-yksikkönä pyöristettynä lähimpään kymmenesosayksikköön ja käytetty lämpötila mainitaan.Menetelmä 5 Hiukkaskoon määrittäminen1. Tarkoitus ja soveltamisalaTässä asiakirjassa määritellään menetelmä runsastyppisten yksiravinteisten ammoniumnitraattilannoitteiden seulomiseksi.2. PeriaateNäyte seulotaan kolmesta sisäkkäisestä seulasta muodostuvassa yksikössä joko käsin tai koneellisesti. Kuhunkin seulaan jäävä massa merkitään muistiin ja seulan läpäisseen materiaalin prosenttiosuus lasketaan.3. Välineistö3.1 200 mm:n läpimittaiset metallilangasta valmistetut koeseulat, joiden aukot ovat 2,0 mm, 1,00 mm ja 0,5 mm; näillä seuloilla on yksi kansi ja säiliö3.2 Vaaka, jolla voidaan punnita 0,1 gramman tarkkuudella3.3 Mekaaninen seulantäristin (jos käytettävissä), joka liikuttaa koekappaletta sekä pysty- että vaakasuunnassa4. Menettely4.1 Näyte jaetaan edustavasti noin 100 gramman eriin.4.2 Yksi eristä punnitaan 0,1 gramman tarkkuudella.4.3 Seulat asetetaan suuruusjärjestykseen seuraavasti: säiliö, 0,5 mm, 1 mm, 2 mm ja punnittu koeannos pannaan ylimpään seulaan. Kansi ja pohjasäiliö kiinnitetään.4.4 Seulaa ravistetaan joko käsin tai koneella sekä pysty- että vaakasuunnassa. Jos ravistetaan käsin, seulaa kopautetaan toisinaan. Tätä jatketaan 10 minuuttia tai siihen asti, että määrä, joka läpäisee kunkin seulan minuutissa, jää alle 0,1 gramman.4.5 Seulat irrotetaan kukin vuorollaan ja niihin kasaantunut materiaali kerätään. Tarvittaessa harjataan kevyesti pehmeällä harjalla seulan kääntöpuolelta.4.6 Kuhunkin seulaan sekä säiliöön kertynyt aines punnitaan 0,1 gramman tarkkuudella.5. Tulosten arviointi5.1 Muunnetaan hiukkasmassat kokonaishiukkasmassan (ei alkuperäismäärän) prosenttiosaksi.Lasketaan säiliössä olevan materiaalin prosenttiosuus (ts. > 0,5 mm): A %.Lasketaan 0,5 mm:n seulalla saadun materiaalin prosenttiosuus: B %.Lasketaan 1,0 mm:n seulan läpäisseen materiaalin prosenttiosuus ts. (A + B) %.Hiukkasmassojen summan tulisi olla enintään 2 % alkuperäisestä massasta.5.2 On tehtävä vähintään kaksi erillistä analyysia. A:n rinnakkaistulosten ei tulisi erota enempää kuin 1,0 % toisistaan eikä B:n enempää kuin 1,5 % (absoluuttisesti). Jos näin ei ole, koe toistetaan.6. Tuloksen ilmoittaminenTulos ilmoitetaan kahden määrityksen keskiarvona A:lle ja A + B:lle.Menetelmä 6 Klooripitoisuuden määrittäminen (kloridi-ioneina)1. Tarkoitus ja soveltamisalaTässä asiakirjassa määritellään menetelmä runsastyppisten yksiravinteisten ammoniumnitraattilannoitteiden sisältämän, kloridi-ioneina olevan kloorin pitoisuuden määrittämiseksi.2. PeriaateVeteen liuenneet kloridi-ionit määritetään potentiometrisellä titrauksella hopeanitraatilla happamassa liuoksessa.3. ReagenssitKloriditon tislattu vesi tai kloriditon demineralisoitu vesi.3.1 Asetoni AR.3.2 Väkevä typpihappo (tiheys 20 °C:ssa = 1,40 g/ml)3.3 Hopeanitraatin standardiliuos: 0,1 mol/l. Liuosta säilytetään ruskeassa lasipullossa3.4 Hopeanitraatin standardiliuos 0,004 mol/l. Liuos valmistetaan käyttöhetkellä.3.5 Kaliumkloridi, 0,1-molaarinen standardireferenssiliuos. Punnitaan 0,1 mg:n tarkkuudella 3,7276 grammaa kaliumkloridia a.p., jota on kuivattu tunnin ajan  130 °C:ssa uunissa ja joka on jäähdytetty eksikkaattorissa huoneenlämpöiseksi. Liuotetaan pieneen vesimäärään, kaadetaan liuos 500 ml:n mittapulloon, laimennetaan merkkiin ja sekoitetaan.3.6 Kaliumkloridi, 0,004-molaarinen standardireferenssiliuos. Liuos valmistetaan käyttöhetkellä.4. Välineistö4.1 Potentiometri, jossa on hopeaindikaattori- ja kalomelireferenssielektrodi, herkkyys 2 mV, joka kattaa alueen -500 - +500 mV4.2 Kyllästettyä kaliumnitraattiliuosta sisältävä mittasilta, joka on kytketty kalomelielektrodiin (4.1.) ja jonka päissä on huokoiset tulpat4.3 Magneettisekoitin, jossa on teflonpeitteinen sauva4.4 Ohutkärkinen mikrobyretti, jonka asteikossa on 0,01 ml:n välit5. Menettely5.1 Hopeanitraattiliuoksen standardointiPipetoidaan 5,00 ml ja 10,00 ml standardireferenssi-kaliumkloridiliuosta (3.6) kahteen matalaan, esim. 250 ml:n dekantterilasiin. Kummankin dekantterilasin sisältö titrataan seuraavasti:Dekantterilasiin lisätään 5 ml typpihappoliuosta (3.2), 120 ml asetonia (3.1) ja riittävästi vettä niin, että nesteen kokonaismäärä on noin 150 ml. Magneettisekoittimen sauva (4.3) asetetaan dekantterilasiin ja sekoitin käynnistetään. Hopeaelektrodi (4.1.) sekä mittasillan vapaa pää (4.2) upotetaan liuokseen. Elektrodit yhdistetään potentiometriin (4.1) ja kun laitteen 0-kohta on varmistettu, merkitään aloitusjännitteen arvo.Titrataan mikrobyretillä (4.4) ja lisätään aluksi 4 ml (5 ml:n pipetointi) tai 9 ml (10 ml:n pipetointi) hopeanitraattiliuosta. Jatketaan lisäämällä 0,1 ml:n annoksina 0,004-molaarista liuosta tai 0,05 ml annoksina 0,1-molaarista liuosta. Kunkin lisäyksen jälkeen odotetaan, kunnes jännite on tasaantunut.Lisätyt määrät sekä niitä vastaavat jännitearvot merkitään taulukon kahteen ensimmäiseen sarakkeeseen.Merkitään taulukon kolmanteen sarakkeeseen peräkkäiset jännitteen E lisäykset ((1E). Neljänteen sarakkeeseen merkitään jännitteen lisäysten ((1E) positiiviset tai negatiiviset erot ((2E). Titraustulos vastaa 0,1 tai 0,05 ml:n annoksen (V1) hopeanitraattiliuoksen lisäystä, jonka maksimiarvo on (1E.Titrauksen päätepisteen tulosta vastaavan hopeanitraattiliuoksen tarkan määrän (Veq) laskemiseksi käytetään seuraavaa kaavaa:>TAULUKON PAIKKA>jossaV0 on hopeanitraattiliuoksen kokonaismäärä millilitroina suurinta potentiaalinhyppäystä (1E edeltävässä kohdassa,V1 on viimeisen lisätyn hopeanitraattiliuosannoksen (0,1 tai 0,05) määrä millilitroina,b on (2E:n viimeinen positiivinen arvo,B on (2E:n viimeisen positiivisen arvon ja ensimmäisen negatiivisen arvon itseisarvojen summa (ks. taulukko 1).5.2 NollakoeSuoritetaan nollakoe ja otetaan se huomioon lopputulosta laskettaessa.Reagenssien nollakokeen tulos V4 millilitroina ilmoitettuna saadaan seuraavasta yhtälöstä:V4 = 2V3 - V2jossaV2 on käytetyn 10 ml kaliumkloridistandardireferenssiliuoksen titrausta vastaavan hopeanitraattiliuoksen tarkan määrän (Veq) arvo millilitroina,V3 on käytetyn 5 ml kaliumkloridistandardireferenssiliuoksen titrausta vastaavan hopeanitraattiliuoksen tarkan määrän (Veq) arvo millilitroina.5.3 TarkistuskoeNollakoetta voidaan käyttää myös tarkistettaessa, että laitteisto toimii asianmukaisesti ja että menetelmää sovelletaan oikein.5.4 MääritysPunnitaan 250 ml:n dekantterilasiin 10-20 g näytettä 0,01 g:n tarkkuudella. Lisätään 20 ml vettä, 5 ml typpihappoliuosta (3.2), 120 ml asetonia (3.1) ja riittävästi vettä, niin että liuoksen kokonaistilavuus on noin 150 ml.Pannaan magneettisekoittimen sauva (4.3) dekantterilasiin, asetetaan dekantterilasi sekoittimeen ja käynnistetään sekoitin. Asetetaan hopeaelektrodi (4.1) ja mitta- sillan (4.2) vapaa pää liuokseen, yhdistetään elektrodit potentiometriin (4.1) ja, sen jälkeen kun laitteen 0-kohta on todettu, merkitään ylös alkujännitteen arvo.Titrataan hopeanitraattiliuoksella lisäämällä sitä mikrobyretillä (4.4) 0,1 ml. Kunkin lisäyksen jälkeen odotetaan, kunnes jännite on tasaantunut.Jatketaan titrausta kohdan 5.1 mukaisesti alkaen 4. kappaleesta: "Merkitään lisätyt määrät sekä vastaavat jännitearvot taulukon kahteen ensimmäiseen sarakkeeseen".6. Tuloksen laskeminenTulos ilmoitetaan analyysin tuloksena saatuna näytteen klooriprosenttina. Kloorin (Cl) prosenttiosuus saadaan seuraavasta yhtälöstä:>TAULUKON PAIKKA>jossaT on käytetyn hopeanitraattiliuoksen konsentraatio, mol/l,V4 on nollakokeen (5.2) tulos millilitroina,V5 on määritystä (5.4) vastaavan Veq:n arvo millilitroina,m on koeannoksen massa grammoina.Taulukko 1 Esimerkki>TAULUKON PAIKKA>Menetelmä 7 Kuparin määrittäminen1. Tarkoitus ja soveltamisalaTässä asiakirjassa määritellään menetelmä runsaasti typpeä sisältävien yksiravinteisten ammoniumnitraattilannoitteiden kuparipitoisuuden määrittämiseksi.2. PeriaateNäyte liuotetaan laimeaan suolahappoon ja kuparipitoisuus määritetään atomiabsorptiospektrofotometrillä.3. Reagenssit3.1 Suolahappo (tiheys 20 °C:ssa = 1,18 g/ml)3.2 Suolahappo, 6 mol/l liuos3.3 Suolahappo, 0,5 mol/l liuos3.4 Ammoniumnitraatti3.5 Vetyperoksidi, 30-prosenttinen (massa/tilavuus)3.6 Kupariliuos [17] (varastoliuos): punnitaan 1 gramma puhdasta kuparia 0,001 g:n tarkkuudella, liuotetaan 25 ml:aan 6-molaarista suolahappoa (3.2), lisätään 5 ml vetype-roksidia (3.5) annoksittain ja laimennetaan 1 litraksi vedellä. 1 ml tätä liuosta sisältää 1 000 mikrogrammaa kuparia (Cu).[17]  Kaupallisesti saatavaa kuparistandardiliuosta voidaan käyttää.3.6.1 Kupariliuos (laimennettu): pipetoidaan 10 ml varastoliuosta (3.6) 100 ml:aan vettä ja pipetoidaan 10 ml tätä liuosta 100 ml:aan vettä. 1 ml lopullista liuosta sisältää  10 mikrogrammaa kuparia (Cu).Valmistetaan liuos käyttöhetkellä.4. VälineistöAtomiabsorptiospektrofotometri, johon kuuluu kuparilamppu (324,8 nm)5. Menettely5.1 Analyysiliuoksen valmistaminenPunnitaan 25 grammaa näytettä 0,001 g:n tarkkuudella 400 ml:n dekantterilasiin, lisätään varovasti 20 ml suolahappoa (3.1) (hiilidioksidin muodostuminen voi aiheuttaa voimakkaan reaktion). Lisätään tarvittaessa suolahappoa. Kun kuohunta on päättynyt, haihdutetaan näyte kuivaksi höyryhauteessa sekoittaen joskus lasisauvalla. Lisätään dekantterilasiin 15 ml 6-molaarista suolahappoa (3.2) sekä 120 ml vettä. Sekoitetaan lasisauvalla, joka pitäisi jättää dekantterilasiin, ja peitetään astia kellonlasilla. Keitetään liuosta varovasti, kunnes näyte on täysin liuennut, ja jäähdytetään.Siirretään liuos kvantitatiivisesti 250 ml:n mittapulloon huuhtomalla dekantterilasi 5 ml:lla 6-molaarista suolahappoa (3.2) ja kaksi kertaa 5 ml:lla kiehuvaa vettä, täytetään 0,5-molaarisella suolahapolla (3.3) merkkiin ja sekoitetaan huolellisesti.Suodatetaan kuparittoman suodatinpaperin [18] läpi ja hylätään ensimmäiset 50 ml.[18]  Whatman 541 tai vastaava.5.2 NollaliuosValmistetaan nollaliuos, josta on jätetty pois ainoastaan näyte, ja otetaan se huomioon lopullista tulosta laskettaessa.5.3. Määritys5.3.1 Näyte- ja nollakoeliuoksen valmistaminenLaimennetaan analyysiliuos (5.1) ja nollaliuos (5.2) 0,5-molaarisella suola- hapolla (3.3) kuparikonsentraatioltaan sopivaksi spektrometrin optimaaliselle mittausalueelle. Laimentamista ei tavallisesti tarvita.5.3.2 Kalibrointiliuosten valmistaminenStandardiliuos (3.6.1) laimennetaan 0,5-molaarisella suolahappoliuoksella (3.3) ja valmistetaan näin vähintään viisi standardiliuosta, jotka vastaavat spektrometrin optimaalista mittausaluetta (0-5,0 µg/ml Cu). Ennen kuin lasit täytetään merkkiin, jokaiseen lisätään ammoniumnitraattiliuosta (3.4) niin, että lopullinen konsentraatio on 100 mg /ml.5.4 MittaaminenSpektrofotometri (4) säädetään aallonpituudelle 324,8 nm. Käytetään hapettavaa ilma-asetyleeniliekkiä. Suihkutetaan peräkkäin kolme kertaa kalibrointi- liuosta (5.3.2), analyysiliuosta ja nollaliuosta (5.3.1). Laite huuhdotaan tislatulla vedellä jokaisen suihkutuksen välillä. Kalibrointikäyrä piirretään käyttämällä ordinaattana kunkin käytetyn standardin absorbanssien keskiarvoa sekä abskissana vastaavaa kuparikonsentraatiota (µg/ml.).Määritetään näyte- ja nollaliuoksen kuparipitoisuus kalibrointikäyrän avulla.6. Tuloksen laskeminenNäytteen kuparipitoisuus lasketaan ottamalla huomioon näytteen massa, analyysin aikana tehdyt laimennukset sekä nollakokeen tulos. Tulos ilmoitetaan mg Cu/kg.4. RÄJÄHTÄVYYDEN MÄÄRITTÄMINEN4.1 Tarkoitus ja soveltamisalaTässä asiakirjassa määritellään menetelmä runsaasti typpeä sisältävien ammoniumnitraattilannoitteiden räjähtävyyden määrittämiseksi.4.2 PeriaateNäytekappale suljetaan teräsputkeen, jossa se altistetaan räjähdyspanoksen aiheuttamalle tärähdykselle. Räjähdyksen eteneminen määritetään niiden lyijysylinterien kokoonpainumisesta, joiden päälle putki on asetettuna vaakatasossa kokeen aikana.4.3 Materiaalit4.3.1 83-86 % pentriittiä sisältävä muoviräjähdeTiheys: 1 500-1 600 kg/m³Räjähdysnopeus: 7 300-7 700 m/sMassa: 500 ± 1 grammaa.4.3.2 Seitsemän pituussuunnassa joustavaa sytytyslankaa, joiden päällys ei sisällä metalliaTäyttömassa: 11-13 g/mKunkin langan pituus: 400 ± 2 mm.4.3.3 Sekundaarisesta räjähdysaineesta puristettu pelletti sytyttimen asettamista vartenRäjähde: heksogeeni/vaha 95/5 tai tetryyli tai samankaltainen sekundääriräjähde, voi sisältää grafiittiaTiheys: 1 500-1 600 kg/m³Halkaisija: 19-21 mmKorkeus: 19-23 mmKeskussyvennys sytytintä varten: halkaisija 7-7,3 mm, syvyys 12 mm.4.3.4 ISO 65 - 1981 - Raskaat sarjat -standardin mukainen saumaton putki, jonka nimellisulottuvuudet DN 100 (4'')Ulkohalkaisija: 113,1-115,0 mmSeinän paksuus: 5,0-6,5 mmPituus: 1 005 (± 2) mm.4.3.5 PohjalevyMateriaali: hyvin hitsautuva teräsUlottuvuudet: 160 x 160 mmPaksuus: 5-6 mm.4.3.6 Kuusi lyijysylinteriäHalkaisija: 50 (± 1) mmKorkeus: 100-101 mmMateriaali: pehmeä lyijy, jonka puhtausaste on vähintään 99,5 %.4.3.7 TeräsharkkoPituus: vähintään 1 000 mmLeveys: vähintään 150 mmKorkeus: vähintään 150 mmMassa: vähintään 300 kg, jollei teräsharkolla ole vakaata perustaa.4.3.8 Lisälataukseen tarvittava muovi- tai pahvisylinteriSeinän paksuus: 1,5-2,5 mmHalkaisija: 92-96 mmKorkeus: 64-67 mm.4.3.9 Sytytin (sähköinen tai muu kuin sähköinen), jonka sytytysvoima on 8-104.3.10 PuukiekkoHalkaisija: 92-96 mm, jonka on sovittava muovi- tai pahvisylinterin (4.3.8) sisähalkaisijaan.Paksuus: 20 mm.4.3.11 Puusauva, jonka ulottuvuudet ovat samat kuin sytyttimellä (4.3.9)4.3.12 Nuppineuloja (maksimipituus 20 mm)4.4 Menettely4.4.1 Teräsputkeen työnnettävän räjähdyspanoksen valmistaminenTarvikkeiden mukaan räjähdyspanos voidaan sytyttää kahdella tavalla.4.4.1.1 Seitsemän kohdan samanaikainen sytytysKäyttövalmis räjähdyspanos esitetään kuvassa 1.4.4.1.1.1  Porataan puukiekkoon (4.3.10) reiät kiekon akselin keskuksen läpi sekä rinnakkain symmetrisesti 55 mm halkaisijasta sijaitsevan samankeskisen kehän läpi. Reikien halkaisijan tulee olla 6-7 mm (ks. kuvion 1 sarakkeet A-B) käytettävän sytytyslangan halkaisijan mukaan (4.3.2).4.4.1.1.2 Leikataan seitsemän 400 mm:n mittaista joustavaa sytytyslankaa (4.3.2). Räjähdysaineen valumista sytytyslangan päistä vältetään leikkaamalla lanka siististi ja sulkemalla leikkauspäät liimalla. Kukin lanka työnnetään puukiekossa (4.3.10) olevien reikien läpi siten, että lankojen päät työntyvät muutaman senttimetrin päähän kiekon toiselta puolelta. Pieni nuppineula (4.3.12) työnnetään poikittain kunkin sytytyslangan tekstiilisuojukseen 5-6 mm päähän langan päästä ja langan ympärille pannaan liimaa 2 cm:n leveydeltä nuppineulan vieressä olevaan kohtaan. Lopuksi vedetään jokaista lankaa sen pitkästä päästä, niin että nuppineula ja puukiekko koskevat toisiaan.4.4.1.1.3  Muotoillaan muoviräjähde (4.3.1) 92-96 mm:n läpimittaiseksi sylinteriksi siten, että se mahtuu sylinteriin (4.3.8). Tämä sylinteri asetetaan pystyasentoon tasaiselle alustalle ja työnnetään muovailtu räjähde sisään. Työnnetään tämän jälkeen sylinterin yläosaan puukiekko [19], johon on kiinnitetty seitsemän sytytyslankaa, ja painetaan se alas räjähteeseen. Sylinterin korkeus (64-67 mm) säädetään siten, että sen yläreuna ei ulotu puutason yläpuolelle. Lopuksi sylinteri kiinnitetään koko ympärykseltään puukiekkoon esim. niiteillä tai pienillä nauloilla.[19]  Puukiekon halkaisijan täytyy vastata sylinterin sisähalkaisijaa.4.4.1.1.4  Ryhmitetään sytytyslankojen vapaat päät puusauvan (4.3.11) ympärille siten, että lankojen päät ovat kaikki sauvan kanssa samassa sauvaan nähden kohtisuorassa tasossa. Kiinnitetään langat kimpuksi sauvan ympärille teipillä [20].[20]  Kun kuutta ulompaa lankaa kiristetään asennuksen jälkeen, keskuslangan on oltava hieman löysä.4.4.1.2 Puristepallon keskussytytysKäyttövalmis räjähdyspanos esitetään kuvassa 2.4.4.1.2.1  Puristepallon valmistaminenNoudattaen tarpeellista varovaisuutta pannaan 10 grammaa sekundääristä  räjähdettä (4.3.3) muottiin, jonka sisähalkaisija on 19-21 mm, ja painetaan räjähde muodoltaan ja tiheydeltään oikeaksi.(Läpimitan suhteen korkeuteen pitäisi olla likimain 1:1)Muotin pohjan keskiosassa on 12 mm:n korkuinen ja halkaisijaltaan 7,0-7,3 mm suuruinen tappi/naula (suuruus riippuu käytettävän sytyttimen halkaisijasta), joka muodostaa puristettuun hylsyyn sylinterin muotoisen syvennyksen sytyttimen lopulliseksi sisääntyöntämiseksi.4.4.1.2.2  Räjähdyspanoksen valmistaminenRäjähde (4.3.1) pannaan sylinteriin (4.3.8) pystyasentoon tasaiselle alustalle, räjähde painetaan alas puulaatalle, jotta se muotoutuu sylinteriksi, jonka keskellä on syvennys. Puristepelletti työnnetään tähän syvennykseen. Sylinterinmuotoinen räjähde, joka sisältää puristepelletin, peitetään puukiekolla (4.3.10), jonka keskellä, 7,0-7,3 mm:n päässä halkaisijasta, on reikä, johon sytytin pannaan. Puukiekko ja sylinteri kiinnitetään toisiinsa teipillä. Varmistetaan, että kiekkoon poratut reiät ja puristepelletin syvennys ovat samakeskisiä työntämällä puusauva (4.3.11) niiden läpi.4.4.2 Räjähtävyyskokeisiin tarvittavien teräsputkien valmistaminenPorataan teräsputken (4.3.4) toiseen päähän kaksi halkaisijaltaan 4 mm:n mittaista vastakkain olevaa reikää reunaseinän läpi 4 mm:n päähän reunasta.Hitsataan puskusaumaan pohjalaatta (4.3.5) putken vastakkaiseen päähän siten, että pohjalaatan ja putken seinän välinen suorassa kulmassa oleva hitsaussauma täyttyy kokonaan hitsausmetallilla kauttaaltaan putken ympäri.4.4.3 Teräsputken täyttäminen ja lataaminen(Ks. kuviot 1 ja 2)4.4.3.1 Näyte, teräsputki ja räjähdyspanos tulee olla säädetty 20 (± 5) °C:seen. Kahteen räjähdyskokeeseen tarvitaan 16-18 kg:n näyte.4.4.3.2 Asetetaan putki pystysuoraan asentoon siten, että sen nelikulmainen pohja lepää vakaata, tasaista, mielellään betonista alustaa vasten. Täytetään noin kolmasosa putkesta näytteellä ja pudotetaan putki viisi kertaa maahan pystysuorassa asennossa noin 10 cm:n korkeudelta, jotta rakeet saataisiin mahdollisimman tiiviisti putkeen. Tiivistymisen edistämiseksi putkea täristetään iskemällä sen sivuseinää  750-1 000 gramman vasaralla aina pudotusten välillä yhteensä 10 kertaa.Lataaminen toistetaan toisella näyte-erällä. Lopuksi lisätään näytettä vielä niin paljon, että tiivistämisen jälkeen, eli kun putki on nostettu ja pudotettu kymmenen kertaa ja kun sitä on isketty vasaralla yhteensä 20 kertaa, putkessa on tyhjää tilaa 70 mm.Näytteen täyttökorkeus tulee sovittaa teräsputkeen siten, että räjähdys- panos (4.4.1.1 tai 4.4.1.2), joka työnnetään sisään myöhemmin, tulee tiiviiseen kosketukseen näytteen kanssa koko pinnaltaan.4.4.3.3 Työnnetään räjähdyspanos putkeen siten, että se on kosketuksissa näytteen kanssa; puukiekon yläpinnan tulee olla 6 mm putken reunan alapuolella. On varmistettava, että räjähde ja näyte koskettavat toisiaan, lisäämällä tai poistamalla vähän näytettä. Kuvien 1 ja 2 mukaisesti sokat on työnnettävä reikien läpi putken avoimen pään lähellä ja niiden haarat on avattava putken seiniä myöten.4.4.4 Teräsputken ja lyijysylinterien asettaminen (ks. kuvio 3)4.4.4.1 Numeroidaan lyijysylinterien (4.3.6) pohjat yhdestä kuuteen. Tehdään 6 merkkiä 150 mm välein tasaisella alustalla makaavan teräsharkon (4.3.7) keskilinjalle siten, että ensimmäinen merkki on vähintään 75 mm:n päässä harkon reunasta. Lyijysylinteri asetetaan pystyyn kuhunkin merkkiin siten, että kunkin sylinterin pohja on merkin keskellä.4.4.4.2 Asetetaan kohdan 4.4.3 mukaan valmistettu sylinteri vaakatasoon lyijysylinterien päälle siten, että putken pituusakseli on teräsharkon keskilinjan suuntainen ja putken hitsattu pää ylittää 50 mm:llä lyijysylinteri nro 6:n. Putken pyörimisen estämiseksi työnnetään pieniä puukiiloja lyijysylinterien yläosien ja putken seinän väliin (yksi kullakin puolella) tai putken ja teräsharkon väliin pannaan puuristi.Huomautus:Varmistetaan, että putki koskettaa jokaista kuutta sylinteriä; putken pinnan vähäistä kaarevuutta voidaan tasata pyörittämällä putkea pituusakselinsa ympäri; jos jokin lyijysylintereistä on liian korkea, kyseistä sylinteriä kopautetaan varovasti vasaralla, kunnes se on toivotun mittainen.4.4.5 Räjähdyksen valmistelu4.4.5.1 Sijoitetaan laite 4.4.4. kohdan mukaisesti bunkkeriin tai sopivaan maanalaiseen tilaan, esim. kaivokseen tai tunneliin. Varmistetaan, että ennen räjäytystä teräsputken lämpötila pysyy 20 (± 5) °C:ssa.Huomautus:Jollei tällaista räjäytyspaikkaa ole, räjäytys voidaan tehdä betonivuoratussa kuopassa, joka on peitetty puutukeilla. Räjähdyksessä voi syntyä suurella nopeudella lentäviä terässirpaleita, joten räjäytys on tehtävä riittävän etäisyyden päässä asunnoista ja läpikulkuteistä.4.4.5.2 Jos seitsemän kohdan samanaikaista räjähdysmenetelmää käytetään, on varmistettava, että sytytyslangat on asetettu kohdan 4.4.1.1.4. alaviitteen mukaisesti ja että ne on asetettu vaakatasoon.4.4.5.3 Poistetaan lopuksi puusauva ja pannaan sen tilalle sytytin. Ei saa räjäyttää ennen kuin vaaravyöhyke on evakuoitu ja kokeeseen osallistuva henkilöstö on suojassa.4.4.5.4 Räjäytetään räjähde.4.4.6 Annetaan savujen haihtua riittävän kauan (kaasut ja joskus toksiset hajaantumistuotteet kuten typenoksidikaasut) ja kerätään lyijysylinterit ja mitataan niiden pituudet mikrometrillä.Merkitään kunkin merkityn sylinterin kokoonpainuma prosentteina alkuperäisestä 100 mm:n pituudesta. Jos sylinterit ovat painuneet kokoon vinosti, merkitään korkeimman ja matalimman kohdan arvot ja lasketaan niiden keskiarvo.4.4.7 Räjähdysnopeuden jatkuvaan mittaukseen tarkoitettua koetinta voidaan käyttää; koetin tulisi työntää sisään akselin pituussuunnassa tai sivuseinää pitkin.4.4.8 Kutakin näytettä kohti on suoritettava kaksi räjähdyskoetta.4.5 KoeraporttiSeuraavien muuttujien arvot on ilmaistava kunkin räjähdyskokeen koeraportissa:- teräsputken ulkohalkaisijan ja seinän paksuuden mitatut arvot,- teräsputken Brinell-kovuus,- putken ja näytteen lämpötila hiukan ennen räjäyttämistä,- näytteen pakkaustiheys (kg/m³) teräsputkessa,- kunkin lyijysylinterin korkeus räjäytyksen jälkeen erittelemällä vastaava sylinterinumero,- räjähdyspanokseen käytetty sytytysmenetelmä.4.5.1 Koetulosten arvioiminenJos jokaisessa räjäytyksessä vähintään yhden sylinterin kokoonpainuma on alle 5 %, koetta voidaan pitää lopullisena, ja näyte täyttää liitteessä III olevassa  2 jaksossa asetetut vaatimukset.Kuvio 1>VIITTAUS KAAVIOON> Booster charge with seven-point initiation = Seitsemän kohdan samanaikainen tehostinlataus Section = Leikkaus  Dimension in mm = Ulottuvuudet mm:einä  Steel tube = Teräsputki  Wooden disc with seven holes = Seitsemänreikäinen puukiekko  Plastic or cardboard cylinder = Muovi- tai pahvisylinteri  Detonating cords = Sytytyslangat  Plastic explosive = Muoviräjähde  Test sample = Näyte  4-mm-diameter hole drilled to receive split pin (8) = Saksiokkaan (8) porattu, halkaisijaltaan 4 mm:n reikä  Split pin = Saksiokka  Wooden rod surrounded by (4) = Puusauva, joka on ympäröity sytytyslangalla (4)  Adhesive tape for securing (4) around (9) = Kiinnitysteippi, jolla sytytyslanka (4) kiinnitetään lujasti puusauvan (9) ympärilleKuvio 2>VIITTAUS KAAVIOON> Booster charge with central initiation = Keskeltä sytytettävä tehostinlataus  Dimensions in mm = Ulottuvuudet mm:einä  Steel tube = Teräsputki  Wooden disc = Puukiekko  Plastic or cardboard cylinder = Muovi- tai pahvisylinteri  Wooden rod = Puusauva  Plastic explosive = Muoviräjähde  Compressed pellet = Puristepelletti  Test sample = Näyte  4-mm-diameter hole drilled to receive split pin (8) = Saksiokkaan (8) porattu, halkaisijaltaan 4 mm:n reikä  Split pin = Saksiokka  Wooden die for (5) = Puulaatta muoviräjähdettä (5) vartenKuvio 3>VIITTAUS KAAVIOON> Positioning the steel tube on the firing site = Teräsputken sijoittaminen räjäyttämispaikalle Steel tube = Teräsputki  Lead cylinders = Lyijysylinterit  Steel block = Teräsharkko  Bottom plate = Pohjalevy  Booster charge = Räjähdyspanos  Dimensions in mm = ulottuvuudet mm:einä  numbers of the lead cylinders = sylinterien numerotLIITE IV Näytteenotto- ja analyysimenetelmätA. LANNOITTEIDEN VALVONNASSA KÄYTETTÄVÄ NÄYTTEENOTTOMENETELMÄJOHDANTOOikein suoritettu näytteenotto on vaikea tehtävä, joka vaatii mitä suurinta huolellisuutta. Lannoitteiden virallisessa testauksessa ei voida liikaa korostaa tarvetta hankkia riittävän edustava näyte.Asiantuntevien näytteenottajien, joilla on kokemusta tavanomaisesta näytteenotosta, tulee soveltaa seuraavassa esitettyä näytteenottomenetelmää erittäin tarkasti.1. TARKOITUS JA SOVELTAMISALANäytteet, joita on tarkoitus käyttää lannoitteiden laadun ja koostumuksen virallisessa valvonnassa, otetaan seuraavassa esitettyjen menetelmien mukaisesti. Näin saatujen näytteiden katsotaan edustavan koko tutkittavaa erää.2. NÄYTTEENOTTAJATNäytteitä saavat ottaa vain jäsenvaltioiden kyseiseen tehtävään valtuuttamat erikoistuneet näytteenottajat.3. MÄÄRITELMÄTTutkittava erä: tuoteyksikkömäärä, jonka katsotaan olevan ominaisuuksiltaan tasalaatuinen.Osanäyte: ainemäärä, joka on otettu tutkittavan erän yhdestä kohdasta.Kokoomanäyte: tutkittavan erän eri kohdista otetuista osanäytteistä muodostettu kokonaisnäyte.Supistettu näyte: kokoomanäytteen edustava osa, joka on saatu kokoomanäytteestä jakomenettelyn avulla.Lopullinen näyte: edustava näyte, joka on saatu supistettua näytettä edelleen jakamalla.4. VÄLINEISTÖ4.1 Näytteenottovälineet on valmistettava materiaaleista, jotka eivät voi vaikuttaa näytteenoton kohteena olevien tuotteiden ominaisuuksiin. Nämä näytteenottovälineet voivat olla jäsenvaltioiden virallisesti hyväksymiä4.2 Kiinteiden lannoitteiden näytteenottoon tarkoitetut välineet4.2.1 Käsinäytteenotto4.2.1.1 Tasapohjainen kauha, jossa on pystysuorat sivuseinämät4.2.1.2 Näytteenottokaira, jossa on yhtenäinen tai osastoihin jaettu ura. Kairan mittojen tulee olla oikeassa suhteessa tutkittavaan erään (astian syvyys, säkin mitat, jne.) sekä lannoitteiden raekokoon4.2.2 Mekaaninen näytteenottoLiikkuvan lannoitteen näytteenotossa voidaan käyttää hyväksyttyä mekaanista laitetta.4.2.3 NäytteenjakolaiteOsanäytteiden ottamiseen sekä supistettujen ja lopullisten näytteiden valmistukseen voidaan käyttää laitetta, joka on suunniteltu jakamaan näyte yhtä suuriin osiin.4.3 Nestemäisten lannoitteiden näytteenottoon tarkoitetut välineet4.3.1 KäsinäytteenottoAvonainen putki, koetin, pullo tai jokin muu tarkoitukseen sopiva väline satunnaistetun näytteen ottamiseksi tutkittavasta erästä.4.3.2 Mekaaninen näytteenottoLiikkuvien nestemäisten lannoitteiden näytteenottoon voidaan käyttää hyväksyttyä mekaanista laitetta.5. MÄÄRÄÄ KOSKEVAT VAATIMUKSET5.1 Tutkittava eräTutkittavan erän tulee olla sen kokoinen, että näyte voidaan ottaa erän mistä kohdasta tahansa.5.2 Osanäytteet5.2.1 Kiinteät irtolannoitteet tai nestemäiset lannoitteet yli 100 kg:n vetoisissa astioissa5.2.1.1 Tutkittava erä enintään 2,5 tonnia:Pienin sallittu osanäytteiden lukumäärä: seitsemän.5.2.1.2 Tutkittava erä yli 2,5 tonnia mutta enintään 80 tonnia:>TAULUKON PAIKKA>5.2.1.3 Tutkittava erä yli 80 tonnia:Pienin sallittu osanäytteiden lukumäärä: 40.5.2.2 Pakatut kiinteät tai nestemäiset lannoitteet enintään 100 kg:n vetoisissa astioissa (= pakkauksissa)5.2.2.1 Yli 1 kg:n pakkaukset5.2.2.1.1 Tutkittavassa erässä alle 5 pakkausta:Pienin sallittu tutkittavien pakkausten lukumäärä, joista otetaan osanäyte [21]: kaikki pakkaukset.[21]  Jos pakkauksen sisällön paino on enintään 1 kg, osanäyte on yhden alkuperäispakkauksen sisältö.5.2.2.1.2 Tutkittavassa erässä 5-16 pakkausta:Pienin sallittu tutkittavien pakkausten lukumäärä, joista otetaan osanäyte [22]: neljä.[22]  Ks. huomautus 2.5.2.2.1.3 Tutkittavassa erässä 17-400 pakkausta:>TAULUKON PAIKKA>5.2.2.1.4 Tutkittavassa erässä yli 400 pakkausta:Pienin sallittu tutkittavien pakkausten lukumäärä, joista otetaan osanäyte [23]: 20.[23]  Ks. huomautus 2.5.2.2.2 Enintään 1 kg:n pakkaukset:Pienin sallittu tutkittavien pakkausten lukumäärä, joista otetaan osanäyte [24]: neljä.[24]  Ks. huomautus 2.5.3 KokoomanäyteTutkittavaa erää kohden riittää yksi kokoomanäyte. Yhden kokoomanäytteen muodostavien osanäytteiden kokonaismassan tulee olla vähintään seuraava:5.3.1 Kiinteät irtolannoitteet tai nestemäiset lannoitteet yli 100 kg:n vetoisissa astioissa: 4 kg.5.3.2 Pakatut kiinteät tai nestemäiset lannoitteet enintään 100 kg:n vetoisissa astioissa (=pakkauksissa).5.3.2.1 Yli 1 kg:n pakkaukset: 4 kg.5.3.2.2 Enintään 1 kg:n pakkaukset: neljän alkuperäispakkauksen sisällön massa.5.3.3 Näyte ammoniumnitraattilannoitteesta liitteessä III olevan 2 jakson mukaisia kokeita varten: 75 kg.5.4 Lopullinen näyteLopullinen näyte on kokoomanäyte tarpeen mukaan supistettuna. Analyysi tehdään vähintään yhdestä lopullisesta näytteestä. Analyysia varten valmistetun lopullisen näytteen on oltava massaltaan vähintään 500 g.5.4.1 Kiinteät ja nestemäiset lannoitteet5.4.2 Näyte ammoniumnitraattilannoitteestaTarvittaessa kokoomanäytteestä saadaan lopullinen näyte kokeita varten määrää pienentämällä.5.4.2.1 Pienin sallittu lopullisen näytteen massa liitteessä III olevan 1 jakson kokeissa: 1 kg.5.4.2.2 Pienin sallittu lopullisen näytteen massa liitteessä III olevan 2 jakson kokeissa: 25 kg.6. OHJEET NÄYTTEEN OTTOA, ESIKÄSITTELYÄ JA PAKKAAMISTA VARTEN6.1 YleistäNäytteet otetaan ja valmistetaan mahdollisimman nopeasti noudattaen varotoimenpiteitä, joilla varmistetaan, että näytteet pysyvät tutkittavana olevaa lannoitetta edustavina. Kaikkien välineiden sekä pintojen ja astioiden, jotka joutuvat kosketuksiin näytteiden kanssa, tulee olla puhtaat ja kuivat.Nestemäisen lannoitteen ollessa kyseessä tutkittava erä olisi mahdollisuuksien mukaan sekoitettava ennen näytteenottoa.6.2 OsanäytteetOsanäytteet otetaan satunnaistetusti koko tutkittavasta erästä ja niiden tulee olla likimain samansuuruisia.6.2.1 Kiinteät irtolannoitteet tai nestemäiset lannoitteet yli 100 kg:n vetoisissa astioissaTutkittava erä jaetaan kuviteltuihin suunnilleen samansuuruisiin osiin. Osien lukumäärä valitaan satunnaistetusti siten, että se vastaa 5.2 kohdan mukaista osanäytteiden määrää. Jokaisesta osasta otetaan vähintään yksi näyte. Milloin yli 100 kg:n vetoisissa astioissa olevien irtolannoitteiden tai nestemäisten lannoitteiden näytteenotossa ei voida noudattaa kohdan 5.1 vaatimuksia, näytteenotto tulisi suorittaa tutkittavaa erää siirrettäessä (lastauksen tai purkamisen yhteydessä). Tässä tapauksessa näytteet otetaan edellä mainitulla tavalla satunnaisesti valituista, kuvitelluista osista.6.2.2 Pakatut kiinteät tai nestemäiset lannoitteet enintään 100 kg:n vetoisissa astioissa (= pakkauksissa)Kun 5.2 kohdan mukainen lukumäärä pakkauksia on valittu näytteenottoa varten, poistetaan osa jokaisen pakkauksen sisällöstä. Tarvittaessa näytteet on otettava vasta sitten, kun pakkaukset on erikseen tyhjennetty.6.3 Kokoomanäytteen esikäsittelyKokoomanäyte on muodostettava sekoittamalla osanäytteet keskenään huolellisesti.6.4 Lopullisen näytteen esikäsittelyKokoomanäyte on muodostettava sekoittamalla osanäytteet keskenään huolellisesti [25].[25]  Kaikki kokkareet on hajotettava (tarvittaessa ottamalla ne erilleen näytteestä ja panemalla ne hajotettuna näytteeseen takaisin).Tarvittaessa kokoomanäyte supistetaan ensin ainakin kahden kilogramman painoiseksi (supistettu näyte) käyttämällä joko mekaanista näytteenjakolaitetta tai neljään osaan jakamisen periaatetta.Valmistetaan vähintään kolme suunnilleen saman kokoista lopullista näytettä 5.4 kohdan määrällisten vaatimusten mukaisesti. Kukin näyte pannaan sopivaan ilmatiiviiseen astiaan. Jotta vältettäisiin näytteen ominaisuuksien muuttuminen, noudatetaan kaikkia tarpeellisia varotoimia.Liitteessä III olevan 1 ja 2 jakson mukaisiin kokeisiin tarkoitettuja lopullisia näytteitä on säilytettävä 0-25 °C:n lämpötilassa.7. LOPULLISEN NÄYTTEEN PAKKAAMINENAstiat tai pakkaukset suljetaan tiiviisti sulkimella ja varustetaan nimilapulla siten, että niitä ei voi avata suljinta vahingoittamatta (koko nimilapun on oltava osa suljinta).8. NÄYTTEENOTTOPÖYTÄKIRJAJokaisesta näytteenotosta tehdään näytteenottopöytäkirja, josta jokainen tutkittava erä on helppo tunnistaa.9. NÄYTTEIDEN LÄHETTÄMINENJokaisesta tutkittavasta erästä lähetetään vähintään yksi lopullinen näyte mahdollisimman nopeasti viralliseen laboratorioon tai analyysilaitokseen; mukaan liitetään analysoinnissa tai testauksessa tarvittavat tiedot.B. LANNOITTEIDEN ANALYYSIMENETELMÄT(Katso sisällysluettelo s. 2.)YLEISTÄLaboratoriovälineetMenetelmiä koskevissa selostuksissa ei ole tarkasti määritelty tavanomaisia laboratoriovälineitä lukuun ottamatta pulloja ja pipettejä, joiden koot on annettu. Kaikissa kokeissa laboratoriovälineiden on oltava hyvin puhdistettuja, erityisesti pieniä ainemääriä määritettäessä.TarkistusmittauksetEnnen analysointia on välttämätöntä varmistaa, että kaikki välineet toimivat moitteettomasti ja että analyysit suoritetaan oikein käyttämällä, mikäli tarkoituksenmukaista, kemiallisia yhdisteitä, joiden koostumus on tiedossa (esim. ammoniumsulfaattia, monokaliumfosfaattia jne.). Lannoitteiden analyysit saattavat kuitenkin antaa tulokseksi väärän kemiallisen koostumuksen, mikäli analyysimenetelmiä ei noudateta huolellisesti. Joissakin määrityksissä taas määritetään aineita, joiden koostumus voi vaihdella. On suositeltavaa, että laboratoriot käyttävät mahdollisuuksien mukaan standardivertailulannoitteita, joiden koostumus on tarkkaan määritetty.LANNOITTEIDEN ANALYYSIMENETELMIÄ KOSKEVAT YLEISET MÄÄRÄYKSET1. ReagenssitJollei analyysimenetelmässä toisin määrätä, kaikkien reagenssien on oltava analyysilaatua (p.a.). Hivenravinteita analysoitaessa reagenssien puhtaus on tarkistettava nollakokeella. Saadusta tuloksesta riippuu, onko aineiden lisäpuhdistus tarpeen.2. VesiKun analyysimenetelmässä ei liuottamisen, laimentamisen, huuhtelun tai pesun yhteydessä ilmoiteta käytettävää nestettä, liuotinta tai laimenninta, käytetään vettä. Vedessä ei yleensä saa olla mineraaleja tai sen on oltava tislattua. Erikoistapauksissa, jotka mainitaan analyysimenetelmän yhteydessä, vesi on puhdistettava erityistoimenpitein.3. LaboratoriovälineetOttaen huomioon tutkimuslaboratorioissa tavanomaisesti olevan laitteiston, analyysimenetelmien yhteydessä selostetaan vain muutamia välineitä tai laitteistoja koskevia erityisvaatimuksia. Välineiden on oltava täysin puhtaita, erityisesti pieniä määriä analysoitaessa. Laboratorion on varmistuttava siitä, että kaikkien käytettävien mitta-astioiden ja pipettien tarkkuus vastaa asianmukaisia metrologisia standardeja.Menetelmä 1 NÄYTTEEN ESIKÄSITTELY ANALYSOINTIA VARTEN1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä, jolla lopullisesta näytteestä otettu näyte esikäsitellään analysointia varten.2. PERIAATELopullinen näyte, joka on saatu laboratoriossa eri työvaiheiden, tavallisesti seulonnan, jauhamisen ja sekoittamisen jälkeen, esikäsitellään siten että:- toisaalta analyysimenetelmissä määrätty pienin punnitus edustaa laboratorionäytettä- toisaalta lannoitteen hiukkaskoko ei ole voinut näytteen esikäsittelyssä muuttua niin, että lannoitteen liukoisuus eri uuttoreagensseissa muuttuu merkittävästi.3. VÄLINEISTÖNäytteenjakolaite (ei välttämätön).Seuloja, joiden aukot ovat 0,2 ja 0,5 mm.250 ml:n vetoisia ilmatiiviisti suljettavia pulloja.Posliinisurvin ja huhmare tai jauhin.4. KÄYTETTÄVÄN KÄSITTELYTAVAN VALINTAAlkuhuomautusMikäli tuote on sovelias, lopullisesta näytteestä tarvitsee säilyttää vain sen edustava osa.4.1 Lopulliset näytteet, joita ei saa jauhaaKalsiumnitraatti, kalsiummagnesiumnitraatti, natriumnitraatti, chilennitraatti, kalsium syanamidi, nitraattipitoinen kalsiumsyanamidi, ammoniumsulfaatti, ammoniumnitraatit, joiden typpipitoisuus on yli 30 %, urea, Tuomaskuona, osittain liukoinen luonnonfosfaatti, saostettu dihydroitu dikalsiumfosfaatti, kalsinoitu fosfaatti, alumiinikalsiumfosfaatti, hienoksi jauhettu raakafosfaatti.4.2 Lopulliset näytteet, jotka on jaettava ja joista osa on jauhettavaNämä ovat valmisteita, joille tehdään tietyt määritykset ennen jauhamista (esimerkiksi seula-analyysi) ja loput määritykset jauhamisen jälkeen. Näihin kuuluvat kaikki moniravinteiset lannoitteet, jotka sisältävät seuraavia fosfaattiainesosia: Tuomaskuona, alumiinikalsiumfosfaatti, kalsinoitu fosfaatti, hienoksi jauhettu raakafosfaatti ja osittain liukeneva luonnonfosfaatti. Tämän vuoksi lopullinen näyte jaetaan kahteen osaan, jotka ovat mahdollisimman samanlaiset, käyttämällä näytteenjakolaitetta tai jakamalla näyte neljään osaan.4.3 Lopulliset näytteet, joiden kaikki määritykset tehdään jauhetulle valmisteelleVain lopullisen näytteen edustava osa jauhetaan. Tähän ryhmään kuuluvat kaikki ne lannoitteet, joita ei ole lueteltu 4.1 ja 4.2 kohdassa.5. MENETTELYKohdissa 4.2 ja 4.3 mainitun lopullisen näytteen osa seulotaan nopeasti seulalla, jonka aukot ovat 0,5 mm. Jäännös jauhetaan karkeasti, jotta saataisiin valmiste, jossa on mahdollisimman vähän hienoja hiukkasia; tämän jälkeen jäännös seulotaan. Jauhaminen tehdään siten, ettei aine kuumene merkittävästi. Toimenpide toistetaan tarpeen mukaan, kunnes jäljelle ei enää jää jäännöstä, ja toimenpide on suoritettava mahdollisimman nopeasti, jotta vältyttäisiin ainesosien lisääntymiseltä tai hukalta (vesi, ammoniakki). Kokonaan jauhettu ja seulottu valmiste pannaan puhtaaseen pulloon, jossa on tulppa.Ennen kuin analysoitava näyte punnitaan, koko näyte on sekoitettava huolellisesti.6. ERITYISTAPAUKSETa) Lannoitteet, jotka koostuvat useisiin eri luokkiin kuuluvien kiteiden seoksesta Tässä tapauksessa tapahtuu usein erottumista. Tämän vuoksi näyte on ehdottomasti murskattava ja seulottava seulalla, jonka aukot ovat 0,200 mm. Esimerkki: ammo niumfosfaatin ja kaliumnitraatin seos. Tällaisten valmisteiden kohdalla kannattaa jauhaa koko lopullinen näyte.b) Jäännös, joka on vaikea jauhaa ja jossa ei ole lannoittavia ainesosia  Jäännös punnitaan ja sen massa otetaan huomioon lopullista tulosta laskettaessa.c) Valmisteet, jotka hajoavat kuumennettaessa  Jauhaminen on tehtävä niin, ettei valmiste pääse kuumenemaan. Tällöin on suositeltavaa käyttää jauhamiseen huhmaria. Esimerkki: moniravinteiset lannoitteet, jotka sisältävät kalsiumsyanamidia ja ureaa.d) Valmisteet, jotka ovat poikkeuksellisen kosteita tai jotka voivat muuttua tahnamaisiksi jauhettaessa  Jotta varmistettaisiin näytteen homogeenisuus, on valittava pienin tarkoitukseen sopiva seula, joka sopii kokkareiden hajottamiseen käsin tai survimella. Tällaisia valmisteita saattavat olla seokset, joiden tietyt ainesosat sisältävät kidevettä.Menetelmät 2 TYPPIMenetelmä 2.1 AMMONIUMTYPEN MÄÄRITYS1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä ammoniumtypen määrittämiseksi.2. SOVELTAMISALAKaikki typpilannoitteet, mukaan luettuina moniravinteiset lannoitteet, joissa typpi esiintyy ainoastaan joko ammoniumsuoloina tai ammoniumsuoloina yhdessä nitraattien kanssa.Tätä menettelyä ei voida soveltaa lannoitteisiin, jotka sisältävät ureaa, syanamidia tai muita orgaanisia typpiyhdisteitä.3. PERIAATEAmmoniakki vapautetaan ylimääräisellä natriumhydroksidilla; tislataan tiettyyn määrään standardirikkihappoa ja titrataan hapon ylimäärä natrium- tai kaliumhydroksidin standardiliuoksella.4. REAGENSSITTislattu tai demineralisoitu vesi, joka ei sisällä hiilidioksidia eikä typpiyhdisteitä.4.1 Laimennettu suolahappo: yksi tilavuusosa HCl:a (tiheys 20 °C:ssa = 1,18 g/ml) sekä yksi tilavuusosa vettä>TAULUKON PAIKKA>4.8 Natriumhydroksidiliuos, noin 30-prosenttinen NaOH (tiheys 20 °C:ssa = 1,33 g/ml), ammoniakkivapaa4.9 Indikaattoriliuokset4.9.1 SeosindikaattoriLiuos A: Liuotetaan 1 g metyylipunaa 37 ml:aan 0,1-molaarista natriumhydroksidiliuosta ja lisätään vettä, kunnes liuosta on 1 litra.Liuos B: Liuotetaan 1 g metyleenisineä veteen ja lisätään vettä, kunnes liuosta on 1 litra.Sekoitetaan yksi tilavuusosa liuosta A kahteen tilavuusosaan liuosta B.Tämä indikaattori on violetti happamassa liuoksessa, harmaa neutraalissa liuoksessa ja vihreä emäksisessä liuoksessa. Indikaattoriliuosta käytetään 0,5 ml (10 tippaa).4.9.2 MetyylipunaindikaattoriliuosLiuotetaan 0,1 g metyylipunaa 50 ml:aan 95-prosenttista etanolia. Lisätään vettä, kunnes liuosta on 100 ml ja suodatetaan tarvittaessa. Tätä indikaattoria voidaan käyttää (4-5 tippaa) edellisessä kohdassa mainitun indikaattorin sijasta.4.10 Kuohumisen estämiseksi kiehumakiviä, jotka on pesty suolahapossa ja kalsinoitu4.11 Ammoniumsulfaatti, analyysia varten5. VÄLINEISTÖ5.1 Tislauslaitteisto, johon kuuluu sopivan kokoinen pyörökolvi, joka on liitetty jäähdyttimeen pisarankokoojallaHuomautus 1:Erityyppisiä laitteistoja, jotka hyväksytään ja joita suositellaan tämän määrityksen tekemiseksi, on kuvattu kuvioissa 1, 2, 3 ja 4, joista käyvät ilmi laitteistojen kaikki rakennepiirteet.5.2 10, 20, 25, 50, 100 ja 200 ml:n pipetit5.3 500 ml:n mittapullo5.4 Pyörivä ravistin (35-40 kierrosta minuutissa)6. NÄYTTEEN ESIKÄSITTELYKs. menetelmä 1.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 Liuoksen valmistaminenNäytteen liukoisuuskoe suoritetaan huoneenlämpöisessä vedessä 2 %:n mittasuhteessa (paino/tilavuus). Punnitaan 0,001 g:n tarkkuudella taulukon 1 mukaisesti 5 tai 7 tai 10 g valmistettua näytettä, joka pannaan 500 ml:n mittapulloon. Liukoisuuskokeen tuloksen mukaisesti toimitaan seuraavasti:a) Täydellisesti veteen liukenevat valmisteet  Lisätään pulloon näytteen liukenemiseen tarvittava määrä vettä; ravistetaan, ja kun näyte on täydellisesti liuennut, täytetään merkkiin ja sekoitetaan huolellisesti.b) Valmisteet, jotka eivät liukene kokonaan veteen  Lisätään mittapulloon 50 ml vettä ja tämän jälkeen 20 ml suolahappoa (4.1). Ravistetaan. Annetaan liuoksen seistä kunnes hiilidioksidia ei enää kehity. Lisätään 400 ml vettä ja ravistetaan pyörivällä ravistimella (5.4) puoli tuntia. Täytetään vedellä merkkiin, sekoitetaan ja suodatetaan kuivan suodattimen läpi kuivaan astiaan.7.2 Liuoksen analysoiminenKeruupulloon pannaan valitun vaihtoehdon mukaan taulukossa 1 esitetty määrä standardirikkihappoa. Lisätään sopiva määrä valittua indikaattoriliuosta (4.9.1 tai 4.9.2) ja tarvittaessa lisätään vettä, kunnes liuosta on vähintään 50 ml. Jäähdyttimen jatkoputken pään on oltava liuoksen pinnan alapuolella.Pipetoidaan taulukossa annettujen yksityiskohtaisten ohjeiden mukaisesti sopiva määrä [26] kirkasta liuosta laitteiston tislauspulloon. Lisätään vettä, kunnes liuosta on noin 350 ml, sekä useita kiehumakiviä kuohumisen estämiseksi.[26]  Pipetoidun erän sisältämän ammoniumtypen määrä on taulukon 1 mukaan noin:  - 0,05 g muunnoksessa a,  - 0,10 g muunnoksessa b,  - 0,20 g muunnoksessa c.Kootaan tislauslaitteisto ja ammoniakin karkaamista varoen lisätään tislauspulloon 10 ml tai, mikäli testinäytteen liuottamiseksi on käytetty 20 ml suolahappoa (4.1), 20 ml väkevää natriumhydroksidiliuosta (4.8). Kuumennetaan pulloa hitaasti välttäen kovaa kiehumista. Kun liuos alkaa kiehua, tislataan noin 100 ml 10-15 minuutissa; tislattua liuosta tulisi olla noin 250 ml [27]. Kun ammoniakin kehittyminen on todennäköisesti lakannut, lasketaan keruupulloa niin, että jäähdyttimen jatkoputken pää on nesteen pinnan yläpuolella.[27]  Jäähdytin on säädettävä niin, että ainetta kondensoituu jatkuvasti. Tislauksen tulisi olla valmis 30-40 minuutissa.Saatu tisle testataan asianmukaisella reagenssilla, jotta varmistuttaisiin siitä, että kaikki ammoniakki on täysin tislaantunut. Pestään jäähdyttimen jatkoputki pienellä vesimäärällä ja titrataan ylimääräinen happo natrium- tai kaliumhydroksidin standardiliuoksella valitun muunnoksen mukaisesti (katso huomautus 2).Huomautus 2:Erivahvuisia standardiliuoksia voidaan käyttää takaisintitrauksessa edellyttäen, etteivät titraukseen käytetyt määrät ylitä 40-45 ml:aa.7.3 NollakoeNollakoe tehdään samoissa olosuhteissa ja se otetaan huomioon lopullista tulosta laskettaessa.7.4 TarkistusmittausEnnen analyysin suorittamista tarkistetaan, että laitteisto toimii kunnolla ja että menetelmää sovelletaan oikein, analysoimalla vasta valmistetusta ammoniumsulfaattiliuoksesta pipetoitu sopiva määrä (4.11), joka sisältää valitulle muunnokselle sallitun enimmäismäärän typpeä.8. TULOKSEN ILMOITTAMINENAnalyysin tuloksena saadun ammoniumtypen määrä lannoitteessa ilmoitetaan prosentteina.9. LIITTEETKuten 5.1 kohdan ("välineistö") huomautuksessa 1 mainitaan, kuvioissa 1, 2, 3 ja 4 esitetään tässä asiakirjassa käytettävien erityyppisten laitteiden rakennepiirteitä.Taulukko 1 - Lannoitteiden sisältämän ammoniumtypen ja ammonium- ja nitraattitypen määritysPunnitus-, laimennus- ja laskentataulukko menetelmien kaikille muunnoksille a, b ja cMuunnos aTislattavan ammoniumtypen suurin sallittu määrä noin: 50 mg.Keruupulloon pantavan 0,1-molaarisen rikkihapon määrä: 50 ml.Takaisintitraus NaOH:lla tai KOH:lla, 0,1 mol/l.>TAULUKON PAIKKA>Muunnos bTislattavan ammoniumtypen suurin sallittu määrä noin: 100 mg.Keruupulloon pantavan 0,2-molaarisen rikkihapon määrä: 50 ml.Takaisintitraus NaOH:lla tai KOH:lla, 0,2 mol/l.>TAULUKON PAIKKA>Muunnos cTislattavan ammoniumtypen suurin sallittu määrä noin: 200 mg.Keruupulloon pantavan 0,5-molaarisen rikkihapon määrä: 35 ml.Takaisintitraus NaOH:lla tai KOH:lla, 0,5 mol/l.>TAULUKON PAIKKA>Kuvio 1>VIITTAUS KAAVIOON> Teflon tap = Teflonhana  Hole = AukkoKuvio 2>VIITTAUS KAAVIOON> Teflon tap = Teflonhana  Detail = Yksityiskohta (osasuurennos)Kuvio 3>VIITTAUS KAAVIOON>Kuvio 4>VIITTAUS KAAVIOON> Teflon tap = TeflonhanaKuvioiden 1, 2, 3 ja 4 selityksetKuvio 1a) 1 000 ml:n vetoinen pitkäkaulainen pyörökolvi.b) Tislausputki, jossa on roiskeenestokupu ja joka on liitetty jäähdyttimeen pallohioksella (No 18) (jäähdyttimen liitoksena käytettävä pallohios voidaan korvata tarkoitukseen sopivalla kumiliitoksella).c) Suppilo, jossa on teflonhana natriumhydroksidin lisäämistä varten (myös korkki voidaan korvata kumiletkulla, jossa on sulkija).d) Kuusipalloinen jäähdytin, jonka sisäänvirtauskohdassa on pallohios (No 18) ja joka on liitetty ulosvirtauskohdassa lasiseen jatkoputkeen pienellä kumiliitoksella (mikäli jäähdytin on liitetty tislausputkeen kumiletkulla, pallohios voidaan korvata tarkoitukseen sopivalla kumitulpalla).e) 500 ml:n pullo, johon tisle kerääntyy.Laitteisto on valmistettu borosilikaattilasista.Kuvio 2a) 1 000 ml:n vetoinen lyhytkaulainen pyörökolvi, jossa on pallohios (No 35).b) Tislausputki, jossa on pisarankokooja ja jonka sisäänvirtauskohdassa on pallohios (No 35) sekä jonka ulosvirtauskohdassa on pallohios (No 18); tislausputki on liitetty sivusta suppiloon, jossa on teflonhana natriumhydroksidin lisäämistä varten.c) Kuusipalloinen jäähdytin, jonka sisäänvirtauskohdassa on pallohios (No 18) ja joka on liitetty ulosvirtauskohdassa lasiseen jatkoputkeen pienellä kumiliitoksella.d) 500 ml:n pullo, johon tisle kerääntyy.Laitteisto on valmistettu borosilikaattilasista.Kuvio 3a) 750 tai 1 000 ml:n vetoinen pitkäkaulainen ja leveneväsuinen pyörökolvi.b) Tislausputki, jossa on pisarankokooja ja pallohios (No 18) ulosvirtauskohdassa.c) Kulmaputki, jonka sisäänvirtauskohdassa on pallohios (No 18) ja jossa on pisarankokooja (liitokseksi tislausputkeen voidaan pallohioksen sijasta laittaa kumiletku).d) Kuusipalloinen jäähdytin, joka on liitetty ulosvirtauskohdassa lasiseen jatkoputkeen pienellä kumiliitoksella.e) 500 ml:n pullo, johon tisle kerääntyy.Laitteisto on valmistettu borosilikaattilasista.Kuvio 4a) 1 000 ml:n vetoinen pitkäkaulainen leveneväsuinen pyörökolvi.b) Tislausputki, jonka ulosvirtauskohdassa on pisarankokooja ja pallohios (No 18) ja joka on sivusta liitetty suppiloon, jossa on teflonhana natriumhydroksidin lisäämistä varten (pallohioksen sijasta voidaan käyttää tarkoitukseen sopivaa kumitulppaa; hana voidaan korvata kumiletkulla, jossa on asianmukainen sulkija).c) Kuusipalloinen jäähdytin, jonka sisäänvirtauskohdassa on pallohios (No 18) ja joka on liitetty ulosvirtauskohdassa kumiliitoksella lasiseen jatkoputkeen (mikäli jäähdytin on liitetty tislausputkeen kumiletkulla, pallohios voidaan korvata tarkoituksenmukaisella kumitulpalla).d) 500 ml:n pullo tisleen keräämistä varten.Laitteisto on valmistettu borosilikaattilasista.Menetelmät 2.2 NITRAATTI- JA AMMONIUMTYPEN MÄÄRITYSMenetelmä 2.2.1 NITRAATTI- JA AMMONIUMTYPEN MÄÄRITYS ULSCHIN MENETELMÄLLÄ1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä nitraatti- ja ammoniumtypen määrittämiseksi pelkistämällä Ulschin menetelmällä.2. SOVELTAMISALAKaikki typpilannoitteet, mukaan luettuna moniravinteiset lannoitteet, joissa typpi esiintyy ainoastaan nitraatin muodossa tai ammonium- ja nitraattimuodossa.3. PERIAATENitraatit ja nitriitit pelkistetään ammoniakiksi happamassa liuoksessa metallisella raudalla ja ammoniakin ylimäärä vapautetaan natriumhydroksidia lisäämällä; ammoniakki tislataan ja määritetään tietyssä määrässä standardirikkihappoliuosta. Ylimäärärikkihappo titrataan natrium- tai kaliumhydroksidin standardiliuoksella.4. REAGENSSITTislattu tai demineralisoitu vesi, joka ei sisällä hiilidioksidia eikä typpiyhdisteitä.4.1 Laimennettu suolahappo: yksi tilavuusosa HCl:a (tiheys 20 °C:ssa = 1,18 g/ml) sekä yksi tilavuusosa vettä4.2 Rikkihappo: 0,1 mol/l4.3 Natrium- tai kaliumhydroksidiliuos, karbonaatiton: 0,1 mol/l4.4 Rikkihappoliuos, noin 30-prosenttinen H2SO4 (paino/tilavuus), ammoniakkivapaa4.5 Vedyssä pelkistetty rautajauhe (ilmoitetulla määrällä rautaa täytyy pystyä pelkistämään vähintään 0,05 g nitraattityppeä)4.6. Natriumhydroksidiliuos, noin 30-prosenttinen NaOH (tiheys 20 °C:ssa = 1,33 g/ml), ammoniakkivapaa4.7 Indikaattoriliuokset4.7.1 SeosindikaattoriLiuos A: Liuotetaan 1 g metyylipunaa 37 ml:aan 0,1-molaarista natriumhydroksidiliuosta ja lisätään vettä, kunnes liuosta on 1 litra.Liuos B: Liuotetaan 1 g metyleenisineä veteen ja lisätään vettä, kunnes liuosta on 1 litra.Sekoitetaan yksi tilavuusosa liuosta A kahteen tilavuusosaan liuosta B.Tämä indikaattori on violetti happamassa liuoksessa, harmaa neutraalissa liuoksessa ja vihreä emäksisessä liuoksessa. Indikaattoria käytetään 0,5 ml (10 tippaa).4.7.2 MetyylipunaindikaattoriliuosLiuotetaan 0,1 g metyylipunaa 50 ml:aan 95-prosenttista etanolia. Lisätään vettä, kunnes liuosta on 100 ml, ja suodatetaan tarvittaessa.Tätä indikaattoria voidaan käyttää (4-5 tippaa) edellisessä kohdassa mainitun indikaattorin sijasta.4.8 Kuohumisen estämiseksi kiehumakiviä, jotka on pesty suolahapossa ja kalsinoitu4.9 Natriumnitraatti, analyysia varten5. VÄLINEISTÖKs. menetelmä 2.1 "Ammoniumtypen määritys".6. NÄYTTEEN ESIKÄSITTELYKs. menetelmä 1 "Näytteen esikäsittely".7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 Liuoksen valmistaminenKs. menetelmä 2.1 "Ammoniumtypen määritys".7.2 MenettelyKeruupulloon mitataan tarkalleen menetelmän 2.1 taulukossa 1 (muunnos a) ilmoitettu määrä standardirikkihappoa ja lisätään tarvittava määrä indikaattoriliuosta 4.7.1 tai 4.7.2. Jäähdyttimen jatkoputken pään on oltava keruupullossa olevan standardihappoliuoksen pinnan alapuolella.Pipetoidaan kirkasta näyteliuosta menetelmän 2.1 taulukon 1 (muunnos a) mukaisesti laitteiston tislauspulloon. Lisätään 350 ml vettä, 20 ml 30-prosenttista rikkihappoliuosta (4.4), sekoitetaan ja lisätään 5 g pelkistettyä rautaa (4.5). Pullon kaula pestään pipetin avulla muutamalla millilitralla vettä, ja pullon suulle pannaan pieni, pitkävartinen suppilo. Kuumennetaan kiehuvassa vesihauteessa tunti ja pestään sen jälkeen suppilon varsi muutamalla millilitralla vettä.Ammoniakin karkaamista varoen lisätään tislauspulloon 50 ml väkevää natriumhydroksidiliuosta (4.6), tai mikäli näytteen liuottamiseen on käytetty 20 ml suolahappoa (1 + 1), lisätään 60 ml väkevää natriumhydroksidiliuosta (4.6). Kootaan tislauslaitteisto. Ammoniakki tislataan menetelmässä 2.1 selostetun menettelytavan mukaisesti.7.3 NollakoeNollakoe tehdään (ilman näytettä) samoissa olosuhteissa ja se otetaan huomioon lopullista tulosta laskettaessa.7.4 TarkistusmittausEnnen analyysin suorittamista tarkistetaan, että laitteisto toimii kunnolla ja että menetelmää sovelletaan oikein, analysoimalla vasta valmistettua natriumnitraattiliuosta (4.9) määrä, joka sisältää 0,045-0,050 g typpeä.8. TULOKSEN ILMOITTAMINENAnalyysissä tuloksena saatu lannoitteen sisältämä nitraattitypen tai yhdistetyn ammonium- ja nitraattitypen määrä ilmoitetaan prosentteina.Menetelmä 2.2.2  NITRAATTI- JA AMMONIUMTYPEN MÄÄRITYS ARNDIN MENETELMÄLLÄ1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä nitraatti- ja ammoniumtypen määrittämiseksi pelkistämällä Arndin menetelmällä (muutettuna muunnoksin a, b ja c).2. SOVELTAMISALAKs. menetelmä 2.2.1.3. PERIAATENitraattien ja nitriittien pelkistäminen ammoniakiksi magnesiumkloridia (MgCl2) sisältävässä neutraalissa vesiliuoksessa lejeeringillä, joka sisältää 60 % kuparia (Cu) ja 40 % magnesiumia (Mg) (Arndin metalliseos).Ammoniakin tislaaminen, ammoniakin määrän määrittäminen tietyssä määrässä standardirikkihappoa. Ylimäärähapon titraaminen natrium- tai kaliumhydroksidin standardiliuoksella.4. REAGENSSITTislattu tai demineralisoitu vesi, joka ei sisällä hiilidioksidia eikä typpiyhdisteitä.4.1 Laimennettu suolahappo: yksi tilavuusosa HCl:a (tiheys = 1,18) sekä yksi tilavuusosa vettä>TAULUKON PAIKKA>4.8 Natriumhydroksidiliuos: noin 2 mol/l4.9 Arndin metalliseos, analyysia varten jauheena, jonka hiukkaskoko on alle 1 mm4.10 20-prosenttinen magnesiumkloridiliuosLiuotetaan litran keittopullossa 200 g magnesiumkloridia (MgCl2 . 6H2O) noin 600-700 ml:aan vettä. Lisätään 15 g magnesiumsulfaattia (MgSO4 . 7H2O) vaahtoamisen estämiseksi.Liukenemisen jälkeen lisätään 2 g magnesiumoksidia ja joitakin kiehumakiviä kuohumisen estämiseksi ja konsentroidaan suspensio 200 ml:ksi keittämällä ja poistaen samalla kaikki ammoniakki reagenssista. Jäähdytetään, laimennetaan vedellä litraksi ja suodatetaan.4.11 Indikaattoriliuokset4.11.1 SeosindikaattoriLiuos A: Liuotetaan 1 g metyylipunaa 37 ml:aan 0,1-molaarista natriumhydroksidiliuosta ja lisätään vettä, kunnes liuosta on 1 litra.Liuos B: Liuotetaan 1 g metyleenisineä veteen ja lisätään vettä, kunnes liuosta on 1 litra.Sekoitetaan yksi tilavuusosa liuosta A kahteen tilavuusosaan liuosta B.Tämä indikaattori on violetti happamassa liuoksessa, harmaa neutraalissa liuoksessa ja vihreä emäksisessä liuoksessa. Indikaattoria käytetään 0,5 ml (10 tippaa).4.11.2 MetyylipunaindikaattoriliuosLiuotetaan 0,1 g metyylipunaa 50 ml:aan 95-prosenttista etanolia. Lisätään vettä, kunnes liuosta on 100 ml, ja suodatetaan tarvittaessa. Tätä indikaattoria voidaan käyttää (4-5 tippaa) edellisessä kohdassa mainitun indikaattorin sijasta.4.11.3 KongonpunaindikaattoriliuosLiuotetaan 3 g kongonpunaa 1 litraan lämmintä vettä ja suodatetaan liuoksen jäähdyttyä mikäli tarpeellista. Tätä indikaattoria voidaan käyttää kahdessa edellisessä kohdassa mainittujen indikaattorien sijasta happamien liuosten neutralisoimiseksi ennen tislaamista, jolloin indikaattoria käytetään 0,5 ml kohti 100 ml neutralisoitavaa nestettä.4.12 Kuohumisen estämiseksi kiehumakiviä, jotka on pesty suolahapossa ja kalsinoitu4.13 Natriumnitraatti, analyysia varten5. VÄLINEISTÖKs. menetelmä 2.1 "Ammoniumtypen määritys".6. NÄYTTEEN ESIKÄSITTELYKs. menetelmä 1.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 Liuoksen valmistaminen analyysia vartenKs. menetelmä 2.1 "Ammoniumtypen määritys".7.2 Liuoksen analysoiminenKeruupulloon mitataan valitun muunnoksen mukaan täsmälleen menetelmän 2.1 taulukossa 1 ilmoitettu määrä standardirikkihappoa. Lisätään tarvittava määrä valittua indikaattoriliuosta (4.11.1 tai 4.11.2) ja lisätään lopuksi vettä, kunnes liuosta on vähintään 50 ml. Jäähdyttimen jatkoputken pään on oltava liuoksen pinnan alapuolella.Pipetoidaan taulukon 1 mukainen määrä kirkasta näyteliuosta tislauspulloon.Lisätään vettä, kunnes liuosta on noin 350 ml (ks. Huomautus 1), 10 g Arndin metalliseosta (4.9), 50 ml magnesiumkloridiliuosta (4.10) ja muutamia kiehumakiviä (4.12). Pullo liitetään nopeasti tislauslaitteistoon. Kuumennetaan varovasti noin 30 minuuttia. Tämän jälkeen lisätään lämpöä ammoniakin tislaamiseksi. Tislaamista jatketaan noin tunti. Tämän jälkeen pullossa olevan jäännöksen tulisi olla siirappimaista. Kun tislaus on suoritettu, titrataan keruupullossa oleva ylimäärähappo noudattaen menetelmässä 2.1 selostettua menettelyä.Huomautus 1:Mikäli näyteliuos on hapan (näytteen liuottamiseksi on lisätty 20 ml HCl:a (1 + 1) (4.1), se neutraloidaan seuraavasti: lisätään analyysiliuoksen sisältävään tislauspulloon noin 250 ml vettä, tarvittava määrä yhtä mainituista indikaattoreista (4.11.1, 4.11.2 tai 4.11.3) ja ravistetaan huolellisesti.Neutraloidaan 2-molaarisella hydroksidiliuoksella (4.8) ja happamoidaan jälleen tipalla suolahappoa (1 + 1) (4.1). Tämän jälkeen jatketaan 7.2 kohdan mukaisesti (toinen alakohta).7.3 NollakoeNollakoe tehdään (ilman näytettä) samoissa olosuhteissa ja se otetaan huomioon lopullista tulosta laskettaessa.7.4 TarkistusmittausEnnen analysointia tarkistetaan, että laitteisto toimii kunnolla ja että menetelmää sovelletaan oikein, analysoimalla vasta valmistettua natriumnitraattiliuosta (4.13) määrä, joka sisältää valitun muunnoksen mukaisesti 0,050-0,150 g nitraattityppeä.8. TULOKSEN ILMOITTAMINENKs. menetelmä 2.2.1.Menetelmä 2.2.3 NITRAATTI- JA AMMONIUMTYPEN MÄÄRITYS DEVARDAN MENETELMÄLLÄ1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä nitraatti- ja ammoniumtypen määrittämiseksi Devardan menetelmillä (muutettuna muunnoksin a, b ja c).2. SOVELTAMISALAKs. menetelmä 2.2.13. PERIAATENitraattien ja nitriittien pelkistäminen ammoniakiksi vahvasti emäksisessä liuoksessa lejeeringillä, joka sisältää 45 % alumiinia (Al), 5 % sinkkiä (Zn) ja 50 % kuparia (Cu) (Devardan metalliseos). Ammoniakin tislaaminen ja määrittäminen tietyssä määrässä standardirikkihappoa; ylimäärärikkihapon titraaminen natrium- tai kaliumhydroksidin standardiliuoksella.4. REAGENSSITTislattu tai demineralisoitu vesi, joka ei sisällä hiilidioksidia eikä typpiyhdisteitä.4.1 Laimennettu suolahappo: yksi tilavuusosa HCl:a (tiheys = 1,18) sekä yksi tilavuusosa vettä>TAULUKON PAIKKA>4.8 Devardan metalliseos, analyysia vartenJauheena, jonka hiukkasista 90-100 % on alle 0,25 mm ja 50-75 % on alle 0,075 mm.Suositellaan käytettäväksi valmiiksi pakattuja pulloja, jotka sisältävät jauhetta enintään 100 g.4.9 Natriumhydroksidiliuos, noin 30-prosenttinen NaOH (tiheys 20 °C:ssa = 1,33 g/ml), ammoniakkivapaa4.10 Indikaattoriliuokset4.10.1 SeosindikaattoriLiuos A: Liuotetaan 1 g metyylipunaa 37 ml:aan 0,1-molaarista natriumhydroksidiliuosta ja lisätään vettä, kunnes liuosta on 1 litra.Liuos B: Liuotetaan 1 g metyleenisineä veteen ja lisätään vettä, kunnes liuosta on 1 litra.Sekoitetaan yksi tilavuusosa liuosta A kahteen tilavuusosaan liuosta B.Tämä indikaattori on violetti happamassa liuoksessa, harmaa neutraalissa liuoksessa ja vihreä emäksisessä liuoksessa. Indikaattoria käytetään 0,5 ml (10 tippaa).4.10.2 MetyylipunaindikaattoriLiuotetaan 0,1 g metyylipunaa 50 ml:aan 95-prosenttista etanolia. Lisätään vettä, kunnes liuosta on yhteensä 100 ml ja suodatetaan tarvittaessa.Tätä indikaattoria voidaan käyttää (4-5 tippaa) edellisessä kohdassa mainitun indikaattorin sijasta.4.11 Etanoli, 95-96-prosenttinen4.12 Natriumnitraatti analyysia varten5. VÄLINEISTÖKs. menetelmä 2.1.5.1 Tislauslaitteisto, jossa on sopivan suuruinen pyörökolvi ja joka on liitetty jäähdyttimeen tislausputkella, jossa on pisarankokooja, sekä jonka keruupullossa on lisäksi kuplaloukku ammoniakkihukan välttämiseksiTähän määritykseen hyväksyttävä laitteistotyyppi on kuvattu kuviossa 5, josta käyvät ilmi kaikki rakennepiirteet.5.2 10, 20, 25, 50, 100 ja 200 ml:n pipetit5.3 500 ml:n mittapullo5.4 Pyörivä ravistin (35-40 kierrosta minuutissa)6. NÄYTTEEN ESIKÄSITTELYKs. menetelmä 1.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 Liuoksen valmistaminen analyysia vartenKs. menetelmä 2.1 "Ammoniumtypen määritys".7.2 Liuoksen analysoiminenTislauspulloon pipetoidussa näyteliuoksessa ei nitraattitypen määrä saa ylittää taulukossa 1 ilmoitettua suurinta sallittua pitoisuutta.Keruupulloon pannaan valitun muunnoksen mukaan täsmälleen taulukossa 1 ilmoitettu määrä standardirikkihappoa. Lisätään tarvittava määrä valittua indikaattoriliuosta (4.10.1 tai 4.10.2) ja lisätään lopuksi vettä, kunnes liuosta on 50 ml. Jäähdyttimen jatkoputken pään on oltava liuoksen pinnan alapuolella. Kuplaloukku täytetään tislatulla vedellä.Pipetoidaan menetelmän 2.1 taulukon 1 mukainen määrä liuosta tislauspulloon.Lisätään vettä, kunnes tislauspullossa on liuosta 250-300 ml, sekä 5 ml etanolia (4.11) ja 4 g Devardan metalliseosta (4.8). (Ks. huomautus 2.).Otetaan huomioon ammoniakkihukan välttämiseksi tarvittavat toimenpiteet ja lisätään tislauspulloon noin 30 ml 30-prosenttista natriumhydroksidiliuosta (4.9) sekä lisäksi näytteen liuotuksessa mahdollisesti käytetyn kloorivetyhapon (4.1) neutraloimiseen tarvittava lisämäärä liuosta. Tislauspullo liitetään laitteistoon ja liitosten pitävyys varmistetaan. Pulloa ravistetaan huolellisesti sisällön sekoittamiseksi.Kuumennetaan hitaasti niin, että vedyn vapautuminen vähenee huomattavasti noin tunnin kuluttua ja neste alkaa kiehua. Tislaamista jatketaan ja lämpötilaa lisätään niin, että vähintään 200 ml nestettä tislautuu noin 30 minuutissa (tislausta jatketaan enintään 45 minuuttia).Kun tislaus on suoritettu, keruupullo irrotetaan tislauslaitteistosta, jatkoputki ja kuplaloukku pestään huolellisesti ja huuhteluvesi kerätään titrauspulloon. Ylimääräinen happo titrataan menetelmän 2.1 mukaisesti.Huomautus 2:Mikäli liuoksessa on kalsiumsuoloja kuten kalsiumnitraattia ja kalsiumammoniumnitraattia, on ennen tislausta lisättävä 0,700 g natriumfosfaattia (Na2HPO4 . 2H2O) jokaista analysoitavaa näytegrammaa kohti, jotta Ca(OH)2:n muodostuminen estettäisiin.7.3 NollakoeNollakoe tehdään samoissa olosuhteissa ja se otetaan huomioon lopullista tulosta laskettaessa.7.4 TarkistusmittausEnnen analyysin suorittamista tarkistetaan, että laitteisto toimii kunnolla ja että menetelmää sovelletaan oikein, analysoimalla sellainen määrä vasta valmistettua natriumnitraattiliuosta (4.12), joka sisältää valitun muunnoksen mukaan 0,050-0,150 g nitraattityppeä.8. TULOKSEN ILMOITTAMINENKs. menetelmä 2.2.1.Kuvio 5>VIITTAUS KAAVIOON>Kuvion 5 selitysa) 750 ml:n (1 000 ml) vetoinen pitkäkaulainen ja leveneväsuinen pyörökolvi.b) Tislausputki, jossa on pisarankokooja ja pallohios No 18 ulosvirtauskohdassa.c) Kulmaputki, jonka sisäänvirtauskohdassa on pallohios No 18 sekä ulosvirtauskohdassa pisarankokooja (pallohioksen sijasta voidaan käyttää tarkoituksenmukaista kumiliitosta).d) Kuusipalloinen jäähdytin, jonka jatkoputki on kiinnitetty kuplaloukkua pitävään kumitulppaan.e) 750 ml:n keruupullo.f) Kuplaloukku ammoniakkihukan välttämiseksi.Laitteisto on valmistettu borosilikaattilasista.Menetelmät 2.3 KOKONAISTYPPIPITOISUUDEN MÄÄRITYSMenetelmä 2.3.1  NITRAATITTOMAN KALSIUMSYANAMIDIN TYPPIPITOISUUDEN MÄÄRITYS1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä nitraatittoman kalsiumsyanamidin typpipitoisuuden määrittämiseksi.2. SOVELTAMISALAAinoastaan kalsiumsyanamidi (nitraatiton).3. PERIAATEKjeldahlpolton jälkeen muodostunut ammoniumtyppi vapautetaan natriumhydroksidilla. Se kerätään ja mitataan rikkihapon standardiliuoksessa.4. REAGENSSITTislattu tai demineralisoitu vesi, joka ei sisällä hiilidioksidia eikä typpiyhdisteitä.4.1 Laimennettu rikkihappo (tiheys 20 °C:ssa = 1,54 g/ml): yksi tilavuusosa rikkihappoa (tiheys 20 °C:ssa = 1,84 g/ml) sekä yksi tilavuusosa vettä4.2 Kaliumsulfaatti, analyysia varten4.3 Kuparioksidi (CuO): 0,3-0,4 g jokaista määritystä varten, tai vastaava määrä kuparisulfaattipentahydraattia, noin 0,95-1,25 g jokaista määritystä varten4.4 Natriumhydroksidiliuos, noin 30-prosenttinen NaOH (tiheys 20 °C:ssa = 1,33 g/ml), ammoniakkivapaa>TAULUKON PAIKKA>4.11 Indikaattoriliuokset4.11.1 SeosindikaattoriLiuos A: Liuotetaan 1 g metyylipunaa 37 ml:aan 0,1-molaarista natriumhydroksidiliuosta ja lisätään vettä, kunnes liuosta on 1 litra.Liuos B: Liuotetaan 1 g metyleenisineä veteen ja lisätään vettä, kunnes liuosta on 1 litra.Sekoitetaan yksi tilavuusosa liuosta A kahteen tilavuusosaan liuosta B.Tämä indikaattori on violetti happamassa liuoksessa, harmaa neutraalissa liuoksessa ja vihreä emäksisessä liuoksessa. Indikaattoria käytetään 0,5 ml (10 tippaa).4.11.2 MetyylipunaindikaattoriLiuotetaan 0,1 g metyylipunaa 50 ml:aan 95-prosenttista etanolia ja lisätään vettä, kunnes liuosta on 100 ml. Suodatetaan tarvittaessa. Tätä indikaattoria voidaan käyttää (4-5 tippaa) edellisessä kohdassa mainitun indikaattorin sijasta.4.12 Kuohumisen estämiseksi kiehumakiviä, jotka on pesty suolahapossa ja kalsinoitu4.13 Kaliumtiosyanaatti, analyysia varten5. VÄLINEISTÖ5.1 Tislauslaitteisto, ks. menetelmä 2.1 "Ammoniumtypen määritys".5.2 Pitkäkaulainen sopivan suuruinen kjeldahlkolvi5.3 50, 100 ja 200 ml:n pipetit5.4 250 ml:n mittalasi6. NÄYTTEEN ESIKÄSITTELYKs. menetelmä 1.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 Liuoksen valmistaminen analyysia vartenPunnitaan 0,001 g:n tarkkuudella 1 g näytettä kjeldahlkolviin. Lisätään 50 ml laimennettua rikkihappoa (4.1), 10-15 g kaliumsulfaattia (4.2) ja katalysaattori (4.3). Kuumennetaan hitaasti, jotta vesi haihtuisi, keitetään hiljaisella lämmöllä kaksi tuntia, annetaan jäähtyä ja laimennetaan 100-150 ml:lla vettä. Jäähdytetään uudelleen, suspensio siirretään kvantitatiivisesti 250 ml:n mittapulloon, lisätään vettä, sekoitetaan ja suodatetaan kuivan suodattimen läpi kuivaan pulloon.7.2 Liuoksen analysoiminenPipetoidaan valitun muunnoksen mukaisesti (ks. menetelmä 2.1) 50, 100 tai 200 ml edellä saatua liuosta, tislataan ammoniakki menetelmässä 2.1 kuvatulla tavalla ja lisätään niin paljon NaOH-liuosta (4.4), että sitä on runsas ylimäärä.7.3 NollakoeNollakoe tehdään (ilman näytettä) samoissa olosuhteissa ja se otetaan huomioon lopullista tulosta laskettaessa.7.4 TarkistusmittausEnnen analyysin suorittamista tarkistetaan, että laitteisto toimii kunnolla ja että menetelmää sovelletaan oikein, analysoimalla sellainen määrä kaliumtiosyanaatin standardiliuosta (4.13), joka sisältää suunnilleen saman verran typpeä kuin analyysiin pipetoitu näyte.8. TULOKSEN ILMOITTAMINENAnalyysin tuloksena saatu lannoitteen sisältämän typen (N) määrä ilmoitetaan prosentteina.Muunnos a:% N = (50 - A) ( 0,7Muunnos b:% N = (50 - A) ( 0,7Muunnos c:% N = (35 - A) ( 0,875Menetelmä 2.3.2 KOKONAISTYPPIPITOISUUDEN MÄÄRITYS nitraatteja sisältävässä kalsiumsyanamidissa1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä typen kokonaismäärän analysoimiseksi kalsiumsyanamidissa.2. SOVELTAMISALAMenetelmää voidaan soveltaa nitraatteja sisältäviin kalsiumsyanamideihin.3. PERIAATEKjeldahl-menetelmää ei voida suoraan soveltaa nitraatteja sisältäviin kalsiumsyanamideihin. Tämän vuoksi nitraattityppi pelkistetään ammoniakiksi metallisella raudalla ja tinakloridilla ennen kjeldahlpolttoa.4. REAGENSSITTislattu tai demineralisoitu vesi, joka ei sisällä hiilidioksidia eikä typpiyhdisteitä.4.1 Rikkihappo (tiheys 20 °C:ssa = 1,84 g/ml)4.2 Vedyssä pelkistetty rautajauhe4.3 Hienoksi jauhettu kaliumsulfaatti, analyysia varten>TAULUKON PAIKKA>4.10 Indikaattoriliuokset4.10.1 SeosindikaattoriLiuos A: Liuotetaan 1 g metyylipunaa 37 ml:aan 0,1-molaarista natriumhydroksidiliuosta ja lisätään vettä, kunnes liuosta on 1 litra.Liuos B: Liuotetaan 1 g metyleenisineä veteen ja lisätään vettä, kunnes liuosta on 1 litra.Sekoitetaan yksi tilavuusosa liuosta A kahteen tilavuusosaan liuosta B.Tämä indikaattori on violetti happamassa liuoksessa, harmaa neutraalissa liuoksessa ja vihreä emäksisessä liuoksessa. Tätä indikaattoriliuosta käytetään 0,5 ml (10 tippaa).4.10.2 MetyylipunaindikaattoriLiuotetaan 0,1 g metyylipunaa 50 ml:aan 95-prosenttista etanolia ja lisätään vettä, kunnes liuosta on 100 ml. Suodatetaan tarvittaessa. Tätä indikaattoria voidaan käyttää (4-5 tippaa) edellisessä kohdassa mainitun indikaattorin sijasta.4.11 TinakloridiliuosLiuotetaan 120 g SnCl2 . 2H2O:a 400 ml:aan väkevää suolahappoa (tiheys 20 °C:ssa = 1,18 g/ml) ja lisätään vettä, kunnes liuosta on litra. Liuoksen on oltava täysin kirkasta ja se on valmistettava välittömästi ennen käyttöä. Tinakloridin pelkistyskyvyn tarkistaminen on tärkeää.Huomautus:Liuotetaan 0,5 g SnCl2 . 2H2O:a 2 ml:aan väkevää suolahappoa (tiheys 20 °C:ssa = 1,18 g/ml) ja lisätään vettä, kunnes liuosta on 50 ml. Sitten lisätään 5 g Rochellen suolaa (kaliumnatriumtartraattia) ja niin paljon natriumbikarbonaattia, että lakmuspaperikokeessa havaitaan liuoksessa emäksinen reaktio.Titrataan 0,1-molaarisella jodiliuoksella tärkkelysliuoksen toimiessa indikaattorina.1 ml 0,1-molaarista jodiliuosta vastaa 0,01128 g:aa SnCl2 . 2H2O:a.Näin valmistetussa liuoksessa olevasta tinasta vähintään 80 %:n on oltava kaksiarvoisessa muodossa. Titrauksessa on käytettävä vähintään 35 ml 0,1-molaarista jodiliuosta.4.12 Natriumhydroksidiliuos, noin 30-prosenttinen NaOH (tiheys 20 °C:ssa = 1,33 g/ml), ammoniakkivapaa4.13 NitraattiammoniakkistandardiliuosPunnitaan 2,5 g kaliumnitraattia a.p. ja 10,16 g ammoniumsulfaattia a.p. ja pannaan 250 ml:n mittapulloon. Liuotetaan veteen ja lisätään vettä, kunnes liuosta on 250 ml. 1 ml:ssa tätä liuosta on 0,01 g typpeä.4.14 Kuohumisen estämiseksi kiehumakiviä, jotka on pesty suolahapossa ja kalsinoitu5. VÄLINEISTÖKs. menetelmä 2.3.1.6. NÄYTTEEN ESIKÄSITTELYKs. menetelmä 1.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 Liuoksen valmistaminenPunnitaan 0,001 g:n tarkkuudella 1 g näytettä kjeldahlkolviin. Lisätään 0,5 g rautajauhetta (4.2) ja 50 ml tinakloridiliuosta (4.11), sekoitetaan ja annetaan seistä puoli tuntia. Tänä aikana liuosta sekoitetaan uudelleen 10 ja 20 minuutin kuluttua. Tämän jälkeen lisätään 10 g kaliumsulfaattia (4.3) ja 30 ml rikkihappoa (4.1). Liuosta keitetään ja prosessia jatketaan tunnin ajan valkoisen höyryn ilmestymisen jälkeen. Annetaan jäähtyä ja laimennetaan 100-150 ml:lla vettä. Suspensio siirretään kvantitatiivisesti 250 ml:n mittapulloon, jäähdytetään ja lisätään vettä, sekoitetaan ja suodatetaan kuivan suodattimen läpi kuivaan astiaan. Suodatus ei ole välttämätöntä, vaan tämän liuoksen ammoniakki voidaan myös tislata suoraan menetelmän 2.1 muunnoksen a, b tai c mukaan lisäämällä runsas ylimäärä natriumhydroksidia (4.12).7.2 Liuoksen analysoiminenSiirretään pipetillä menetelmän 2.1 muunnoksen a, b tai c mukaan joko 50, 100 tai 200 ml näin saatua liuosta. Ammoniakki tislataan menetelmässä 2.1 kuvatulla tavalla ja tislauspulloon lisätään niin paljon NaOH-liuosta (4.12), että sitä on runsas ylimäärä.7.3 NollakoeNollakoe tehdään (ilman näytettä) samoissa olosuhteissa ja se otetaan huomioon lopullista tulosta laskettaessa.7.4 TarkistusmittausEnnen analyysin suorittamista tarkistetaan, että laitteisto toimii kunnolla ja että menetelmää sovelletaan oikein, käyttämällä standardiliuosta, joka sisältää vastaavan määrän ammonium- ja nitraattityppeä kuin analysoitava nitraatteja sisältävä kalsiumsyanamidi.Tätä varten pipetoidaan 20 ml standardiliuosta (4.13) kjeldahlkolviin.Analyysi tehdään kohdissa 7.1 ja 7.2 esitetyn menetelmän mukaisesti.8. TULOKSEN ILMOITTAMINENAnalyysin tulos on ilmaistava typen (N) kokonaisprosenttiosuutena analysoitavassa lannoitteessa.Muunnos a:% N = (50 - A) ( 0,7Muunnos b:% N = (50 - A) ( 0,7Muunnos c:% N = (35 - A) ( 0,875Menetelmä 2.3.3 UREAN SISÄLTÄMÄN TYPEN KOKONAISMÄÄRÄN MÄÄRITTÄMINEN1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä urean sisältämän typen kokonaismäärän analysoimiseksi.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan ainoastaan niihin urealannoitteisiin, joissa ei ole nitraatteja.3. PERIAATEUrea muutetaan kvantitatiivisesti ammoniakiksi keittämällä sitä rikkihapossa. Näin saatu ammoniakki tislataan emäksisestä liuoksesta ja tisle kerätään ylimäärään standardirikkihappoa. Happo titrataan emäksisen standardiliuoksen avulla.4. REAGENSSITTislattu tai demineralisoitu vesi, joka ei sisällä hiilidioksidia eikä typpiyhdisteitä.4.1 Rikkihappo, väkevä (tiheys 20 °C:ssa = 1,84 g/ml)4.2 Natriumhydroksidiliuos, noin 30-prosenttinen NaOH (tiheys 20 °C:ssa = 1,33 g/ml), ammoniakkivapaa>TAULUKON PAIKKA>4.9 Indikaattoriliuokset4.9.1 SeosindikaattoriLiuos A: Liuotetaan 1 g metyylipunaa 37 ml:aan 0,1-molaarista natriumhydroksidiliuosta ja lisätään vettä, kunnes liuosta on 1 litra.Liuos B: Liuotetaan 1 g metyleenisineä veteen ja lisätään vettä, kunnes liuosta on 1 litra.Sekoitetaan yksi tilavuusosa liuosta A kahteen tilavuusosaan liuosta B.Tämä indikaattori on violetti happamassa liuoksessa, harmaa neutraalissa liuoksessa ja vihreä emäksisessä liuoksessa. Indikaattoria käytetään 0,5 ml (10 tippaa).4.9.2 MetyylipunaindikaattoriliuosLiuotetaan 0,1 g metyylipunaa 50 ml:aan 95-prosenttista etanolia ja lisätään vettä, kunnes liuosta on 100 ml. Suodatetaan tarvittaessa. Tätä indikaattoria voidaan käyttää (4-5 tippaa) edellisessä kohdassa mainitun indikaattorin sijasta.4.10 Kuohumisen estämiseksi kiehumakiviä, jotka on pesty suolahapossa ja kalsinoitu4.11 Urea, analyysia varten5. VÄLINEISTÖ5.1 Tislauslaitteisto, ks. menetelmä 2.1 "Ammoniumtypen määritys"5.2 500 ml:n mittapullo5.3 25, 50 ja 100 ml:n pipetit6. NÄYTTEEN ESIKÄSITTELYKs. menetelmä 1.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 Liuoksen valmistaminenPunnitaan 0,001 g:n tarkkuudella 2,5 g esikäsiteltyä näytettä 300 ml:n kjeldahlkolviin ja kostutetaan 20 ml:lla vettä. Joukkoon sekoitetaan 20 ml väkevää rikkihappoa (4.1) ja lisätään muutama lasikuula kuohumisen estämiseksi. Kolvin kaulaan pannaan pitkävartinen lasisuppilo roiskumisen estämiseksi. Lämmitetään ensin hitaasti ja lisätään sitten lämpöä, kunnes näkyy valkoista höyryä (30-40 minuuttia).Jäähdytetään ja laimennetaan 100-150 ml:lla vettä. Siirretään kvantitatiivisesti 500 ml:n mittapulloon. Mahdollinen sakka erotetaan. Annetaan jäähtyä huoneen lämpötilaan. Täytetään vedellä merkkiin, sekoitetaan ja suodatetaan tarvittaessa kuivan suodattimen läpi kuivaan astiaan.7.2 Liuoksen analysoiminenSiirretään näin saatua liuosta tarkkuuspipetillä tislauspulloon joko 25, 50 tai 100 ml sen mukaan, mikä muunnos on valittu (ks. menetelmä 2.1). Ammoniakki tislataan menetelmässä 2.1 kuvatulla tavalla ja tislauspulloon lisätään niin paljon NaOH:a (tiheys 20 °C:ssa = 1,33 g/ml) (4.2), että sitä on runsas ylimäärä.7.3 NollakoeNollakoe tehdään (ilman näytettä) samoissa olosuhteissa ja se otetaan huomioon lopullista tulosta laskettaessa.7.4 TarkistusmittausEnnen analyysin suorittamista tarkistetaan, että laitteisto toimii kunnolla ja että menetelmää sovelletaan oikein, analysoimalla sopiva määrä vasta valmistettua urealiuosta (4.11).8. TULOKSEN ILMOITTAMINENAnalyysin tulos ilmaistaan typen (N) kokonaisprosenttiosuutena analysoitavassa lannoitteessa.Muunnos a:% N = (50 - A) ( 1,12Muunnos b:% N = (50 - A) ( 1,12Muunnos c:% N = (35 - A) ( 1,40Menetelmä 2.4 SYANAMIDITYPEN MÄÄRITTÄMINEN1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä syanamiditypen määrittämiseksi.2. SOVELTAMISALAKalsiumsyanamidi ja kalsiumsyanamidin ja nitraatin seokset.3. PERIAATESyanamidityppi saostetaan hopeayhdisteenä ja arvioidaan sakkana Kjeldahlin menetelmällä.4. REAGENSSITTislattu tai demineralisoitu vesi, joka ei sisällä hiilidioksidia eikä typpiyhdisteitä.4.1 Jääetikka4.2 Ammoniakkiliuos, joka sisältää 10 massaprosenttia ammoniakkikaasua (tiheys 20 °C:ssa = 0,96 g/ml)4.3 Ammoniakkihopealiuos, Tollensin menetelmälläSekoitetaan 500 ml 10-prosenttista hopeanitraatin vesiliuosta (AgNO3) 500 ml:aan 10-prosenttista ammoniakkia (4.2).Ei saa tarpeettomasti altistaa valolle, lämmölle tai ilmalle. Tavallisesti liuos säilyy vuosia. Reagenssi on hyvälaatuista niin kauan, kuin liuos pysyy kirkkaana.4.4 Väkevä rikkihappo (tiheys 20 °C:ssa = 1,84 g/ml)4.5 Kaliumsulfaatti, analyysia varten4.6 Kuparioksidi (CuO), 0,3-0,4 g jokaiseen analyysiin tai vastaava määrä kuparisulfaattipentahydraattia, 0,95-1,25 g jokaiseen analyysiin4.7 Natriumhydroksidiliuos, noin 30-prosenttinen NaOH (tiheys 20 °C:ssa = 1,33 g/ml), ammoniakkivapaa4.8 Rikkihappo: 0,1 mol/l4.9 Natrium- tai kaliumhydroksidiliuos: 0,1 mol/l4.10 Indikaattoriliuokset4.10.1 SeosindikaattoriLiuos A: Liuotetaan 1 g metyylipunaa 37 ml:aan 0,1-molaarista natriumhydroksidiliuosta ja lisätään vettä, kunnes liuosta on 1 litra.Liuos B: Liuotetaan 1 g metyleenisineä veteen ja lisätään vettä, kunnes liuosta on 1 litra.Sekoitetaan yksi tilavuusosa liuosta A kahteen tilavuusosaan liuosta B.Tämä indikaattori on violetti happamassa liuoksessa, harmaa neutraalissa liuoksessa ja vihreä emäksisessä liuoksessa. Indikaattoria käytetään 0,5 ml (10 tippaa).4.10.2 MetyylipunaindikaattoriliuosLiuotetaan 0,1 g metyylipunaa 50 ml:aan 95-prosenttista etanolia ja lisätään vettä, kunnes liuosta on 100 ml. Suodatetaan tarvittaessa. Tätä indikaattoria voidaan käyttää (4-5 tippaa) edellisessä kohdassa mainitun indikaattorin sijasta.4.11 Kuohumisen estämiseksi kiehumakiviä, jotka on pesty suolahapossa ja kalsinoitu4.12 Kaliumtiosyanaatti, analyysia varten5. VÄLINEISTÖ5.1 Tislauslaitteisto, ks. menetelmä 2.1 "Ammoniumtypen määritys"5.2 500 ml:n mittapullo (esim. Stohmann)5.3 Sopivan kokoinen (300-500 ml), pitkäkaulainen kjeldahlkolvi5.4 50 ml:n pipetti5.5 Pyörivä ravistin (35-40 kierrosta minuutissa)6. NÄYTTEEN ESIKÄSITTELYKs. menetelmä 1.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 TurvallisuustoimenpideKäsiteltäessä ammoniakkihopealiuosta on käytettävä suojalaseja. Kun nesteen pinnalle muodostuu ohut kalvo, voi pienikin täräys aiheuttaa räjähdyksen, joten on noudatettava suurta varovaisuutta.7.2 Analyysiliuoksen valmistaminenPunnitaan 0,001 g:n tarkkuudella 2,5 g esikäsiteltyä näytettä pieneen lasimortteliin. Näytettä hienonnetaan kolme eri kertaa veden kanssa ja joka jauhamiskerran jälkeen vesi kaadetaan 500 ml:n stohmannpulloon. Näyte siirretään kvantitatiivisesti 500 ml:n stohmannpulloon ja huhmare, survin ja suppilo pestään vedellä. Lisätään vettä, kunnes nestettä on noin 400 ml. Lisätään 15 ml etikkahappoa (4.1). Sekoitetaan pyörivällä ravistimella (5.5) kaksi tuntia (30-40 kierrosta minuutissa).Lisätään vettä, kunnes nestettä on 500 ml, sekoitetaan ja suodatetaan.Analyysi on tehtävä mahdollisimman nopeasti.7.3 Liuoksen analysoiminen50 ml suodoksesta siirretään 250 ml:n dekantterilasiin.Lisätään ammoniakkiliuosta (4.2), kunnes liuos on lievästi emäksistä, ja sen jälkeen lisätään 30 ml lämmintä ammoniakkihopeanitraattia (4.3), jotta syanamidin keltainen hopeayhdiste saostuisi.Seoksen annetaan seistä yön yli, sakka suodatetaan ja pestään kylmällä vedellä, kunnes siinä ei enää ole ammoniakkia.Suodatin ja sakka pannaan vielä kosteina kjeldahlkolviin, lisätään 10-15 g kaliumsulfaattia (4.5) ja kohdassa 4.6 ilmoitettu määrä katalysaattoria ja sen jälkeen 50 ml vettä ja 25 ml väkevää rikkihappoa (4.4).Kolvia lämmitetään hitaasti ja sitä ravistellaan samalla hiljaa, kunnes sisältö kiehuu. Lämpöä lisätään ja seosta keitetään, kunnes kolvin sisältö muuttuu värittömäksi tai hailakan vihreäksi.Keittämistä jatketaan tunnin ajan, jonka jälkeen seoksen annetaan jäähtyä.Neste siirretään kvantitatiivisesti kjeldahlkolvista tislauspulloon, lisätään muutama kiehumakivi estämään kuohuntaa (4.11) ja lisätään vettä, kunnes kokonaistilavuus on noin 350 ml. Sekoitetaan ja jäähdytetään.Ammoniakki tislataan menetelmän 2.1 muunnoksen a mukaan ja NaOH-liuosta (4.7) lisätään runsas ylimäärä.7.4 NollakoeNollakoe tehdään (ilman näytettä) samoissa olosuhteissa ja se otetaan huomioon lopullista tulosta laskettaessa.7.5 TarkistusmittausEnnen analyysin suorittamista tarkistetaan, että laitteisto toimii kunnolla ja että menetelmää sovelletaan oikein, analysoimalla sellainen määrä kalsiumtiosyanaatin standardiliuosta (4.12), joka vastaa 0,05 g:aa typpeä.8. TULOKSEN ILMOITTAMINENAnalyysin tulos ilmaistaan syanamiditypen kokonaisprosenttiosuutena analysoitavassa lannoitteessa.% N = (50 - A) ( 0,56Menetelmä 2.5 UREAN BIUREETIN SPEKTROMETRINEN MÄÄRITYS1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä urean sisältämän biureetin määrittämiseksi.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan vain ureaan.3. PERIAATEEmäksisessä väliaineessa kaliumnatriumtartraatin kanssa biureetti ja kaksiarvoinen kupari muodostavat violetin kupariyhdisteen. Liuoksen absorbanssi mitataan noin 546 nm:n (nanometrin) aallonpituudella.4. REAGENSSITTislattu tai demineralisoitu vesi, joka ei sisällä hiilidioksidia eikä ammoniakkia. Veden laatu on erityisen tärkeä tässä määrityksessä.4.1 Metanoli4.2 Rikkihappoliuos, noin 0,1 mol/l4.3 Natriumhydroksidiliuos, noin 0,1 mol/l4.4 Kaliumnatriumtartraatin emäksinen liuosLitran mittapullossa liuotetaan 40 g natriumhydroksidia 500 ml:aan vettä, jonka jälkeen liuoksen annetaan jäähtyä. Lisätään 50 g kaliumnatriumtartraattia (NaKC4H4O6 . 4H2O). Täytetään merkkiin asti. Annetaan seistä 24 tuntia ennen käyttöä.4.5 KuparisulfaattiliuosLiuotetaan litran mittapullossa 15 g kuparisulfaattia (CuSO4. 5H2O) 500 ml:aan vettä. Täytetään merkkiin asti.4.6 Vasta valmistettu biureetin standardiliuosLiuotetaan 250 ml:n mittapullossa 0,250 g puhdasta biureettia [28] veteen. Lisätään vettä, kunnes liuosta on 250 ml. 1 ml:ssa tätä liuosta on 0,001 grammaa biureettia.[28]  Biureetti voidaan puhdistaa etukäteen pesemällä se ammoniakkiliuoksessa (10 %), sitten asetonissa ja kuivattamalla tyhjiössä.4.7 IndikaattoriliuosLiuotetaan 100 ml:n mittapullossa 0,1 g metyylipunaa 50 ml:aan 95-prosenttista etanolia ja lisätään vettä, kunnes liuosta on 100 ml. Mahdolliset liukenemattomat ainekset suodatetaan.5. VÄLINEISTÖ5.1 Spektrometri tai fotometri, jossa on niin herkät tai tarkat suodattimet, että sillä voidaan toistettavasti mitata alle 0,5 % T:n arvoja [29][29]  Katso kohta 9 "Liite".5.2 100, 250 ja 1 000 ml:n mittapullot5.3 2, 5, 10, 20, 25 ja 50 ml:n mittapipetit tai 25 ml:n byretti, jonka mitta-asteikossa on 0,05 ml:n välit5.4 250 ml:n dekantterilasi6. NÄYTTEEN ESIKÄSITTELYKs. menetelmä 1.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 Kalibrointikäyrän piirtäminenSiirretään 0, 2, 5, 10, 20, 25 ja 50 ml biureetin standardiliuosta (4.6) seitsemään 100 ml:n mittapulloon. Täytetään vedellä, kunnes liuosta on noin 50 ml, lisätään yksi tippa indikaattoria (4.7) ja neutraloidaan tarvittaessa 0,1-molaarisella rikkihapolla (4.2). Joukkoon sekoitetaan 20 ml emäksistä tartraattiliuosta (4.4) ja sitten 20 ml kuparisulfaattiliuosta (4.5).Huomautus:Nämä liuokset on mitattava kahdella tarkkuusbyretillä tai mieluummin pipeteillä.Lisätään tislattua vettä, kunnes liuosta on 100 ml, sekoitetaan ja annetaan seistä 15 minuuttia 30 ± 2 °C:ssa.`0`-biureettistandardiliuos vertailuliuoksena mitataan jokaisen liuoksen absorptio noin 546 nm:n aallonpituudella käyttäen aallonpituudeltaan sopivia kyvettejä.Kalibrointikäyrä piirretään käyttäen ordinaattana absorptiota ja vastaavaa milligrammoina ilmaistua biureettimäärää abskissana.7.2 Analyysiliuoksen valmistaminenPunnitaan 10 g esikäsiteltyä näytettä 0,001 g:n tarkkuudella; liuotetaan noin 150 ml:aan vettä 250 ml:n mittapullossa ja täytetään merkkiin asti. Suodatetaan tarvittaessa.Huomautus 1:Jos analysoitava näyte sisältää yli 0,015 g ammoniumtyppeä, se liuotetaan 250 ml:n dekantterilasissa 50 ml:aan metanolia (4.1). Nestettä haihdutetaan, kunnes sitä on jäljellä noin 25 ml. Siirretään kvantitatiivisesti 250 ml:n mittapulloon. Täytetään vedellä merkkiin. Suodatetaan tarvittaessa kuivan poimutetun suodattimen läpi kuivaan astiaan.Huomautus 2:Sameuden poistaminen: Jos nesteessä on kolloidisia aineita, voi suodatuksen aikana esiintyä ongelmia. Analysoitavaksi tarkoitettu liuos on silloin käsiteltävä seuraavasti: Analysoitava näyte liuotetaan 150 ml:aan vettä, lisätään 2 ml 1-molaarista suolahappoa ja suodatetaan liuos kahden tasaisen, hyvin hienon suodattimen läpi 250 m:n mittapulloon. Suodattimet pestään vedellä ja täytetään. Toimenpidettä jatketaan kohdassa 7.3 "Määritys" kuvatun menetelmän mukaisesti.7.3 MääritysOletetun biureettipitoisuuden mukaan siirretään 25 tai 50 ml kohdassa 7.2 mainittua liuosta pipetillä 100 ml:n mittapulloon ja neutraloidaan tarvittaessa 0,1-molaarisella reagenssilla (joko 4.2 tai 4.3) käyttäen metyylipunaa ja lisätään kalibrointikäyrää laadittaessa käytetyllä tarkkuudella 20 ml emäksistä kaliumnatriumtartraattiliuosta (4.4) ja 20 ml kupariliuosta (4.5). Täytetään, sekoitetaan kunnolla ja annetaan seistä 15 minuuttia 30 ± 2 °C:ssa.Tämän jälkeen suoritetaan fotometriset mittaukset ja lasketaan ureassa olevan biureetin määrä.8. TULOKSEN ILMOITTAMINEN>TAULUKON PAIKKA>jossa`C` on biureetin massa milligrammoina, joka luetaan kalibrointikäyrältä,"V" on pipetoidun näyteliuoksen tilavuus.9. LIITEKun "Jo" monokromaattisten (tiettyä aallonpituutta olevien) säteiden intensiteetti, ennen kuin ne kulkevat läpinäkyvän kappaleen läpi, ja "J" on säteiden intensiteetti läpikulun jälkeen, niin:>TAULUKON PAIKKA>jossas = kerroksen paksuus senttimetreissäc = konsentraatio milligrammoina litrassak = aineen spesifinen kerroin Lambert-Beerin laissa.Menetelmät 2.6 ERI TYPPIMUOTOJEN MÄÄRITYS SAMASTA NÄYTTEESTÄMenetelmä 2.6.1  ERI TYPPIMUOTOJEN SISÄLTÄMÄN TYPEN MÄÄRITYS SAMASTA LANNOITENÄYTTEESTÄ, JOKA SISÄLTÄÄ TYPPEÄ NITRAATTI-, AMMONIUM-, UREA- JA SYANAMIDITYPPENÄ1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä eri typpiyhdisteiden määrittämiseksi minkä tahansa muun typpiyhdisteen läsnäollessa.2. SOVELTAMISALAKaikki liitteessä I mainitut lannoitteet, jotka sisältävät typpeä eri yhdisteinä.3. PERIAATE3.1 Liukoisen ja liukenemattoman typen kokonaismääräStandardilannoitteiden luettelon mukaan (liite I) tätä määritystä voidaan soveltaa kalsiumsyanamidia sisältäviin valmisteisiin.3.1.1 Jos analyysinäytteessä ei ole nitraatteja, se hajotetaan suoralla kjeldahlpoltolla.3.1.2 Jos analyysinäytteessä on nitraatteja, se hajotetaan kjeldahlpoltolla, kun se on ensin pelkistetty metallisen raudan ja tinakloridin avulla.Molemmissa tapauksissa ammoniakki määritetään menetelmän 2.1 mukaisesti.Huomautus:Jos analyysissa todetaan, että liukenemattoman typen pitoisuus on yli 0,5 %, voidaan päätellä, että lannoite sisältää muita liukenemattoman typen yhdisteitä, joita ei ole liitteen I luettelossa.3.2 Liukoisen typen yhdisteetSamasta näyteliuoksesta määritetään:3.2.1 Liukoisen typen kokonaismäärä:3.2.1.1 jos näytteessä ei ole nitraatteja, suoralla kjeldahlpoltolla,3.2.1.2 jos näytteessä on nitraatteja, kjeldahlpoltolla osasta näyteliuosta sen jälkeen, kun liuos on pelkistetty Ulschin menetelmällä. Ammoniakki määritetään molemmissa tapauksissa menetelmässä 2.1 kuvatulla tavalla;3.2.2 Liukoisen typen kokonaismäärä nitraattityppeä lukuun ottamatta kjeldahlpoltolla sen jälkeen, kun nitraattityppi on hävitetty happamassa liuoksessa ferrosulfaatilla; ammoniakki määritetään menetelmässä 2.1 kuvatulla tavalla.3.2.3 Nitraattityppi erotusmenetelmällä:3.2.3.1 jos näytteessä ei ole kalsiumsyanamidia, 3.2.1.2:n ja 3.2.2:n erotuksella tai liukenevan typen kokonaismäärän (3.2.1.2) ja ammoniumtypen ja orgaanisen ureatypen (3.2.4 + 3.2.5) summan erotuksella,3.2.3.2 jos näytteessä on kalsiumsyanamidia, 3.2.1.2:n ja 3.2.2:n erotuksella tai 3.2.1.2:n ja 3.2.4 + 3.2.5 + 3.2.6:n summan erotuksella.3.2.4 Ammoniumtyppi:3.2.4.1 vain, jos näytteessä on ammoniumtyppeä ja ammonium- ja nitraattityppeä, soveltamalla menetelmää 1,3.2.4.2 jos näytteessä on ureatyppeä ja/tai syanamidityppeä, kylmätislauksella, kun näytteestä on ensin tehty hieman emäksinen; ammoniakki absorboidaan rikkihapon standardiliuokseen ja määritetään menetelmässä 2.1 kuvatulla tavalla.3.2.5 Ureatyppi:3.2.5.1 muuttamalla ureaasia käyttäen ammoniakiksi, joka titrataan suolahapon standardiliuoksella,tai3.2.5.2 gravimetrisesti ksanthydrolin kanssa: mukana saostuva biureetti voidaan laskea mukaan urean typpeen ilman suurempaa virhettä, sillä sen määrä on yleensä pieni moniravinteisissa lannoitteissa.tai3.2.5.3 vähennyslaskulla seuraavan taulukon mukaisesti:>TAULUKON PAIKKA>3.2.6 Syanamidityppi saostamalla hopeayhdisteenä; typpi arvioidaan sakasta Kjeldahlin menetelmällä.4. REAGENSSITTislattu tai demineralisoitu vesi4.1 Kaliumsulfaatti, analyysia varten4.2 Rautajauhe, joka on pelkistetty vedyllä (määrätyn määrän rautaa on pystyttävä pelkistämään vähintään 50 mg nitraattityppeä)4.3 Kaliumtiosyanaatti, analyysia varten4.4 Kaliumnitraatti, analyysia varten4.5 Ammoniumsulfaatti, analyysia varten4.6 Urea, analyysia varten4.7 Laimennettu rikkihappo, tilavuussuhde 1 : 1: yksi tilavuusosa rikkihappoa (tiheys 20 °C:ssa = 1,84 g/ml) sekä yksi tilavuusosa vettä4.8 Rikkihapon standardiliuos: 0,2 mol/l4.9 Väkevä natriumhydroksidiliuos, noin 30-prosenttinen (paino/tilavuus) NaOH:n vesiliuos, ammoniakkivapaa4.10 Natrium- tai kaliumhydroksidin standardiliuos: 0,2 mol/l, karbonaatiton4.11 TinakloridiliuosLiuotetaan 120 g SnCl2 . 2H2O:a 400 ml:aan väkevää suolahappoa (tiheys 20 °C:ssa = 1,18 g/ml) ja lisätään vettä, kunnes liuosta on litra. Liuoksen on oltava täysin kirkasta ja se on valmistettava välittömästi ennen käyttöä.Huomautus:Tinakloridin pelkistyskyvyn tarkistaminen on tärkeää: Liuotetaan 0,5 g SnCl2 . 2H2O:a 2 ml:aan väkevää suolahappoa (tiheys 20 °C:ssa = 1,18 g/ml) ja lisätään vettä, kunnes liuosta on 50 ml. Sen jälkeen lisätään 5 g Rochellen suolaa (kaliumnatriumtartraattia) ja niin paljon natriumbikarbonaattia, että liuoksessa havaitaan emäksinen reaktio lakmuspaperikokeessa.Titrataan 0,1-molaarisella jodiliuoksella tärkkelyksen toimiessa indikaattorina.1 ml 0,1-molaarista jodiliuosta vastaa 0,01128 g:aa SnCl2 . 2H2O:a.Näin valmistetussa liuoksessa olevasta tinasta vähintään 80 prosentin on oltava kaksiarvoisessa muodossa. Titrauksessa on siksi käytettävä vähintään 35 ml 0,1-molaarista jodiliuosta.4.12 Rikkihappo (tiheys 20 °C:ssa = 1,84 g/ml)4.13 Laimennettu suolahappo: yksi tilavuusosa suolahappoa (tiheys 20 °C:ssa = 1,18 g/ml) sekä yksi tilavuusosa vettä4.14 Etikkahappo: 96-100-prosenttinen4.15 Rikkihappoliuos, joka sisältää noin 30 % H2SO4:a (paino/tilavuus)4.16 Ferrosulfaatti: kiteinen FeSO4 . 7H2O4.17 Rikkihapon standardiliuos: 0,1 mol/l4.18 Oktyylialkoholi4.19 Kyllästetty kaliumkarbonaattiliuos4.20 Natrium- tai kaliumhydroksidin standardiliuos: 0,1 mol/l (karbonaatiton)4.21 Kyllästetty bariumhydroksidiliuos4.22 Natriumkarbonaattiliuos: 10-prosenttinen (paino/tilavuus)4.23 Suolahappo: 2 mol/l4.24 Suolahapon standardiliuos: 0,1 mol/l4.25 UreaasiliuosSuspendoidaan 0,5 g aktiivista ureaasia 100 ml:aan tislattua vettä. Säädetään pH-arvo 5,4:ään pH-mittarilla mitattuna käyttämällä 0,1-molaarista suolahappoa (4.24).4.26 Ksanthydroli5-prosenttinen liuos, liuotettu etanoliin tai metanoliin (4.31) (ei käytetä aineita, joista jää paljon liukenematonta ainesta). Liuosta voidaan säilyttää kolme kuukautta pullossa, jossa on tiivis tulppa ja joka on suojattu valolta.4.27 Kuparioksidi (CuO): 0,3-0,4 g määritystä kohti tai vastaava määrä kuparisulfaattipentahydraattia 0,95-1,25 g määritystä kohti4.28 Kiehumakiviä, jotka on pesty suolahapossa ja kalsinoitu4.29 Indikaattoriliuokset4.29.1 Liuos A: Liuotetaan 1 g metyylipunaa 37 ml:aan 0,1-molaarista natriumhydroksidiliuosta ja lisätään vettä, kunnes liuosta on 1 litra.Liuos B: Liuotetaan 1 g metyleenisineä veteen ja lisätään vettä, kunnes liuosta on 1 litra.Sekoitetaan yksi tilavuusosa liuosta A kahteen tilavuusosaan liuosta B.Tämä indikaattori on violetti happamassa liuoksessa, harmaa neutraalissa liuoksessa ja vihreä emäksisessä liuoksessa. Indikaattoriliuosta käytetään 0,5 ml (10 tippaa).4.29.2 MetyylipunaindikaattoriliuosLiuotetaan 0,1 g metyylipunaa 50 ml:aan 95-prosenttista etanolia. Lisätään vettä, kunnes liuosta on 100 ml, ja suodatetaan tarvittaessa. Tätä indikaattoria voidaan käyttää (4-5 tippaa) edellisessä kohdassa mainitun indikaattorin sijasta.4.30 IndikaattoripapereitaLakmuspaperi, bromotymolisininen (tai muut paperit, jotka ovat herkkiä pH-arvoilla 6-8)4.31 Etanoli tai metanoli: 95-prosenttinen liuos5. VÄLINEISTÖ5.1 TislauslaitteistoKs. menetelmä 2.1.5.2 Laitteisto, jolla määritetään ammoniumtyppi analyysitekniikan 7.2.5.3 mukaan (katso kuvio 6)Laitteisto muodostuu tietyn muotoisesta astiasta, jossa on hiottu lasikaula, sivussa kaula, liitosputki, jossa on roiskesuoja, sekä pystysuora putki, josta ilma virtaa laitteistoon. Putket voidaan liittää astiaan yksinkertaisten rei'itettyjen kumitulppien avulla. On tärkeää, että ilmaputkien päät ovat sopivan muotoiset, sillä kaasukuplien on levittävä tasaisesti astiassa ja absorptioastiassa oleviin liuoksiin. Paras järjestely on sellainen, että putkissa on pienet sienen muotoiset osat, joiden ulkohalkaisija on 20 mm ja joiden reunassa on kuusi 1 mm:n aukkoa.5.3 Laitteisto, jolla määritetään ureatyppi ureaasitekniikan mukaisesti (7.2.6.1)Laitteistoon kuuluu 300 ml:n erlenmeyerpullo, jossa on erotussuppilo ja pieni absorptioastia (katso kuvio 7).5.4 Pyörivä ravistin (35-40 kierrosta minuutissa)5.5 pH-mittari5.6 Säädettävä uuni5.7 Lasivälineet:- 2, 5, 10, 20, 25, 50 ja 100 ml:n pipetit,- 300 ja 500 ml:n pitkäkaulaiset kjeldahlkolvit,- 100, 250, 500 ja 1 000 ml:n mittapullot,- sintratut lasiupokkaat, huokoisuustiheys 5-15 µm,- huhmareet.6. NÄYTTEEN ESIKÄSITTELYKs. menetelmä 1.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 Liukoisen ja liukenemattoman typen kokonaismäärä7.1.1 Näytteet, joissa ei ole nitraatteja7.1.1.1 HappohajotusNäytettä punnitaan 0,001 g:n tarkkuudella määrä, joka sisältää korkeintaan 100 mg typpeä. Se pannaan tislauslaitteiston (5.1) pulloon. Lisätään 10-15 g kaliumsulfaattia (4.1), katalysaattori (4.27) ja muutamia kiehumakiviä (4.28). Sitten lisätään 50 ml laimennettua rikkihappoa (4.7) ja sekoitetaan kunnolla. Lämmitetään ensin varovasti ja sekoitetaan aina välillä, kunnes ei enää muodostu vaahtoa. Lämmitetään nestettä niin, että se kiehuu tasaisesti; liuoksen kirkastuttua sitä keitetään vielä tunti ja estetään orgaanisen aineksen tarttuminen pullon laitoihin. Annetaan jäähtyä. Lisätään varovasti sekoittaen noin 350 ml vettä. Varmistetaan sekoittamalla, että liukeneminen on mahdollisimman täydellistä. Annetaan jäähtyä ja liitetään pullo tislauslaitteistoon (5.1).7.1.1.2 Ammoniakin tislausLaitteiston keräysastiaan pipetoidaan 50 ml 0,2-molaarista rikkihapon standardiliuosta (4.8). Lisätään indikaattori (4.29.1 tai 4.29.2). Varmistutaan siitä, että jäähdyttimen kärki on ainakin 1 cm liuoksen pinnan alapuolella.Huolehtien varotoimista, joiden tarkoituksena on estää ammoniakin häviäminen, lisätään tislauspulloon varovasti niin paljon väkevää natriumhydroksidiliuosta (4.9), että nesteestä tulee vahvasti emäksistä (tavallisesti riittää 120 ml; tarkistetaan lisäämällä muutama tippa fenolftaleiiniä. Tislauksen päätyttyä pullossa olevan liuoksen on yhä oltava selvästi emäksistä.). Pulloa lämmitetään niin, että puolessa tunnissa tislautuu 150 ml. Tarkistetaan indikaattoripaperilla (4.30), että tislaus on suoritettu loppuun. Mikäli näin ei ole, tislataan vielä 50 ml ja koe toistetaan, kunnes lisätislaustuote reagoi neutraalisti indikaattoripaperiin (4.30). Keräysastia lasketaan alemmas, tislataan vielä muutama millimetri ja huuhdellaan jäähdyttimen kärki. Loput haposta titrataan 0,2-molaarisella kalium- tai natriumhydroksidin standardiliuoksella (4.10), kunnes indikaattori muuttaa väriä.7.1.1.3 NollakoeNollakoe tehdään (ilman näytettä) samoissa olosuhteissa ja se otetaan huomioon lopullista tulosta laskettaessa.7.1.1.4 Tuloksen ilmoittaminen>TAULUKON PAIKKA>jossaa = nollakokeessa kulunut millilitroina ilmoitettu 0,2-molaarisen natrium- tai kaliumhydroksidin standardiliuoksen määrä, kun laitteiston keräysastiaan (5.1) pipetoitiin 50 ml 0,2-molaarista rikkihapon standardiliuosta (4.8),A = millilitroina ilmoitettu 0,2-molaarisen natrium- tai kaliumhydroksidin standardiliuoksen määrä, joka kului analyysissä,M = näytteen massa grammoina.7.1.2 Näytteet, joissa on nitraatteja7.1.2.1 AnalyysinäytePunnitaan 0,001 g:n tarkkuudella näytteestä määrä, joka sisältää enintään 40 mg nitraattityppeä.7.1.2.2 Nitraatin pelkistäminenNäyte sekoitetaan pienessä huhmareessa 50 ml:aan vettä. Siirretään yhdessä mahdollisimman pienen vesimäärän kanssa 500 ml:n kjeldahlkolviin. Lisätään 5 g pelkistettyä rautaa (4.2) ja 50 ml tinakloridiliuosta (4.11). Ravistetaan ja annetaan seistä puoli tuntia. Tänä aikana näytettä sekoitetaan ensin 10 ja sitten 20 minuutin kuluttua.7.1.2.3 KjeldahlpolttoLisätään 30 ml rikkihappoa (4.12), 5 g kaliumsulfaattia (4.1), edellä esitetty määrä katalysaattoria (4.27) ja kiehumakiviä (4.28). Lämmitetään varovasti hieman kallellaan olevassa kolvissa. Lämpöä lisätään hitaasti ja liuosta ravistellaan usein, jotta seos pysyy suspendoituneena: neste tummuu ja sitten kirkastuu, kun muodostuu kellanvihreää vedetöntä ferrosulfaattisuspensiota. Lämmittämistä jatketaan kiehumispisteessä tunnin ajan, jonka jälkeen liuos on kirkas. Annetaan jäähtyä. Kolvin sisältö siirretään varovasti pieneen vesimäärään ja lisätään vähitellen 100 ml vettä. Sekoitetaan ja siirretään kolvin sisältö 500 ml:n mittapulloon. Täytetään vedellä. Sekoitetaan. Suodatetaan kuivan suodattimen läpi kuivaan astiaan.7.1.2.4 Liuoksen analysoiminenTislauslaitteiston (5.1) pulloon siirretään pipetillä liuosta määrä, jossa on korkeintaan 100 mg typpeä. Laimennetaan tislatulla vedellä, kunnes liuosta on noin 350 ml, lisätään muutamia kiehumakiviä (4.28), liitetään pullo tislauslaitteistoon ja jatketaan määritystä kohdassa 7.1.1.2 kuvatulla tavalla.7.1.2.5 NollakoeKs. 7.1.1.3.7.1.2.6 Tuloksen ilmoittaminen>TAULUKON PAIKKA>jossaa = nollakokeessa kulunut millilitroina ilmoitettu 0,2-molaarisen natrium- tai kaliumhydroksidin standardiliuoksen määrä, kun laitteiston keräysastiaan (5.1) pipetoitiin 50 ml 0,2-molaarista rikkihapon standardiliuosta (4.8),A = millilitroina ilmoitettu 0,2-molaarisen natrium- tai kaliumhydroksidin standardiliuoksen määrä, joka kului analyysissä,M = kohdassa 7.1.2.4 pipetoidun näytteen massa grammoina7.2 Liukoisen typen muodot7.2.1 Analyysiliuoksen valmistaminenPunnitaan 0,001 g:n tarkkuudella 10 g näytettä ja pannaan se 500 ml:n mittapulloon.7.2.1.1 Lannoitteet, jotka eivät sisällä syanamidityppeäPulloon lisätään 50 ml vettä ja 20 ml laimennettua suolahappoa (4.13). Sekoitetaan ja annetaan seistä, kunnes hiilidioksidin muodostuminen päättyy. Sitten lisätään 400 ml vettä ja sekoitetaan pyörivässä ravistimessa (5.4) puoli tuntia. Täytetään vedellä merkkiin, sekoitetaan ja suodatetaan kuivan suodattimen läpi kuivaan astiaan.7.2.1.2 Lannoitteet, jotka sisältävät syanamidityppeäPulloon lisätään 400 ml vettä ja muutama tippa metyylipunaa (4.29.2). Tarvittaessa liuos tehdään happamaksi etikkahapolla (4.14). Lisätään 15 ml etikkahappoa (4.14). Sekoitetaan pyörivässä ravistimessa (5.4) kaksi tuntia. Tarvittaessa liuos tehdään uudelleen happamaksi toimenpiteen aikana etikkahapolla (4.14). Täytetään vedellä merkkiin, sekoitetaan, suodatetaan välittömästi kuivan suodattimen läpi kuivaan astiaan ja määritetään syanamidityppi välittömästi.Molemmissa tapauksissa typen eri liukenevat muodot määritetään liuoksen valmistuspäivänä aloittaen syanamiditypestä ja ureatypestä, jos niitä on näytteessä.7.2.2. Liukoisen typen kokonaismäärä:7.2.2.1 Näytteet, joissa ei ole nitraattejaPipetoidaan 300 ml:n kjeldahlkolviin suodosta (7.2.1.1 tai 7.2.1.2), joka sisältää enintään 100 mg typpeä. Lisätään 15 ml väkevää rikkihappoa (4.12), 0,4 g kuparioksidia tai 1,25 g kuparisulfaattia (4.27) ja muutamia kiehumakiviä (4.28). Lämmitetään ensin varovasti, jotta hajoaminen alkaa, ja sitten korkeammassa lämpötilassa, kunnes liuos muuttuu värittömäksi tai hailakan vihertäväksi ja nesteestä nousee selvästi valkoista höyryä. Jäähdyttämisen jälkeen liuos siirretään kvantitatiivisesti tislauspulloon ja laimennetaan vedellä, kunnes liuosta on noin 500 ml, ja lisätään muutamia kiehumakiviä (4.28). Pullo liitetään tislauslaitteistoon (5.1) ja määrittämistä jatketaan kohdassa 7.1.1.2 kuvatulla tavalla.7.2.2.2 Näytteet, joissa on nitraattejaSiirretään 500 ml:n erlenmeyerpulloon täyspipetillä suodosta (7.2.1.1 tai 7.2.1.2), joka sisältää korkeintaan 40 mg nitraattityppeä. Tässä analyysivaiheessa typen kokonaismäärä ei ole tärkeä. Lisätään 10 ml 30-prosenttista rikkihappoa (4.15) ja 5 g pelkistettyä rautaa ja erlenmeyerpullo peitetään välittömästi kellonlasilla. Lämmitetään varovasti, kunnes reaktio on tasainen, mutta ei voimakas. Tässä vaiheessa lämmittäminen lopetetaan ja pullon annetaan seistä ainakin kolme tuntia huoneen lämpötilassa. Neste siirretään veden kanssa kvantitatiivisesti 250 ml:n mittapulloon lukuun ottamatta liukenematonta rautaa - täytetään vedellä merkkiin asti. Sekoitetaan kunnolla ja 300 ml:n kjeldahlkolviin siirretään täyspipetillä liuosta, joka sisältää korkeintaan 100 mg typpeä. Lisätään 15 ml väkevää rikkihappoa (4.12), 0,4 g kuparioksidia tai 1,25 g kuparisulfaattia (4.27) ja muutamia kiehumakiviä (4.28). Ensin lämmitetään varovasti niin, että hajoaminen alkaa, ja sitten korkeammassa lämpötilassa, kunnes neste muuttuu värittömäksi tai hailakan vihertäväksi ja näkyy selvästi valkoista höyryä. Liuoksen jäähdyttyä liuos siirretään kvantitatiivisesti tislauspulloon ja laimennetaan vedellä 500 ml:ksi sekä lisätään muutamia kiehumakiviä (4.28). Pullo liitetään tislauslaitteistoon (5.1) ja määritystä jatketaan kohdassa 7.1.1.2 kuvatulla tavalla.7.2.2.3 NollakoeKs. 7.1.1.3.7.2.2.4 Tuloksen ilmoittaminen>TAULUKON PAIKKA>jossaa = nollakokeessa kulunut millilitroina ilmoitettu 0,2-molaarisen natrium- tai kaliumhydroksidin standardiliuoksen määrä, kun laitteiston keräysastiaan (5.1) pipetoitiin 50 ml 0,2-molaarista rikkihapon standardiliuosta (4.8),A = analyysissä kulunut millilitroina ilmoitettu 0,2-molaarisen natrium- tai kaliumhydroksidin standardiliuoksen määrä,M = kohdassa 7.2.2.1 tai 7.2.2.2 pipetoidun näytteen massa grammoina.7.2.3 Liukoisen typen kokonaismäärä lukuun ottamatta nitraattityppeäSiirretään 300 ml:n kjeldahlkolviin täyspipetillä suodosta (7.2.1.1 tai 7.2.1.2), joka sisältää enintään 50 mg määritettävää typpeä. Laimennetaan vedellä, kunnes liuosta on 100 ml, lisätään 5 g ferrosulfaattia (4.16), 20 ml väkevää rikkihappoa (4.1) ja kiehumakiviä (4.28). Lämmitetään ensin varovasti ja lisätään sitten lämpöä, kunnes nesteestä nousee valkoista höyryä. Hajotusta jatketaan 15 minuuttia. Lämmittäminen lopetetaan, lisätään kuparioksidi (4.27) katalysaattoriksi ja näyte pidetään lämpötilassa, jossa syntyy valkoista höyryä vielä 10-15 minuuttia. Jäähdyttämisen jälkeen kjeldahlkolvin sisältö siirretään kvantitatiivisesti laitteiston (5.1) tislauspulloon. Laimennetaan veteen niin, että liuosta on 500 ml, ja lisätään muutamia kiehumakiviä (4.28). Pullo liitetään tislauslaitteistoon ja määrittämistä jatketaan kohdassa 7.1.1.2 kuvatulla tavalla.7.2.3.1 NollakoeKs. 7.1.1.3.7.2.3. Tuloksen ilmoittaminen>TAULUKON PAIKKA>jossaa = nollakokeessa kulunut millilitroina ilmoitettu 0,2-molaarisen natrium- tai kaliumhydroksidin standardiliuoksen määrä, kun laitteiston keräysastiaan (5.1) pipetoitiin 50 ml 0,2-molaarista rikkihapon standardiliuosta (4.8),A = analyysissä kulunut millilitroina ilmoitettu 0,2-molaarisen natrium- tai kaliumhydroksidin standardiliuoksen määrä,M = määritystä varten pipetoidun näytteen massa grammoina.7.2.4 Nitraattityppi7.2.4.1 Näytteet, joissa ei ole kalsiumsyanamidiaSaadaan vähentämällä keskenään kohdissa 7.2.2.4 ja 7.2.3.2 saadut tulokset ja/tai kohdassa 7.2.2.4 saatu tulos sekä kohdissa 7.2.5.2 tai 7.2.5.5 ja 7.2.6.3 tai 7.2.6.5 tai 7.2.6.6 saatujen tulosten summa.7.2.4.2 Näytteet, joissa on kalsiumsyanamidiaSaadaan vähentämällä keskenään kohdissa 7.2.2.4 ja 7.2.3.2 saadut tulokset sekä kohdassa 7.2.2.4 saatu tulos ja kohdassa 7.2.5.5 ja kohdassa 7.2.6.3 tai 7.2.6.5 tai 7.2.6.6 sekä kohdassa 7.2.7 saatujen tulosten summa.7.2.5 Ammoniumtyppi7.2.5.1 Vain näytteet, joissa on ammoniumtyppeä sekä ammonium- ja nitraattityppeäTislauslaitteiston (5.1) pulloon siirretään täyspipetillä suodoksesta (7.2.1.1) näyte, joka sisältää enintään 100 mg ammoniumtyppeä. Lisätään vettä niin, että kokonaistilavuudeksi tulee noin 350 ml, ja lisätään myös muutamia kiehumakiviä (4.28) nopeuttamaan kiehumista. Pullo liitetään tislauslaitteistoon, lisätään 20 ml natriumhydroksidiliuosta (4.9) ja tislataan kohdassa 7.1.1.2 kuvatulla tavalla.7.2.5.2 Tuloksen ilmoittaminen>TAULUKON PAIKKA>jossaa = nollakokeessa kulunut millilitroina ilmoitettu 0,2-molaarisen natrium- tai kaliumhydroksidin standardiliuoksen määrä, kun laitteiston keräysastiaan (5.1) pipetoitiin 50 ml 0,2-molaarista rikkihapon standardiliuosta (4.8),A = analyysissa kulunut millilitroina ilmoitettu 0,2-molaarisen natrium- tai kaliumhydroksidin standardiliuoksen määrä,M = määritystä varten pipetoidun näytteen massa grammoina.7.2.5.3 Näytteet, joissa on ureaa ja/tai syanamidityppeäLaitteiston (5.2) kuivaan pulloon siirretään täyspipetillä näyte suodoksesta (7.2.1.1 tai 7.2.1.2), joka sisältää enintään 20 mg ammoniumtyppeä. Tämän jälkeen kootaan laitteisto. Pipetoidaan 300 ml:n erlenmeyerpulloon 50 ml 0,1-molaarista rikkihapon standardiliuosta (4.17) ja niin paljon tislattua vettä, että nesteen pinta on noin 5 cm syöttöputken suun yläpuolella. Reaktiopullon sivukaulan kautta kaadetaan tislattua vettä niin, että tilavuudeksi tulee noin 50 ml. Sekoitetaan. Ilmastamisen aikana esiintyvän vaahtoamisen välttämiseksi lisätään muutama tippa oktyylialkoholia (4.18). Liuoksesta tehdään tämän jälkeen emäksistä 50 ml:lla kyllästettyä kaliumkarbonaattiliuosta (4.19) ja kylmästä suspensiosta näin vapautuvan ammoniakin erottaminen aloitetaan välittömästi. Tähän tarkoitukseen tarvittava voimakas ilmavirta (virtaus noin kolme litraa minuutissa) puhdistetaan etukäteen ohjaamalla se laimennettua rikkihappoa ja laimennettua natriumhydroksidia sisältävien pesupullojen kautta. Paineilman käyttämisen sijasta voidaan myös työskennellä tyhjiössä (vesipumppu), mikäli sisäänvirtausputki on liitetty riittävän ilmatiiviisti ammoniakin keräysastiaan. Ammoniakki on yleensä poistunut kokonaan kolmen tunnin kuluttua. Kannattaa kuitenkin varmistaa asia vaihtamalla keräyspullo. Kun toimenpide on valmis, pullo irrotetaan laitteistosta, putken kärki ja pullon seinämät huuhdellaan vähäisellä määrällä tislattua vettä. Happoylimäärä titrataan 0,1-molaarisella natriumhydroksidin standardiliuoksella (4.20), kunnes indikaattori muuttuu harmaaksi (4.29.1).7.2.5.4 NollakoeKs. 7.1.1.3.7.2.5.5 Tuloksen ilmoittaminen>TAULUKON PAIKKA>jossaa = nollakokeessa kulunut millilitroina ilmoitettu 0,1-molaarisen natrium- tai kaliumhydroksidin standardiliuoksen määrä, kun laitteiston (5.2) 300 ml:n erlenmeyerpulloon pipetoitiin 50 ml 0,1-molaarista rikkihapon standardiliuosta (4.17),A = analyysissa kulunut millilitroina ilmoitettu 0,1-molaarisen natrium- tai kaliumhydroksidin standardiliuoksen määrä,M = määritystä varten pipetoidun näytteen massa grammoina.7.2.6 Ureatyppi7.2.6.1 Ureaasimenetelmä500 ml:n mittapulloon siirretään täyspipetillä suodosta (7.2.1.1 tai 7.2.1.2), joka sisältää enintään 250 mg ureatyppeä. Fosfaattien saostamiseksi lisätään hieman kyllästettyä bariumhydroksidiliuosta (4.21), kunnes saostumista ei enää esiinny. Poistetaan tämän jälkeen loput bariumionit (ja kaikki liuenneet kalsiumionit) 10-prosenttisen natriumkarbonaattiliuoksen avulla (4.22).Annetaan laskeutua ja tarkistetaan, onko saostuminen tapahtunut täydellisesti. Täytetään merkkiin saakka, sekoitetaan ja suodatetaan poimutetun suodattimen läpi. 50 ml suodosta pipetoidaan laitteiston (5.3) 300 ml:n erlenmeyerpulloon. Suodos tehdään happamaksi 2-molaarisella suolahapolla (4.23), kunnes pH-arvoksi saadaan pH-mittarilla (5.5) mitattuna 3. pH-arvo nostetaan tämän jälkeen 5,4:ään 0,1-molaarisella natriumhydroksidilla (4.20).Ammoniakin hävikin välttämiseksi erlenmeyerpullo suljetaan ureaasilla hajottamisen ajaksi tulpalla, jossa on erotussuppilo ja pieni kuplaloukku, joka sisältää tarkalleen 2 ml 0,1-molaarista suolahapon standardiliuosta (4.24). Erotussuppilon kautta kaadetaan 20 ml ureaasiliuosta (4.25) ja liuoksen annetaan olla tunnin ajan 20-25 °C:n lämpötilassa. Sitten pipetoidaan 25 ml 0,1-molaarista suolahapon standardiliuosta (4.24) erotussuppiloon, annetaan sen valua liuokseen ja huuhdellaan sitten pienellä vesimäärällä. Samalla tavalla siirretään suoja-astian sisältö kvantitatiivisesti erlenmeyerpullossa olevaan liuokseen. Happoylimäärä titrataan 0,1-molaarisella natriumhydroksidin standardiliuoksella (4.20), kunnes pH-arvoksi pH-mittarilla mitattuna saadaan 5.4.7.2.6.2 NollakoeKs. 7.1.1.3.7.2.6.3 Tuloksen ilmoittaminen>TAULUKON PAIKKA>jossaa = Nollakokeessa kulunut millilitroina ilmoitettu 0,1-molaarisen natrium- tai kaliumhydroksidin standardiliuoksen määrä, kun nollakoe suoritettiin tarkalleen samoissa olosuhteissa kuin analyysi,A = analyysissa kulunut millilitroina ilmoitettu 0,1-molaarisen natrium- tai kaliumhydroksidin standardiliuoksen määrä,M = määritystä varten pipetoidun näytteen massa grammoina.Huomautus:1) Bariumhydroksidi- ja natriumkarbonaattiliuoksilla saostamisen jälkeen täytetään merkkiin saakka, suodatetaan ja neutraloidaan mahdollisimman nopeasti.2) Titrauskoe voidaan suorittaa myös indikaattorin (4.29.2) kanssa, mutta päätepistettä on silloin vaikeampi havaita.7.2.6.4 Gravimetrinen menetelmä ksanthydrolilla250 ml:n dekantterilasiin siirretään tarkkuuspipetillä suodosta (7.2.1.1 tai 7.2.1.2), joka sisältää enintään 20 mg ureaa. Lisätään 40 ml etikkahappoa (4.14). Sekoitetaan lasisauvalla minuutin ajan ja annetaan mahdollisen sakan laskeutua viisi minuuttia. Suodatetaan tasaisella alustalla 100 ml:n dekantterilasiin, pestään useilla millilitroilla etikkahappoa (4.14), lisätään sitten suodokseen tipoittain 10 ml ksanthydrolia (4.26) jatkuvasti lasisauvalla sekoittaen. Annetaan laskeutua, kunnes näkyy sakkaa, jolloin sekoitetaan jälleen yhden tai kahden minuutin ajan. Annetaan seistä puolitoista tuntia. Suodatetaan alentaen hieman painetta lasisen suodatinupokkaan läpi, joka on kuivattu ja punnittu; pestään kolme kertaa 5 ml:lla etanolia (4.31) yrittämättä poistaa kaikkea etikkahappoa. Pannaan uuniin ja pidetään 130 °C:n lämpötilassa tunnin ajan (lämpötila ei saa nousta yli 145 °C:n). Annetaan jäähtyä kuivauskaapissa ja punnitaan.7.2.6.5 Tuloksen ilmoittaminen>TAULUKON PAIKKA>jossam1 = saadun sakan massa grammoina,M2 = määritystä varten pipetoidun näytteen massa grammoina.Tulos korjataan nollakokeesta saadulla arvolla. Biureetti voidaan yleensä mitata urean typen mukana, ilman että siitä aiheutuu suurtakaan virhettä, sillä sen absoluuttinen määrä on pieni moniravinteisissa lannoitteissa.7.2.6.6 ErotusmenetelmäUrean typpi voidaan laskea myös seuraavan taulukon mukaan:>TAULUKON PAIKKA>7.2.7 SyanamidityppiPipetoidaan suodoksesta (7.2.1.2) määrä, joka sisältää 10-30 mg syanamidityppeä, ja pannaan se 250 ml:n dekantterilasiin. Analyysia jatketaan menetelmän 2.4 mukaan.8. TULOSTEN VARMISTAMINEN8.1 Tietyissä tapauksissa voi punnitusta näytteestä suoraan saadun typen kokonaismäärässä (7.1) ja liukoisen typen kokonaismäärässä (7.2.2) olla ero. Ero ei kuitenkaan saa olla suurempi kuin 0,5 %. Jos näin kuitenkin on, lannoite sisältää sellaisia liukenemattoman typen muotoja, joita ei ole liitteen I luettelossa.8.2 Ennen jokaista analyysia on tarkistettava, että laitteisto toimii kunnolla ja että menetelmää sovelletaan oikein, käyttämällä standardiliuosta, joka sisältää eri typpimuotoja samassa suhteessa kuin analysoitava näyte. Tämä standardiliuos valmistetaan kaliumtiosyanaatin (4.3), kaliumnitraatin (4.4), ammoniumsulfaatin (4.5) ja urean (4.6) standardiliuoksista.Kuvio 6 Laite ammoniumtypen määritystä varten (7.2.5.3)>VIITTAUS KAAVIOON> Six apertures of 1 mm in diameter = Kuusi aukkoa, joiden läpimitta on 1 mm.Kuvio 7 Laite ureatypen määritystä varten (7.2.6.1)>VIITTAUS KAAVIOON>Menetelmä 2.6.2 ERI TYPPIMUOTOJEN MÄÄRITTÄMINEN LANNOITTEISTA, JOTKA SISÄLTÄVÄT TYPPEÄ AINOASTAAN NITRAATTI-, AMMONIUM- JA UREATYPEN MUODOSSA1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään yksinkertaistettu menetelmä eri typpimuotojen määrittämiseksi lannoitteista, jotka sisältävät typpeä ainoastaan nitraatti-, ammonium- ja ureatyppenä.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää voidaan soveltaa kaikkiin liitteessä I lueteltuihin lannoitteisiin, jotka sisältävät pelkästään nitraatti-, ammonium- tai ureatyppeä.3. PERIAATEYhdestä näyteliuoksesta otetuille osanäytteille tehdään seuraavat määritykset:3.1 Liukoisen typen kokonaismäärä:3.1.1 jos näytteessä ei ole nitraatteja, suoralla kjeldahlpoltolla3.1.2 jos näytteessä on nitraatteja, kjeldahlpoltolla sen jälkeen, kun liuos on pelkistetty Ulschin menetelmällä. Ammoniakki määritetään kummassakin tapauksessa menetelmän 2.1 mukaisesti3.2 Liukoinen kokonaistyppi nitraattityppeä lukuun ottamatta kjeldahlpoltolla, kun nitraattityppi on poistettu ferrosulfaatilla. Ammoniakki määritetään menetelmän 2.1 mukaisesti3.3 Nitraattityppi 3.1.2 ja 3.2 kohtien välisellä erotuksella tai liukoisen kokonaistypen (3.1.2) sekä ammoniumtypen ja ureatypen (3.4 + 3.5) summan välisellä erotuksella3.4 Ammoniumtyppi kylmätislauksella, kun liuos on ensin tehty heikosti emäksiseksi. Ammoniakkia syntyy rikkihappoliuoksessa, ja se määritetään menetelmän 2.1 mukaisesti3.5 Ureatyppi joko:3.5.1 ureaasia käyttäen muuttamalla se ammoniakiksi, joka määritetään titraamalla suolahapon standardiliuoksella3.5.2 gravimetrisesti ksanthydrolia käyttäen. Saostettu biureetti voidaan määrittää yhdessä ureatypen kanssa varsin tarkasti. Sen pitoisuus on yleensä pieni moniravinteisissa lannoitteissa3.5.3 erotuksena seuraavan taulukon mukaisesti:>TAULUKON PAIKKA>4. REAGENSSITTislattu tai demineralisoitu vesi4.1 Kaliumsulfaatti, analyysia varten4.2 Rauta, analyysia varten, vedyllä pelkistettyä (tietyn rautamäärän on pelkistettävä vähintään 50 mg nitraattityppeä)4.3 Kaliumnitraatti, analyysia varten4.4 Ammoniumsulfaatti, analyysia varten4.5 Urea, analyysia varten4.6 Rikkihappoliuos: 0,2 mol/l4.7 Väkevä natriumhydroksidiliuos: noin 30-prosenttinen (paino/tilavuus) NaOH-vesiliuos, ammoniakkivapaa4.8 Natrium- tai kaliumhydroksidiliuos: 0,2 mol/l, karbonaatiton4.9 Rikkihappotiheys (tiheys 20 °C:ssa = 1,84 g/ml)4.10 Laimennettu suolahappo: yksi tilavuusosa suolahappoa (tiheys 20 °C:ssa = 1,18 g/ml) sekä yksi tilavuusosa vettä4.11 Etikkahappo: 96-100-prosenttinen4.12 Rikkihappoliuos, noin 30-prosenttinen H2SO4 (paino/tilavuus), ammoniakkivapaa4.13 Ferrosulfaatti: kiteinen FeSO4 . 7H2O4.14 Titrattu rikkihappoliuos: 0,1 mol/l4.15 Oktyylialkoholi4.16 Kyllästetty kaliumkarbonaattiliuos4.17 Natrium- tai kaliumhydroksidiliuos: 0,1 mol/l4.18 Kyllästetty bariumhydroksidiliuos4.19 Natriumkarbonaattiliuos: 10-prosenttinen (paino/tilavuus)4.20 Suolahappo: 2 mol/l4.21 Suolahappoliuos: 0,1 mol/l4.22 UreaasiliuosTehdään suspensio, jossa on 0,5 g aktiivista ureaasia 100 ml:ssa tislattua vettä, käyttämällä 0,1-molaarista suolahappoa (4.21) ja säädetään pH-mittarilla mitaten pH-arvoksi 5,44.23 Ksanthydroli5-prosenttinen liuos etanolissa tai metanolissa (4.28). Ei saa käyttää valmisteita, joista syntyy runsaasti liukenematonta ainesta. Huolellisesti suljetussa pullossa liuosta voidaan säilyttää kolme kuukautta pimeässä.4.24 KatalysaattoriKuparioksidi (CuO): 0,3-0,4 g määritystä kohti tai vastaava määrä kuparisulfaattia 5H2O 0,95-1,25 g määritystä kohti.4.25 Kiehumakiviä, jotka on pesty suolahapossa ja kalsinoitu4.26 Indikaattoriliuokset4.26.1 SeosindikaattoriLiuos A: Liuotetaan 1 g metyylipunaa 37 ml:aan 0,1-molaarista natriumhydroksidiliuosta ja lisätään vettä, kunnes liuosta on 1 litra.Liuos B: Liuotetaan 1 g metyleenisineä veteen ja lisätään vettä, kunnes liuosta on 1 litra.Sekoitetaan yksi tilavuusosa liuosta A kahteen tilavuusosaan liuosta B.Tämä indikaattori on violetti happamassa liuoksessa, harmaa neutraalissa liuoksessa ja vihreä emäksisessä liuoksessa. Indikaattoria käytetään 0,5 ml (10 tippaa).4.26.2 MetyylipunaindikaattoriliuosLiuotetaan 0,1 g metyylipunaa 50 ml:aan 95-prosenttista etanolia. Lisätään vettä, kunnes liuosta on yhteensä 100 ml ja suodatetaan tarvittaessa. Tätä indikaattoria voidaan käyttää (4-5 tippaa) edellisessä kohdassa mainitun indikaattorin sijasta.4.27 IndikaattoripapereitaLakmus, bromotymolisininen (tai muut paperit, jotka ovat herkkiä pH-arvoilla 6-8)4.28 Etanoli tai metanoli: 95-prosenttinen (paino/tilavuus)5. VÄLINEISTÖ5.1 TislauslaitteistoKs. menetelmä 2.1.5.2 Ammoniumtypen (7.5.1) määrittämislaiteKs. menetelmä 2.6.1 ja kuvio 6.5.3 Laite ureatypen määrittämiseksi ureaasimenetelmällä (7.6.1)Ks. menetelmä 2.6.1 ja kuvio 7.5.4 Pyörivä ravistin (35-40 kierrosta minuutissa)5.5 pH-mittari5.6 Lasivälineet:- 2, 5, 10, 20, 25, 50 ja 100 ml:n täyspipetit,- 300 ja 500 ml:n pitkäkaulaiset kjeldahlkolvit,- 100, 250, 500 ja 1 000 ml:n mittalasit,- sintratut lasiupokkaat, huokoisuustiheys 5-15 µm,- huhmare.6. NÄYTTEEN ESIKÄSITTELYKs. menetelmä 1.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 Analyysiliuoksen valmistaminenPunnitaan 1 mg:n tarkkuudella 10 g näytettä ja siirretään se 500 ml:n mittapulloon. Lisätään 50 ml vettä ja sitten 20 ml laimennettua suolahappoa (4.10). Ravistetaan. Annetaan seistä, kunnes CO2:ta ei enää muodostu. Lisätään 400 ml vettä, sekoitetaan puoli tuntia, täytetään pullo vedellä, homogenisoidaan ja suodatetaan kuivalla suodattimella kuivaan astiaan.7.2 Kokonaistyppi7.2.1 Jos näytteessä ei ole nitraattejaPipetoidaan 300 ml:n kjeldahlkolviin suodosta (7.1), joka sisältää enintään 100 mg N. Lisätään 15 ml väkevää rikkihappoa (4.9), 0,4 g kuparioksidia tai 1,25 g kuparisulfaattia (4.24) sekä muutama lasihelmi kiehumisen säätelemiseksi. Lämmitetään ensin hitaasti, jotta reaktio saataisiin alkamaan, ja sitten korkeammassa lämpötilassa, kunnes neste muuttuu värittömäksi tai hieman vihertäväksi ja nesteestä nousee valkoista höyryä. Jäähdyttämisen jälkeen liuos siirretään tislauskolviin, laimennetaan vedellä 500 ml:ksi ja lisätään muutama kiehumakivi (4.25). Kolvi liitetään tislauslaitteistoon (5.1) ja määrittäminen suoritetaan 7.1.1.2 kohdan, menetelmän 2.6.1 mukaisesti.7.2.2 Jos näytteessä on nitraattejaPipetoidaan 500 ml:n erlenmeyerpulloon suodosannos (7.1), joka sisältää alle 40 mg nitraattityppeä. Analyysin tässä vaiheessa typen (N) kokonaismäärällä ei ole merkitystä. Lisätään 10 ml 30-prosenttista rikkihappoa (4.12) ja 5 g pelkistettyä rautaa (4.2) ja peitetään erlenmeyerpullo välittömästi kellonlasilla. Kuumennetaan hiukan, kunnes reaktio voimistuu mutta ei kuitenkaan muutu kiivaaksi. Kuumentaminen lopetetaan ja liuos jätetään vähintään 3 tunniksi huoneen lämpötilaan. Siirretään neste kvantitatiivisesti 250 ml:n mittalasiin siten, ettei liukenematonta rautaa oteta mukaan. Täytetään vedellä merkkiin. Sekoitetaan huolellisesti. Pipetoidaan liuosta määrä, joka sisältää enintään 100 mg typpeä (N), 300 ml:n kjeldahlkolviin. Lisätään 15 ml väkevää rikkihappoa (4.9), 0,4 g kuparioksidia tai 1,25 g kuparisulfaattia (4.24) ja muutama kiehumakivi kiehumisen kontrolloimiseksi. Lämmitetään ensin hitaasti, jotta reaktio saataisiin alkamaan, ja sen jälkeen korkeammassa lämpötilassa, kunnes neste muuttuu värittömäksi tai hieman vihertäväksi ja nesteestä nousee valkoista höyryä. Jäähdyttämisen jälkeen siirretään liuos kvantitatiivisesti tislauskolviin, laimennetaan vedellä 500 ml:ksi ja lisätään muutama kiehumakivi (4.25). Kolvi liitetään tislauslaitteistoon (5.1) ja määrittäminen suoritetaan 7.1.1.2 kohdan, menetelmän 2.6.1 mukaisesti.7.2.3 NollakoeNollakoe tehdään (ilman näytettä) samoissa olosuhteissa ja sen tulosta käytetään lopullista tulosta laskettaessa.7.2.4 Tuloksen ilmoittaminen>TAULUKON PAIKKA>jossaa = nollakokeen titrauksessa kulunut millilitroina ilmoitettu 0,2-molaarinen natrium- tai kaliumhydroksidiliuos (4.8), kun laitteiston keräysastiaan pipetoitiin 50 ml titrattua 0,2-molaarista rikkihappoliuosta (4.6),A = analyysiä varten tehdyssä titrauksessa kulunut millilitroina ilmoitettu 0,2-molaarinen natrium- tai kaliumhydroksidiliuos (4.8),M = näytteen massa grammoina (7.2.1 tai 7.2.2).7.3 Kokonaistyppi lukuun ottamatta nitraattityppeä7.3.1 AnalyysiPipetoidaan 300 ml:n kjeldahlkolviin suodosta (7.1), joka sisältää enintään 50 mg määritettävää typpeä. Laimennetaan vedellä niin että lopullinen tilavuus on 100 ml, lisätään 5 g ferrosulfaattia (4.13), 20 ml väkevää rikkihappoa (4.9) sekä muutama lasihelmi kiehumisen säätelemiseksi. Kuumennetaan ensin hitaasti ja sen jälkeen korkeammassa lämpötilassa, kunnes nesteestä alkaa nousta valkoista höyryä. Reaktiota jatketaan 15 minuuttia. Kuumentaminen lopetetaan ja 0,4 g kuparioksidia tai 1,25 g kuparisulfaattia (4.24) lisätään katalyytiksi. Kuumentamista jatketaan, kunnes nesteestä on noussut valkoista höyryä 10-15 minuutin ajan. Jäähdyttämisen jälkeen liuos siirretään kjeldahlkolvista kvantitatiivisesti tislauskolviin (5.1). Laimennetaan vedellä 500 ml:ksi ja lisätään muutama kiehumakivi (4.2). Kolvi liitetään tislauslaitteistoon (5.1) ja määrittämistä jatketaan 7.1.1.2 kohdan, menetelmän 2.6.1 mukaisesti.7.3.2 NollakoeKs. 7.2.3.7.3.3 Tuloksen ilmoittaminen>TAULUKON PAIKKA>jossaa = nollakokeen titrauksessa kulunut millilitroina ilmoitettu 0,2-molaarinen natrium- tai kaliumhydroksidiliuos (4.8), kun laitteiston keräysastiaan pipetoitiin 50 ml titrattua 0,2-molaarista rikkihappoliuosta (4.6),A = analyysiä varten tehdyssä titrauksessa kulunut millilitroina ilmoitettu 0,2-molaarinen natrium- tai kaliumhydroksidiliuos (4.8),M = määrityksessä käytetyn näytteen massa grammoina.7.4 NitraattityppiSaadaan laskemalla seuraavien kohtien tulosten erotus:7.2.4 - (7.5.3 + 7.6.3)tai7.2.4 - (7.5.3 + 7.6.5)tai7.2.4 - (7.5.3 + 7.6.6)7.5 Ammoniumtyppi7.5.1 AnalyysiPipetoidaan kuivaan lasiin (5.2) suodosta (7.1), joka sisältää enintään 20 mg ammoniumtyppeä. Kootaan laitteisto. Siirretään pipetillä 300 ml:n erlenmeyerpulloon 50 ml titrattua 0,1-molaarista rikkihappoliuosta (4.14) sekä niin paljon tislattua vettä, että nesteen pinta ulottuu noin 5 cm sisäänpanoputken aukon yläpuolelle. Reaktiopullon sivulla olevasta kaulasta lisätään tislattua vettä niin että liuoksen kokonaismäärä on noin 50 ml. Ravistetaan. Kaasuvirran lisäämisen yhteydessä lisätään useita tippoja oktyylialkoholia (4.15), jotta vaahtoa ei muodostuisi. Lisätään 50 ml kyllästettyä kaliumkarbonaattiliuosta (4.16) ja aloitetaan kylmästä suspensiosta vapautuneen ammoniakin poistaminen välittömästi. Tähän tarkoitukseen tarvittava voimakas ilmavirta (virtaus noin kolme litraa minuutissa) puhdistetaan etukäteen ohjaamalla se laimennettua rikkihappoa ja laimennettua natriumhydroksidia sisältävien pesupullojen kautta. Paineilman sijasta voidaan käyttää tyhjiötä (vesi-imupumppu), mikäli laitteen liitokset ovat ilmatiiviit.Ammoniakki on tavallisesti poistunut kolmen tunnin kuluessa.Tämä kannattaa kuitenkin varmistaa käyttämällä toista erlenmeyerpulloa. Kun prosessi on päättynyt, erlenmeyerpullo irrotetaan laitteesta ja sisäänpanoputken pää sekä erlenmeyerpullon seinämät huuhdotaan pienellä määrällä tislattua vettä. Ylimääräinen happo titrataan 0,1-molaarisella natriumhydroksidin standardiliuoksella (4.17).7.5.2 NollakoeKs. 7.2.3.7.5.3 Tuloksen ilmoittaminen>TAULUKON PAIKKA>jossaa = Nollakokeen titrauksessa kulunut 0,2-molaarinen millilitroina ilmoitettu natrium- tai kaliumhydroksidiliuos (4.17), kun laitteiston (5.2) 300 ml:n erlenmeyerpulloon pipetoitiin 50 ml titrattua 0,1-molaarista rikkihappoliuosta (4.14),A = analyysiä varten tehdyssä titrauksessa kulunut millilitroina ilmoitettu 0,1-molaarinen natrium- tai kaliumhydroksidiliuos (4.17),M = määritystä varten pipetoidun näytteen massa grammoina.7.6 Ureatyppi7.6.1 UreaasimenetelmäPipetoidaan 500 ml:n mittapulloon suodosta (7.1), joka sisältää enintään 250 mg ureatyppeä. Fosfaattien saostamiseksi lisätään sopiva määrä kyllästettyä bariumhydroksidiliuosta (4.18), kunnes lisääminen ei enää tuota lisää sakkaa. Ylimääräiset bariumionit (sekä kaikki liuenneet kalsiumionit) poistetaan 10-prosenttisella natriumkarbonaattiliuoksella (4.19). Annetaan tasaantua ja tarkistetaan, onko saostuminen täydellistä. Täytetään merkkiin asti, homogenisoidaan ja suodatetaan laskostetun suodattimen läpi. Pipetoidaan 50 ml suodosta laitteen 300 ml:n erlenmeyerpulloon (5.3). Tehdään happamaksi 2-molaarisella suolahapolla (4.20) säätämällä pH-arvo 3:een pH-mittarilla mitattuna. Nostetaan pH 5,4:ään 0,1-molaarisella natriumhydroksidilla (4.17). Jotta ammoniakin menetykseltä vältyttäisiin ureaasilla toimivan hydrolyysin yhteydessä, erlenmeyerpullo suljetaan tulpalla, joka on kiinnitetty tiputussuppiloon ja pieneen suojasäiliöön, joka sisältää täsmälleen 2 ml 0,1-molaarista suolahappoliuosta (4.21). Lisätään tiputussuppilon kautta 20 ml ureaasiliuosta (4.22). Jätetään kahdeksi tunniksi 20-25 °C:seen. Siirretään pipetillä 25 ml 0,1-molaarista suolahapon standardiliuosta (4.2) tiputussuppiloon, annetaan sen juosta liuokseen ja huuhdotaan sitten pienellä vesimäärällä. Suojasäiliön sisältö siirretään erlenmeyeriin. Happoylimäärä titrataan 0,1-molaarisella natriumhydroksidin standardiliuoksella (4.17), kunnes saavutetaan pH, joka pH-mittarilla mitattuna on 5,4.Huomautus1. Bariumhydroksidi- ja natriumkarbonaattiliuoksella saostamisen jälkeen täytetään merkkiin, suodatetaan ja neutraloidaan mahdollisimman nopeasti.2. Titraus voidaan suorittaa myös käyttämällä indikaattoria (4.26), vaikkakin värin muutos on vaikeampi havaita.7.6.2 NollakoeKs. 7.2.3.7.6.3 Tuloksen ilmoittaminen>TAULUKON PAIKKA>jossaa = Nollakokeen titrauksessa kulunut millilitroina ilmoitettu 0,1-molaarinen natrium- tai kaliumhydroksidiliuos (4.17), kun nollakoe on tehty täsmälleen samoissa olosuhteissa kuin analyysi,A = analyysiä varten tehdyssä titrauksessa kulunut millilitroina ilmoitettu 0,1-molaarinen natrium- tai kaliumhydroksidiliuos (4.17),M = määritystä varten pipetoidun näytteen massa grammoina.7.6.4 Gravimetrinen menetelmä ksanthydrolillaPipetoidaan 100 ml:n dekantterilasiin suodosta (7.1), joka sisältää enintään 20 mg ureaa. Lisätään 40 ml etikkahappoa (4.11). Hämmennetään minuutin ajan lasisauvalla. Annetaan sakan laskeutua 5 minuutin ajan. Suodatetaan, pestään muutamalla millilitralla etikkahappoa (4.11) ja lisätään suodokseen 10 ml ksanthydrolia tipoittain (4.23) sekoittaen samalla jatkuvasti lasisauvalla. Jätetään laskeutumaan, kunnes ilmestyy sakkaa, jolloin sekoitetaan uudelleen 1-2 minuutin ajan. Jätetään seisomaan puoleksitoista tunniksi. Suodatetaan kuivattuun ja punnittuun lasiseen suodatinupokkaaseen alentaen hiukan painetta. Pestään kolme kertaa 5 ml:lla etanolia (4.28) pyrkimättä kuitenkaan poistamaan kaikkea etikkahappoa. Siirretään uuniin 130 °C:n lämpötilaan yhdeksi tunniksi; lämpötila ei saa nousta yli 145 °C:seen. Annetaan jäähtyä eksikkaattorissa ja punnitaan.7.6.5 Tuloksen ilmoittaminen>TAULUKON PAIKKA>jossam = saadun sakan massa grammoina,M = määritystä varten pipetoidun näytteen massa grammoina.Tulos korjataan nollakokeesta saadulla arvolla. Biureetti voidaan yleensä arvioida ureatypen mukana ilman suurta virhettä, koska sen absoluuttinen määrä on pieni moniravinteisissa lannoitteissa.7.6.6 ErotusmenetelmäUrea-N voidaan laskea myös seuraavan taulukon mukaisesti:>TAULUKON PAIKKA>8. TULOKSEN VARMISTAMINENEnnen kunkin analyysin suorittamista tarkistetaan laitteiston toiminta sekä se, että menetelmiä sovelletaan oikein, käyttämällä standardiliuosta, joka sisältää eri typpimuotoja samansuuruisina määrinä kuin näyte. Tämä standardiliuos valmistetaan kaliumnitraatin (4.3), ammoniumsulfaatin (4.4) ja urean (4.5) titratuista liuoksista.Menetelmät 3 FOSFORIMenetelmät 3.1 UUTTAMINENMenetelmä 3.1.1 MINERAALIHAPPOIHIN LIUKENEVAN FOSFORIN UUTTAMINEN1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä mineraalihappoihin liukenevan fosforin määrittämiseksi.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan ainoastaan liitteessä I lueteltuihin fosfaattilannoitteisiin.3. PERIAATEFosforin uuttaminen lannoitteesta typpihapon ja rikkihapon seoksella.4. REAGENSSITTislattu tai demineralisoitu vesi4.1 Rikkihappo (tiheys 20 °C:ssa = 1,84 g/ml)4.2 Typpihappo (tiheys 20 °C:ssa = 1,40 g/ml)5. VÄLINEISTÖPeruslaboratoriolaitteisto5.1 Vähintään 500 ml:n kjeldahlkolvi tai 250 ml:n pyörökolvi, varustettuna palautusjäähdyttimellä5.2 500 ml:n mittapullo6. NÄYTTEEN ESIKÄSITTELYKs. menetelmä 1.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 NäytePunnitaan 0,001 g:n tarkkuudella 2,5 g esikäsiteltyä näytettä, joka pannaan kuivaan kjeldahlkolviin.7.2 UuttaminenLisätään 15 ml vettä ja sekoitetaan niin, että näyte suspendoituu. Lisätään 20 ml typpihappoa (4.2) sekä varovasti 30 ml rikkihappoa (4.1)Kun voimakas alkureaktio on ohi, lasin sisältöä keitetään n. 30 minuutin ajan. Annetaan jäähtyä ja lisätään sitten varovasti sekoittaen n. 150 ml vettä. Keittämistä jatketaan 15 minuutin ajan.Neste jäähdytetään täydellisesti ja siirretään kvantitatiivisesti 500 ml:n mittapulloon. Täytetään merkkiin asti, sekoitetaan ja suodatetaan kuivan, fosfaatittoman laskossuodattimen läpi. Suodoksen ensimmäinen annos hylätään.7.3 MääritysFosforin määrittäminen suoritetaan menetelmällä 3.2 osasta näin saatua liuosta.Menetelmä 3.1.2 2-PROSENTTISEEN MUURAHAISHAPPOON (20 g/l) LIUKENEVAN FOSFORIN UUTTAMINEN1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä 2-prosenttiseen muurahaishappoon (20 g/l) liukenevan fosforin määrittämiseksi.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan ainoastaan pehmeisiin luonnonfosfaatteihin.3. PERIAATEMuurahaishappoon liukeneva fosfori uutetaan erityisolosuhteissa kovien ja pehmeiden luonnonfosfaattien erottamiseksi.4. REAGENSSIT4.1 Muurahaishappo, 2-prosenttinen (20 g/l)Huomautus:82 ml:aan muurahaishappoa (väkevyys 98-100 %; tiheys 20 °C:ssa = 1,22 g/ml) lisätään tislattua vettä, kunnes liuosta on yhteensä 5 litraa.5. VÄLINEISTÖPeruslaboratoriolaitteisto5.1 500 ml:n mittapullo (esim. Stohmann)5.2 Pyörivä ravistin (35-40 kierrosta minuutissa)6. NÄYTTEEN ESIKÄSITTELYKs. menetelmä 1.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 NäytePunnitaan 0,001 g:n tarkkuudella 5 g esikäsiteltyä näytettä, joka pannaan 500 ml:n kuivaan, leveäkaulaiseen Stohmann-mittapulloon.7.2 UuttaminenLisätään muurahaishappoa 20 ± 1 °C:ssa (4.1) pyörittäen pulloa jatkuvasti käsin, kunnes liuos ulottuu 1 cm päähän mittamerkistä, ja täytetään pullo. Pullo suljetaan kumitulpalla ja sitä ravistetaan pyörivässä ravistimessa (5.2) 30 minuutin ajan 20 ± 2 °C:ssa.Liuos suodatetaan kuivan, fosfaatittoman laskossuodattimen läpi kuivaan lasiastiaan. Suodoksen ensimmäinen annos hylätään.7.3 MääritysFosfori määritetään menetelmän 3.2 mukaisesti osasta täysin kirkasta suodosta.Menetelmä 3.1.3 2-PROSENTTISEEN SITRUUNAHAPPOON (20 g/l) LIUKENEVAN FOSFORIN UUTTAMINEN1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä 2-prosenttiseen sitruunahappoon (20 g/l) liukenevan fosforin määrittämiseksi.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan ainoastaan Tuomaskuonan tyyppeihin (ks. liite I).3. PERIAATEFosforin uuttaminen lannoitteesta erityisolosuhteissa 2-prosenttisella sitruunahappoliuoksella (20 g/l).4. REAGENSSITTislattu tai demineralisoitu vesi4.1. Kiteytetystä sitruunahaposta (C6H8O7 . H2O) valmistettu 2-prosenttinen sitruunahappoliuos (20 g/l)Huomautus:Sitruunahappoliuoksen väkevyys varmistetaan titraamalla 10 ml sitruunahappoa 0,1-molaarisella natriumhydroksidin standardiliuoksella käyttämällä indikaattorina fenolftaleiinia.Jos liuos on ohjeen mukaista, standardiliuosta tulisi käyttää 28,55 ml.5. VÄLINEISTÖ5.1 Pyörivä ravistin (35-40 kierrosta minuutissa)6. NÄYTTEEN ESIKÄSITTELYAlkuperäinen näyte sekoitetaan huolellisesti homogeenisuuden varmistamiseksi. Ks. menetelmä 1.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 NäytePunnitaan 0,001 g:n tarkkuudella 5 g esikäsiteltyä näytettä ja pannaan se 600 ml:n kuivaan, riittävän leveäkaulaiseen mittapulloon, jossa nestettä voi ravistaa kunnolla.7.2 UuttaminenLisätään 500 ± 1 ml sitruunahappoliuosta 20 ± 1 °C:ssa. Lisättäessä reagenssin ensimmäisiä millilitroja liuosta ravistetaan käsin voimakkaasti, jotta ei syntyisi kokkareita eikä aine tarttuisi seinämiin. Lasi suljetaan kumitulpalla ja sitä ravistetaan pyörivässä ravistimessa (5.1) täsmälleen 30 minuutin ajan 20 ± 2 °C:ssa.Liuos suodatetaan välittömästi kuivan, fosfaatittoman laskossuodattimen läpi kuivaan lasiastiaan ja suodoksen ensimmäinen 20 ml:n annos hylätään. Suodattamista jatketaan, kunnes on saatu riittävä määrä suodosta fosforin määrittämiseksi.7.3 MääritysFosforiuutteen määrittäminen tehdään osasta menetelmän 3.2 mukaisesti saatua liuosta.Menetelmä 3.1.4 NEUTRAALIIN AMMONIUMSITRAATTIIN LIUKENEVAN FOSFORIN UUTTAMINEN1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä neutraaliin ammoniumsitraattiin liukenevan fosforin määrittämiseksi.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan kaikkiin lannoitteisiin, joiden liukoisuus neutraaliin ammoniumsitraattiin on todettu (ks. liite I).3. PERIAATEFosforin uuttaminen erityisolosuhteissa 65 °C:n lämpötilassa käyttämällä neutraalia ammo niumsitraattiliuosta (pH = 7,0).4. REAGENSSITTislattu tai demineralisoitu vesi4.1 Neutraali ammoniumsitraattiliuos (pH = 7,0)Liuoksen tulee sisältää 185 g kiteytynyttä sitruunahappoa litraa kohti. Sen ominaispainon tulee olla 1,09 20 °C:ssa ja pH:n 7,0.Reagenssi valmistetaan seuraavasti:Liuotetaan 370 g kiteistä sitruunahappoa (C6H8O7 . H2O) noin 1,5 litraan vettä ja liuoksesta tehdään lähes neutraali lisäämällä siihen 345 ml ammoniumhydroksidiliuosta (28-29-prosenttista NH3:a). Jos NH3-pitoisuus on alle 28 %, liuokseen lisätään vastaavasti suurempi määrä ammoniumhydroksidiliuosta ja sitruunahappo liuotetaan pienempään vesimäärään.Liuos jäähdytetään ja tehdään täysin neutraaliksi pitämällä pH-mittarin elektrodeja upotettuna liuoksessa. Ammoniakki lisätään tipoittain (28-29-prosenttinen NH3) hämmentäen koko ajan (mekaanisella sekoittajalla), kunnes pH on täsmälleen 7,0 20 °C lämpötilassa. Tässä vaiheessa täytetään astia niin, että nestettä on yhteensä 2 litraa ja pH testataan uudelleen. Reagenssia säilytetään umpinaisessa astiassa ja sen pH tarkastetaan säännöllisin väliajoin.5. VÄLINEISTÖ5.1 2 l:n dekantterilasi5.2 pH-mittari5.3 200 tai 250 ml:n erlenmeyerpullo5.4 500 ml:n mittapullot sekä yksi 2 000 ml:n mittapullo5.5 Vesihaude, joka voidaan säätää termostaatilla 65 °C:seen ja johon kuuluu sopiva sekoitin (ks. kuva 8)6. NÄYTTEEN ESIKÄSITTELYKs. menetelmä 1.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 Näyte1 g tai 3 g analysoitavaa lannoitetta (ks. asetuksen liitteessä I oleva A ja B jakso) siirretään 200 tai 250 ml:n erlenmeyerpulloon, joka sisältää 100 ml 65 °C:seen kuumennettua ammoniumsitraattiliuosta.7.2 Liuoksen analysoiminenErlenmeyerpullo suljetaan tulpalla ja sitä ravistetaan, jotta lannoite suspendoituisi paakkuuntumatta. Tulppa poistetaan hetkeksi paineen tasaamiseksi, minkä jälkeen erlenmeyerpullo suljetaan uudelleen. Pullo asetetaan vesihauteeseen, joka on säädetty pitämään lasin sisältö täsmälleen 65 °C:ssa, ja se yhdistetään sekoittimeen (ks. kuva 8). Pullossa olevan suspension pinnan tulee sekoittamisen aikana pysyä jatkuvasti vesihauteen vedenpinnan alapuolella [30]. Mekaanista sekoittamista säädellään niin että täydellinen suspensio varmistuu.[30]  Jos mekaanista sekoitinta ei ole käytettävissä, lasia on ravistettava käsin joka viides minuutti.Kun sekoittamista on jatkettu yhden tunnin ajan, erlenmeyerpullo poistetaan vesihauteesta.Jäähdytetään heti juoksevan veden alla huoneenlämpöiseksi ja siirretään erlenmeyerpullon sisältö välittömästi 500 ml:n mittapulloon vedellä huuhtoen (pesupullo). Täytetään vedellä. Sekoitetaan huolellisesti. Suodatetaan kuivan, fosfaatittoman laskossuodattimen (keskinopea) läpi kuivaan säiliöön ja suodoksen ensimmäinen, n. 50 ml:n annos hylätään.Tämän jälkeen kootaan noin 100 ml kirkasta suodosta.7.3 MääritysMääritetään näin saadun uutteen fosfori menetelmän 3.2 mukaisesti.>VIITTAUS KAAVIOON> Contact thermometer = Kosketuslämpömittari  Support for the fixing of clips = Tuki pidikkeiden kiinnittämiseksi  Support for pivot = Liikkuvan akselin tuki  Clip = Pinza  Arm actuated from eccentric = Varsi, joka toimii epäkeskisesti  Motor with reduction gear = Alennusvaihteella varustettu moottori  Belt drive = Hihnaveto  Copper bath = KuparihaudeMenetelmät 3.1.5 EMÄKSISELLÄ AMMONIUMSITRAATILLA UUTTAMINENMenetelmä 3.1.5.1 Liukoisen fosforin uuttaminen Petermannin mukaisesti 65 °C:ssa1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä liukenevan fosforin määrittämiseksi emäksisessä ammoniumsitraatissa.2. SOVELTAMISALATämä menetelmä soveltuu ainoastaan saostetulle dikalsiumfosfaattihydraatille (CaHPO4 . 2H2O).3. PERIAATEFosforin uuttaminen erityisolosuhteissa 65 °C:n lämpötilassa emäksisen ammoniumsitraattiliuoksen (Petermannin liuos) kanssa.4. REAGENSSITTislattu tai demineralisoitu vesi, jonka ominaisuudet ovat samat kuin tislatulla vedellä4.1 Petermannin liuos4.2 OminaisuudetSitruunahappo (C6H8O7 . H2O): 173 g/lAmmoniakki: 42 g/l ammoniumtyppeä,pH 9,4-9,7Diammoniumsitraatista valmistaminenLiuotetaan 931 g diammoniumsitraattia (molekyylimassa 226,19) n. 3 500 ml:aan vettä 5 litran mittapullossa. Seisotetaan juoksevassa vesihauteessa, sekoitetaan ja jäähdytetään ja lisätään pieni määrä ammoniakkia. Esimerkiksi tiheyttä (20 °C:ssa) 906 g/ml varten, mikä vastaa 20,81 massaprosenttia ammoniumtyppeä, on tarpeen käyttää 502 ml ammoniakkiliuosta. Lämpötila säädetään 20 °C:seen, täytetään tislatulla vedellä merkkiin ja sekoitetaan.Sitruunahaposta ja ammoniakista valmistaminenLiuotetaan 865 g sitruunahapon monohydraattia n. 2 500 ml:aan tislattua vettä n. 5 litran dekantterilasissa. Dekantterilasi asetetaan jäähauteeseen ja ravistaen liuosta koko ajan lisätään ammoniakkiliuos pieninä määrinä suppilolla, jonka varsi on upotettu sitruunahappoliuokseen. Esimerkiksi tiheyttä (20 °C:ssa) 906 g/ml varten, mikä vastaa 20,81 massaprosenttia ammoniumtyppeä, on tarpeen lisätä 1 114 ml ammoniakkiliuosta. Lämpötila säädetään 20 °C:seen, liuos siirretään 5 litran mittapulloon, täytetään tislatulla vedellä merkkiin ja sekoitetaan.Ammoniumtyppipitoisuus tarkistetaan seuraavastiSiirretään 25 ml liuosta 250 ml:n mittapulloon ja täytetään tislatulla vedellä merkkiin. Sekoitetaan. Määritetään ammoniumtyppipitoisuus 25 ml:sta tätä liuosta menetelmää 2.1 noudattaen. Jos liuos on ohjeiden mukainen, 0,5-molaarista H2SO4:a kuluu 15 ml.Jos ammoniumtypen vahvuus on yli 42 g/l, NH3 voidaan poistaa inertillä kaasuvirralla tai kohtuullisesti kuumentamalla, niin että pH:ksi saadaan 9,7. Määritys suoritetaan toisen kerran.Jos ammoniumtypen vahvuus on alle 42 g/l, on tarpeen lisätä ammoniakkiliuoksen määrää:>TAULUKON PAIKKA>Jos V on alle 25 ml, sitä lisätään suoraan 5 litran pulloon hienoksijauhetun, V × 0,173 g:n painoisen sitruunahappomäärän kanssa.Jos V on yli 25 ml, on valmistettava uusi reagenssi seuraavalla tavalla:Punnitaan 173 g sitruunahappoa. Liuotetaan se 500 ml:aan vettä. Asianmukaisia varotoimenpiteitä noudattaen lisätään enintään 225 + V × 1 206 ml ammoniakkiliuosta, jota käytettiin valmistettaessa 5 litraa reagenssia. Täytetään vedellä. Sekoitetaan.Sekoitetaan tämä litran annos aikaisemmin valmistettuun 4 975 ml:n annokseen.5. VÄLINEISTÖ5.1 Vesihaude, jonka lämpötila voidaan pitää 65 ± 1 °C:ssa5.2 500 ml:n mittapullo (esim. Stohmann)6. NÄYTTEEN ESIKÄSITTELYKs. menetelmä 1.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 NäytePunnitaan 0,001 g:n tarkkuudella 1 g esikäsiteltyä näytettä ja siirretään se 500 ml:n mittapulloon (5.2).7.2 UuttaminenLisätään 200 ml emäksistä ammoniumsitraattiliuosta (4.1). Pullo suljetaan ja sitä ravistellaan voimakkaasti käsin, ettei kokkareita muodostuisi eikä ainetta tarttuisi reunoihin.Pullo asetetaan vesihauteeseen, joka on säädetty 65 °C:seen, ja lasia ravistetaan joka viides minuutti seuraavan puolen tunnin ajan. Aina ravistamisen jälkeen tulppa poistetaan paineen vapauttamiseksi. Vesihauteen vedenpinnan tulee olla pullossa olevan liuoksen pinnan yläpuolella. Pullo jätetään vesihauteeseen vielä 1 tunniksi 65 °C:n lämpötilaan ja sitä ravistetaan joka 10. minuutti. Pullo poistetaan vesihauteesta ja jäähdytetään n. 20 °C:seen sekä täytetään 500 ml:aan vedellä. Sekoitetaan ja suodatetaan kuivan, fosfaatittoman laskostetun suodatinpaperin läpi ja hylätään suodoksen ensimmäinen erä.7.3 MääritysUutettu fosfaatti määritetään menetelmällä 3.2 osasta näin saatua liuosta.Menetelmä 3.1.5.2 Liukoisen fosforin uuttaminen Petermannin menetelmällä huoneenlämpötilassa1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä kylmään, emäksiseen ammoniumsitraattiin liukenevan fosforin määrittämiseksi.2. SOVELTAMISALAMenetelmää sovelletaan ainoastaan hienofosfaatteihin.3. PERIAATEFosforin uuttaminen erityisolosuhteissa 20 °C:n lämpötilassa emäksisellä ammoniumsitraattiliuoksella (Petermannin liuos).4. REAGENSSIKs. menetelmä 3.1.5.1.5. VÄLINEISTÖ5.1 Peruslaboratoriolaitteisto ja 250 ml:n mittapullo (esim. Stohmann)5.2 Pyörivä ravistin (35-40 kierrosta minuutissa)6. NÄYTTEEN ESIKÄSITTELYKs. menetelmä 1.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 NäytePunnitaan 0,001 g:n tarkkuudella 2,5 g esikäsiteltyä näytettä ja pannaan se 250 ml:n mittapulloon (5.1).7.2 UuttaminenLisätään hiukan Petermannin liuosta 20 °C:n lämpötilassa, ravistetaan voimakkaasti kokkareiden muodostumisen ja aineen reunoihin tarttumisen estämiseksi. Lasi täytetään merkkiin asti Petermannin liuoksella ja suljetaan tulpalla.Sekoitetaan pyörivällä ravistimella (5.2) kahden tunnin ajan. Suodatetaan välittömästi kuivan, fosfaatittoman, laskostetun suodatinpaperin läpi kuivaan säiliöön ja hylätään suodoksen ensimmäinen erä.7.3 MääritysFosfori määritetään menetelmällä 3.2 osasta näin saatua liuosta.Menetelmä 3.1.5.3 Joulien emäksiseen ammoniumsitraattiin liukenevan fosforin uuttaminen1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä Joulien emäksiseen ammoniumsitraattiin liukenevan fosforin määrittämiseksi.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan kaikkiin yksi- ja moniravinteisiin fosfaattilannoitteisiin, joissa fosfaatti on alumiinia ja kalsiumia sisältävässä muodossa.3. PERIAATEUuttaminen voimakkaasti ravistaen tarkasti spesifioidun emäksisen ammoniumsitraattiliuoksen (tarvittaessa oksiinin) kanssa n. 20 °C:n lämpötilassa.4. REAGENSSITTislattu tai demineralisoitu vesi4.1 Joulien emäksinen ammoniumsitraattiliuosLitra tätä liuosta sisältää 400 g sitruunahappoa ja 153 g NH3:a. Sen vapaan ammoniakin pitoisuus on noin 55 g/l. Liuos voidaan valmistaa jollakin jäljempänä kuvatulla menetelmällä.4.1.1 Liuotetaan 1 litran mittapullossa 400 g sitruunahappoa (C6H8O7 . H2O) noin 600 ml:aan ammoniakkia (tiheys 20 °C:ssa = 0,925 g/ml, ts. 200 g NH3/l). Sitruunahappo lisätään 50-80 g:n annoksina pitäen lämpötila alle 50 °C:ssa. Täytetään 1 litraksi ammoniakilla.4.1.2 Liuotetaan 1 litran mittapullossa 432 g kaksiemäksistä ammoniumsitraattia (C6H14N2O7) 300 ml:aan vettä. Lisätään 440 ml ammoniakkia (tiheys 20 °C:ssa = 0,925 g/ml). Täytetään 1 litraksi vedellä.Huomautus:Kokonaisammoniakkipitoisuuden varmistaminenOtetaan 10 ml:n sitraattiliuosnäyte 250 ml:n pulloon. Täytetään tislatulla vedellä. Ammoniumtyppipitoisuus määritetään menetelmän 2.1 mukaisesti 25 ml:sta tätä liuosta.1 ml 0,5-molaarista H2SO4:a = 0,008516 g NH3:aNäissä olosuhteissa reagenssia voidaan pitää ohjeiden mukaisena, kun titrauksessa kuluu 17,7-18 ml liuosta.Jos näin ei ole, lisätään 4,25 ml ammoniakkia (tiheys 20 °C:ssa = 0,925 g/l)/0,1 ml alle edellä mainitun 18 ml:n.4.2 Hienoksi jauhettu 8-hydroksikinoliini (oksiini)5. VÄLINEISTÖ5.1 Peruslaboratoriolaitteisto ja pieni lasi tai posliinihuhmare sekä survin5.2 500 ml:n mittapullot5.3 1 000 ml:n mittapullo5.4 Pyörivä ravistin (35-40 kierrosta minuutissa)6. NÄYTTEEN ESIKÄSITTELYKs. menetelmä 1.7. MENETTELY7.1 NäytePunnitaan 0,0005 g:n tarkkuudella 1 g esikäsiteltyä näytettä ja pannaan se pieneen huhmareen. Lisätään noin 10 tippaa sitraattia (4.1) näytteen kostuttamiseksi ja murskataan näyte huolellisesti survimella.7.2 UuttaminenLisätään 20 ml ammoniumsitraattia (4.1), sekoitetaan tahnaksi ja jätetään tasaantumaan noin minuutiksi.Dekantoidaan liuos 500 ml:n mittapulloon suodattamalla pois hiukkaset, jotka eivät ole hajonneet edeltävän murskaamisen aikana. Lisätään 20 ml sitraattiliuosta (4.1) sakkaan, jauhetaan kuten edellä ja kaadetaan neste mittapulloon. Tämä toistetaan neljä kertaa, niin että viidennen kerran lopulla mittapulloon voidaan kaataa koko valmiste. Käytetyn sitraatin kokonaismäärän tulee olla noin 100 ml.Survin ja huhmare huuhdotaan mittapullon yllä 40 ml:lla tislattua vettä.Suljettua mittapulloa ravistetaan pyörivällä ravistimella (5.4) 3 tuntia.Lasi jätetään seisomaan 15-16 tunniksi, ravistetaan uudelleen samoissa olosuhteiss kolmen tunnin ajan. Lämpötilan tulisi pysyä 20 ± 2 °C:ssa koko prosessin ajan.Täytetään tislatulla vedellä merkkiin. Suodatetaan kuivan suodattimen läpi ja hylätään suodoksen ensimmäinen erä. Kerätään kirkas suodos kuivaan pulloon.7.3 MääritysUutettu fosfori määritetään menetelmän 3.2 mukaisesti osasta näin saatua liuosta.8. LIITEOksiinin käyttäminen mahdollistaa tämän menetelmän soveltamisen magnesiumia sisältäviin lannoitteisiin. Käyttöä suositellaan, kun magnesium- ja fosforianhydridipitoisuuden suhde on yli 0,03 (Mg/P2O5 > 0,03). Mikäli näin on, kostutettuun näytteeseen lisätään 3 g oksiinia analyysia varten. Oksiinin käyttäminen, silloin kun lannoite ei sisällä magnesiumia, ei todennäköisesti häiritse määrittämistä. Kun tiedetään, että lannoite ei sisällä magnesiumia, ei oksiinia tarvitse käyttää.Menetelmä 3.1.6 VESILIUKOISEN FOSFORIN UUTTAMINEN1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä vesiliukoisen fosforin määrittämiseksi.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan kaikkiin, myös moniravinteisiin, lannoitteisiin, joista on määritettävä vesiliukoinen fosfori.3. PERIAATEUuttaminen vedellä erityisolosuhteissa4. REAGENSSITislattu tai demineralisoitu vesi5. VÄLINEISTÖ5.1 500 ml:n mittalasi (esim. Stohmann)5.2 Pyörivä ravistin (35-40 kierrosta minuutissa)6. NÄYTTEEN ESIKÄSITTELYKs. menetelmä 1.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 NäytePunnitaan 0,001 g:n tarkkuudella 5 g esikäsiteltyä näytettä ja pannaan se 500 ml:n mittalasiin (5.1).7.2 UuttaminenLisätään lasiin 450 ml 20-25 °C:ista vettä.Ravistetaan pyörivässä ravistimessa (5.2) 30 minuuttia.Täytetään merkkiin asti vedellä, sekoitetaan perusteellisesti ravistamalla ja suodatetaan kuivan, fosfaatittoman laskostetun suodatinpaperin läpi kuivaan pulloon.7.3 MääritysFosfori määritetään menetelmän 3.2 mukaisesti osasta näin saatua liuosta.Menetelmä 3.2 UUTETUN FOSFORIN MÄÄRITTÄMINEN (Gravimetrinen menetelmä, jossa käytetään kinoliinifosfomolybdaattia)1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä lannoiteuutteissa olevan fosforin määrittämiseksi.2. SOVELTAMISALAMenetelmä on sovellettavissa kaikkiin lannoiteuutteisiin [31] fosforin eri muotojen määrittämiseksi.[31]  Mineraalihappoihin liukeneva fosfori, vesiliukoinen fosfori, ammoniumsitraattiin liukeneva fosfori, 2-prosenttiseen sitruunahappoon liukeneva fosfori sekä 2-prosenttiseen muurahaishappoon liukeneva fosfori.3. PERIAATEMahdollisen hydrolyysin jälkeen fosfori saostetaan happamasta liuoksesta kinoliinifosfomolybdaattina.Suodattamisen ja pesemisen jälkeen sakka kuivatetaan 250 °C:ssa ja punnitaan.Edellä mainituissa olosuhteissa liuoksessa todennäköisesti esiintyvät yhdisteet, kuten mineraali- ja orgaaniset hapot, ammoniumionit, liukoiset silikaatit yms., eivät häiritse määritystä, jos saostamisessa käytetään natriummolybdaatti- tai ammoniummolybdaattipohjaista reagenssia.4. REAGENSSITTislattu tai demineralisoitu vesi4.1 Väkevä typpihappo (tiheys 20 °C:ssa = 1,40 g/ml)4.2 Reagenssin valmistaminen4.2.1 Natriummolybdaattipohjaisen reagenssin valmistaminenLiuos A: liuotetaan 70 g natriummolybdaattidihydraattia 100 ml:aan tislattua vettä.Liuos B: liuotetaan 60 g sitruunahappomonohydraattia 100 ml:aan tislattua vettä ja lisätään 85 ml väkevää typpihappoa (4.1).Liuos C: sekoitetaan liuos A liuokseen B liuoksen C muodostamiseksi.Liuos D: Lisätään 35 ml väkevää typpihappoa (4.1) 50 ml:aan tislattua vettä ja tämän jälkeen lisätään 5 ml vastatislattua kinoliinia. Tämä liuos lisätään liuokseen C, sekoitetaan perusteellisesti ja jätetään seisomaan yön yli pimeään. Tämän jälkeen lasi täytetään tislatulla vedellä 500 ml:aan, sekoitetaan uudelleen ja suodatetaan lasisintterin (5.6) läpi.4.2.2 Ammoniummolybdaattipohjaisen reagenssin valmistaminen.Liuos A: liuotetaan 100 g ammoniummolybdaattia 300 ml:aan tislattua vettä hiljaa kuumentaen ja silloin tällöin sekoittaen.Liuos B: liuotetaan 120 g sitruunahappomonohydraattia 200 ml:aan tislattua vettä ja lisätään 170 ml väkevää typpihappoa (4.1).Liuos C: lisätään 10 ml vastatislattua kinoliinia 70 ml:aan väkevää typpihappoa (4.1).Liuos D: Kaadetaan liuos A hitaasti liuokseen B sekoittaen samalla. Perusteellisen sekoittamisen jälkeen tähän seokseen lisätään liuos C ja lasi täytetään 1 litraan asti. Liuos jätetään seisomaan kahdeksi vuorokaudeksi pimeään ja suodatetaan lasisintterin (5.6) läpi.Kohdan 4.2.1 ja 4.2.2 reagensseja voidaan käyttää samalla tavalla. Molempia on säilytettävä suljetuissa polyetyleenipulloissa pimeässä.5. VÄLINEISTÖ5.1 Peruslaboratoriolaitteisto sekä 500 ml:n leveäkaulainen erlenmeyerpullo5.2 10, 25 ja 50 ml:n mittapipetit5.3 Suodatinupokas, jonka huokoisuus on 5-20 µm5.4 Buchner-kolvi5.5 250 ± 10 °C:seen säädetty kuivausuuni5.6 Lasisintteri, jonka huokoisuus on 5-20 µm6. ANALYYSIMENETELMÄ6.1 Liuoksen käsitteleminenPipetoidaan lannoiteuutteesta osa (ks. taulukko 2), joka sisältää noin 0,01 g P2O5:a, ja pannaan se 500 ml:n erlenmeyerpulloon. Lisätään 15 ml väkevää typpihappoa [32] (4.1) ja laimennetaan vedellä noin 100 ml:ksi.[32]  21 ml, silloin kun saostettava liuos sisältää yli 15 ml sitraattiliuosta (neutraali sitraatti, Petermannin tai Joulien emäksinen sitraatti).Taulukko 2 Fosfaattiliuoksesta pipetoitujen osien määrittäminen>TAULUKON PAIKKA>6.2 HydrolyysiMikäli liuoksen epäillään sisältävän metafosfaatteja, pyrofosfaatteja tai polyfosfaatteja, hydrolyysi suoritetaan seuraavasti.Kuumennetaan erlenmeyerpullon sisältö hitaasti kiehuvaksi ja pidetään pullo tässä lämpötilassa, kunnes hydrolyysi on suoritettu. Tähän kuluu tavallisesti noin tunti. Palautusjäähdyttimellä varmistetaan, ettei neste roisku tai haihdu liikaa niin paljon, että liuoksen alkuperäinen tilavuus pienentyy yli puolella. Hydrolyysin jälkeen astia täytetään tislatulla vedellä uudelleen alkuperäiseen määrään.6.3 Upokkaan punnitseminenSuodatinupokasta (5.3) kuivataan vähintään 15 minuuttia kuivausuunissa 250 ± 10 °C:ssa. Upokas punnitaan, kun se on jäähdytetty eksikkaattorissa.6.4 SaostaminenErlenmeyerpullon sisältämää happoliuosta kuumennetaan, kunnes se alkaa kiehua, jolloin kinoliinifosfomolybdaatin saostaminen aloitetaan lisäämällä 40 ml reagenssia (reagenssi 4.2.1 tai 4.2.2) [33] tipoittain sekoittaen liuosta samalla jatkuvasti. Erlenmeyerpullo pannaan vesihauteeseen ja jätetään sinne 15 minuutiksi, jonka aikana pulloa ravistetaan ajoittain. Liuos voidaan suodattaa välittömästi tai sen jälkeen, kun se on jäähtynyt.[33]  Sellaisten yli 15 ml sitraattiliuosta (neutraali, Petermann, Joulie) sisältävien fosfaattiliuosten saostamiseksi, jotka on tehty happamiksi 21 ml:lla väkevää typpihappoa (ks. 6.1 kohdan alaviite), käytetään 80 ml saostusreagenssia.6.5 Suodattaminen ja peseminenLiuos suodatetaan tyhjiössä dekantoimalla. Sakka pestään erlenmeyerpullossa 30 ml:lla vettä. Liuos dekantoidaan ja suodatetaan. Tämä toistetaan viisi kertaa. Jäljelle jäänyt sakka siirretään kvantitatiivisesti upokkaaseen vedellä pesten. Pestään neljä kertaa 20 ml:lla vettä siten, että aina ennen nesteen lisäämistä nesteen annetaan valua upokkaasta. Sakka kuivataan perusteellisesti.6.6 Kuivaaminen ja punnitseminenUpokkaan ulkoseinät pyyhitään suodatinpaperilla. Upokas pannaan kuivausuuniin 250 °C:n lämpötilaan (5.5), jossa se saa olla, kunnes sen massa pysyy vakiona. Tämä vie tavallisesti noin 15 minuuttia. Annetaan jäähtyä eksikkaattorissa huoneenlämpöiseksi ja punnitaan nopeasti.6.7 NollakoeKutakin määrityssarjaa varten tehdään nollakoe käyttämällä reagensseja ja liuottimia yhtä suurina annoksina kuin uuttamisessa (sitraattiliuos yms.) ja ne otetaan huomioon lopullista tulosta laskettaessa.6.8 VarmistaminenMäärittäminen tehdään käyttämällä kaliumdivetyfosfaattiliuoksesta osaa, joka sisältää 0,01 g P2O5:ta.7. TULOKSEN ILMOITTAMINENKun analyysissä käytetään taulukon 2 mukaisia näytemääriä ja laimennuksia, sovelletaan seuraavaa kaavaa:lannoitteen P % = (A - a) × F'tailannoitteen P2O5 % = (A - a) × FjossaA = kinoliinifosfomolybdaatin massa grammoina,a = nollakokeella saadun kinoliinifosfomolybdaatin massa grammoina,F ja F' = taulukon 2 kahden viimeisen sarakkeen mukaiset kertoimet.Käytettäessä taulukosta 2 poikkeavia näytemääriä ja laimennuksia sovelletaan seuraavaa kaavaa:>TAULUKON PAIKKA>tai>TAULUKON PAIKKA>jossaf ja f' = kinoliinifosfomolybdaatin muuntokerroin P2O5:ksi = 0,032074, (f) tai P:ksi = 0,013984 (f'),D = laimennuskerroin,M = analysoidun näytteen massa grammoina.Menetelmä 4 KALIUMMenetelmä 4.1 VESILIUKOISEN KALIUMIN PITOISUUDEN MÄÄRITTÄMINEN1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä vesiliukoisen kaliumin määrittämiseksi.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan kaikkiin liitteessä I lueteltuihin kaliumlannoitteisiin.3. PERIAATEAnalysoitavan näytteen sisältämä kalium liuotetaan veteen. Kun aineet, jotka saattavat häiritä kvantitatiivista määrittämistä, on poistettu tai sidottu, kalium saostetaan kaliumtetrafenyliboraattina heikosti emäksisessä liuoksessa.4. REAGENSSITTislattu tai demineralisoitu vesi4.1 FormaldehydiKirkas 25-35-prosenttinen formaldehydiliuos4.2 Kaliumkloridi, analyysia varten4.3 Natriumhydroksidiliuos: 10 mol/lOn varmistettava, että natriumhydroksidi ei sisällä kaliumia.4.4 IndikaattoriliuosLiuotetaan 0,5 g fenolftaleiinia 90-prosenttiseen etanoliin ja täytetään astia 100 ml:aan.4.5 EDTA-liuosLiuotetaan 4 g etyleenidiamiinitetraetikkahapon dihydratoitua dinatriumsuolaa veteen 100 ml:n mittapullossa. Täytetään merkkiin ja sekoitetaan.Reagenssia säilytetään muoviastiassa.4.6 STPB-liuosLiuotetaan 32,5 g natriumtetrafenyyliboraattia 480 ml:aan vettä, lisätään 2 ml natriumhydroksidiliuosta (4.3) ja 20 ml magnesiumkloridiliuosta (100 g MgCl2 . 6H2O/l).Hämmennetään 15 minuuttia ja suodatetaan hienon tuhkattoman suodattimen läpi.Reagenssia säilytetään muoviastiassa.4.7 Pesuneste20 ml STPB-liuosta (4.6) laimennetaan 1 000 ml:ksi vedellä.4.8 BromivesiKyllästetty bromivesiliuos5. VÄLINEISTÖ5.1 1 000 ml:n mittapulloja5.2 250 ml:n dekantterilasi5.3 Suodatinupokkaat, joiden huokoisuus on 5-20 µm5.4 120 ± 10 °C:seen säädetty uuni5.5 Eksikkaattori6. NÄYTTEEN ESIKÄSITTELYKs. menetelmä 1.Kaliumsuolojen näytteet tulee jauhaa riittävän hienoksi, jotta analyysia varten saataisiin edustava näyte. Kyseisiä tuotteita varten on käytettävä menetelmän 1 kohdan 6 alakohdassa selostettua menettelyä.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 NäytePunnitaan 0,001 g:n tarkkuudella 10 g esikäsiteltyä näytettä (5 g kaliumsuoloja varten, jotka sisältävät yli 50 % kaliumoksidia). Tämä näyte ja noin 400 ml vettä pannaan 600 ml:n dekantterilasiin.Laitetaan kiehumaan 30 minuutiksi. Jäähdytetään, siirretään kvantitatiivisesti 1 000 ml:n mittapulloon, täytetään merkkiin, sekoitetaan ja suodatetaan kuivaan keräysastiaan. Hylätään ensimmäiset 50 ml suodoksesta (katso kohta 7.6, menettelyä koskeva huomautus).7.2 Saostettavan liuoksen valmistaminenPipetoidaan suodoksesta osa, joka sisältää 25-50 mg kaliumia (ks. taulukko 3), ja pannaan se 250 ml:n dekantterilasiin. Tarvittaessa lisätään vettä, että saadaan tilavuudeksi 50 ml.Häiritsevien tekijöiden poistamiseksi lisätään 10 ml EDTA-liuosta (4.5) sekä useita tippoja fenolftaleiiniliuosta (4.4) ja hämmennetään sekaan tipoittain natriumhydroksidiliuosta (4.3), kunnes liuos muuttuu punaiseksi, ja lopuksi lisätään muutamia tippoja natriumhydroksidia ylimäärän varmistamiseksi. (Tavallisesti 1 ml natriumhydroksidia riittää neutraloimaan näytteen ylimäärän.)Ammoniakin (ks. 7.6 kohdan alakohdassa b menettelyä koskeva huomautus) poistamiseksi suurimmalta osaltaan liuosta keitetään varovasti noin 15 minuuttia.Tarvittaessa lisätään vettä, niin että tilavuudeksi saadaan 60 ml.Liuos kiehautetaan, dekantterilasi poistetaan lämmöstä ja siihen lisätään 10 ml formaldehydia (4.1). Lisätään useita tippoja fenolftaleiinia ja tarvittaessa myös muutama tippa natriumhydroksidia, kunnes neste muuttuu havaittavasti punaiseksi. Dekantterilasi peitetään kellonlasilla ja asetetaan vesihauteeseen 15 minuutiksi.7.3 Upokkaan punnitseminenSuodatinupokasta (ks. 5 "Välineistö") kuivataan 120 °C:ssa uunissa (5.4), kunnes upokkaan massa on vakio (noin 15 minuuttia).Upokkaan annetaan jäähtyä eksikkaattorissa ja se punnitaan.7.4 SaostaminenDekantterilasi poistetaan vesihauteesta, ja sen sisältöön sekoitetaan tipoittain 10 ml STPB-liuosta (4.6). Lisääminen kestää noin kaksi minuuttia. Odotetaan vähintään 10 minuuttia ennen suodattamista.7.5 Suodattaminen ja peseminenLiuos suodatetaan tyhjiössä punnittuun upokkaaseen, dekantterilasi huuhdotaan pesunesteellä (4.7), sakka pestään kolme kertaa pesunesteellä (yhteensä 60 ml pesunestettä pesua varten) ja kaksi kertaa 5-10 ml:lla vettä.Sakka kuivataan perusteellisesti.7.6 Kuivaaminen ja punnitseminenUpokkaan ulkoseinät pyyhitään suodatinpaperilla. Upokas sisältöineen pannaan uuniin puoleksitoista tunniksi 120 °C:seen. Upokkaan annetaan jäähtyä eksikkaattorissa huoneenlämpöiseksi ja se punnitaan nopeasti.Menettelyä koskeva huomautusa) Jos suodos on tummanväristä, pipetoidaan siitä osa, joka sisältää enintään 100 mg K2O:a, ja pannaan se 100 ml:n mittapulloon, lisätään bromivettä ja kuumennetaan kiehuvaksi, jotta kaikki ylimääräinen bromi poistuu. Jäähdyttämisen jälkeen täytetään merkkiin, suodatetaan ja määritetään kvantitatiivisesti kalium osasta suodosta.b) Kun mukana on vain vähän tai ei lainkaan ammoniumtyppeä, ei tarvitse keittää 15:tä minuuttia.7.7 Näytteiksi pipetoidut liuosmäärät ja muuntokertoimetTaulukko 3 Menetelmää 4 varten>TAULUKON PAIKKA>7.8 NollakoeKutakin määrityssarjaa varten tehdään nollakoe käyttäen reagensseja ja liuottimia yhtä suurina määrinä kuin analyysissä ja tulokset otetaan huomioon lopullista tulosta laskettaessa.7.9 TarkistusmittausAnalyysimenetelmän tarkistamiseksi suoritetaan määritys enintään 40 mg K2O:a sisältävästä kaliumkloridin vesiliuoksen osasta.8. TULOKSEN ILMOITTAMINENKäytettäessä taulukon 3 mukaisia näytemääriä ja laimennuksia sovelletaan seuraavaa kaavaa:lannoitteen K2O % = (A - a) Ftailannoitteen K % = (A - a) × F'jossaA = näytteestä saadun sakan massa grammoina,a = nollakokeesta saadun sakan massa grammoina,F ja F' = kertoimet (ks. taulukko 3).Käytettäessä taulukosta 3 poikkeavia näytemääriä ja laimennuksia sovelletaan seuraavaa kaavaa:>TAULUKON PAIKKA>tai>TAULUKON PAIKKA>jossaf = muuntokerroin, KTPB K2O:ksi = 0,1314,f' = muuntokerroin, KTPB K:ksi = 0,109,D = laimennuskerroin,M = näytteen massa grammoina.Menetelmä 5Ei tietojaMenetelmä 6 KLOORIMenetelmä 6.1 KLORIDIEN MÄÄRITTÄMINEN ORGAANISEN AINEKSEN PUUTTUESSA1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä kloridin määrittämiseksi silloin, kun mukana ei ole orgaanista ainetta.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan kaikkiin lannoitteisiin, joissa ei ole orgaanista ainetta.3. PERIAATEVeteen liuotetut kloridit saostetaan happamassa liuoksessa hopeanitraatin standardiliuoksen ylimäärällä. Tämä ylimäärä titrataan ammoniumtiosyanaatilla rauta-ammoniumsulfaatin läsnäollessa (Vollhardin menetelmä).4. REAGENSSITTislattu tai demineralisoitu vesi, jossa ei ole klorideja4.1 Nitrobentseeni tai dietyylieetteri4.2 Typpihappo, 10 mol/l4.3 IndikaattoriliuosLiuotetaan 40 g rauta-ammoniumsulfaattia Fe2(SO4)3 . (NH4)2SO4 . 24H2O veteen, niin että liuosta muodostuu 1 litra4.4 Hopeanitraatin standardiliuos: 0,1 mol/lValmistaminenKoska kyseinen suola on hygroskooppista eikä sitä voida kuivata ilman hajaantumisen vaaraa, on suositeltavaa, että sitä punnitaan 9 g ja se liuotetaan veteen, niin että lopullinen tilavuus on 1litra. Säädetään 0,1-molaariseen vahvuuteen titraamalla 0,1-molaarisella AgNO3:lla.5. VÄLINEISTÖ5.1 Pyörivä ravistin (35-40 kierrosta minuutissa)5.2 Byrettejä5.3 500 ml:n mittapullo5.4 250 ml:n erlenmeyerpullo6. NÄYTTEEN ESIKÄSITTELYKs. menetelmä 1.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 Näyte ja liuoksen valmistaminenPannaan 0,001 g:n tarkkuudella punnittu 5 g:n näyte 500 ml:n mittapulloon ja lisätään 450 ml vettä. Ravistetaan puoli tuntia ravistimessa (5.1) ja lisätään tislattua vettä, kunnes liuosta on yhteensä 500 ml, sekoitetaan ja suodatetaan dekantteriin.7.2 MääritysOtetaan suodoksesta osa, joka sisältää enintään 0,150 g kloridia. Esim. 25 ml (0,25 g), 50 ml (0,5 g) tai 100 ml (1 g). Jos näyte on alle 50 ml, on tarpeen lisätä tislattua vettä, niin että tilavuudeksi saadaan 50 ml.Lisätään 5 ml 10-molaarista typpihappoa (4.2), 20 ml indikaattoriliuosta (4.3) ja kaksi tippaa ammoniumtiosyanaatin standardiliuosta. Näyte jälkimmäisestä reagenssista otetaan byretillä, joka on säädetty tätä varten nollaksi.Lisätään byretillä hopeanitraatin standardiliuosta (4.4), kunnes syntyy 2-5 ml:n ylimäärä. Lisätään 5 ml nitrobentseeniä tai 5 ml dietyylieetteriä (4.1) ja ravistetaan hyvin sakan agglomeroimiseksi. Ylimääräinen hopeanitraatti titrataan 0,1-molaarisella ammoniumtiosyanaatilla (4.5), kunnes väri muuttuu punaruskeaksi, joka jää näkyviin, kun lasia on ravistettu.Huomautus:Dietyylieetteri ja erityisesti nitrobentseeni estävät hopeakloridia reagoimasta tiosynaatti-ioneiden kanssa. Näin saadaan selvä värin muutos.7.3 NollakoeNollakoe tehdään (ilman näytettä) samoissa olosuhteissa ja se otetaan huomioon lopullista tulosta laskettaessa.7.4 TarkistusmittausEnnen määritysten tekemistä tarkistetaan menetelmän tarkkuus käyttämällä vastavalmistetun kaliumkloridiliuoksen sellaista osaa, joka sisältää tietyn, 100 mg:n suuruusluokkaa olevan määrän kloridia.8. TULOKSEN ILMOITTAMINENAnalyysin tulos ilmoitetaan kloridin prosenttiosuutena näytteessä.Kloridiprosentti (Cl) lasketaan seuraavalla kaavalla:>TAULUKON PAIKKA>jossaVz = 0,1-molaarinen hopeanitraatti ml:ina,Vcz = nollakokeessa käytetty 0,1-molaarinen hopeanitraatti ml:ina,Va = 0,1-molaarinen ammoniumtiosyanaatti ml:ina,Vca = nollakokeessa käytetty 0,1-molaarinen ammoniumtiosyanaatti ml:ina,M = otetun näytteen (7.2) massa grammoina.Menetelmät 7 JAUHATUKSEN HIENOUSMenetelmä 7.1 JAUHATUKSEN HIENOUDEN MÄÄRITTÄMINEN (kuivamenetelmä)1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään kuivamenetelmä jauhatuksen hienouden määrittämiseksi.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan kaikkiin EY-lannoitteisiin, joita koskevissa vaatimuksissa on määritetty jauhatuksen hienous käyttämällä 0,63 ja 0,160 mm:n seuloja.3. PERIAATESeuloja mekaanisesti ravistamalla määritetään niiden valmisteiden määrät, joiden hiukkaskoko on suurempi kuin 0,630 mm tai 0,160-0,630 mm, sekä lasketaan jauhatushienouden prosentti.4. VÄLINEISTÖ4.1 Mekaaninen seulantäristin4.2 Seuloja, joiden aukot ovat 0,160 ja 0,630 mm (halkaisija 20 cm ja korkeus 5 cm)5. MENETTELYPunnitaan 0,05 g:n tarkkuudella 50 g ainetta. Kootaan kaksi seulaa ja ravistimen (4.1) kokooma-astia siten, että seula, jossa on suuremmat aukot, asetetaan päällimmäiseksi. Analyysinäyte asetetaan yläseulaan. Seulotaan 10 minuuttia ja poistetaan pohjalle kertynyt osa. Laite käynnistetään uudelleen ja minuutin kuluttua tarkistetaan, että pohjalle tänä aikana kertynyt määrä on alle 250 mg. Prosessi toistetaan (aina minuutti kerrallaan), kunnes kertynyt määrä jää alle 250 mg:n. Kumpaankin seulaan jäänyt määrä punnitaan erikseen.6. TULOKSEN ILMOITTAMINEN0,630 mm aukkoisen seulan osoittama näytteen hienous- % = (50 - M1) x 20,160 mm aukkoisen seulan osoittama näytteen hienous- % = [50 - (M1 + M2)] x 2jossaM1 = 0,630 mm:n aukkoiseen seulaan jääneen määrän massa grammoina,M2 = 0,160 mm:n aukkoiseen seulaan jääneen määrän massa grammoina,Seulan, jonka aukot ovat 0,630 mm:n suuruisia, läpäissyt materiaali on aikaisemmin poistettu.Näiden laskutoimitusten tulokset pyöristetään lähimpään kokonaislukuun.Menetelmä 7.2 PEHMEIDEN LUONNONFOSFAATTIEN JAUHATUSHIENOUDEN MÄÄRITTÄMINEN1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä pehmeiden luonnonfosfaattien jauhatushienouden määrittämiseksi.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan pehmeisiin luonnonfosfaatteihin.3. PERIAATENäytteet, joiden hiukkaskoko on hyvin pieni, voivat agglomeroitua, jolloin kuivaseulonta vaikeutuu. Tämän vuoksi käytetään tavallisesti märkäseulontaa.4. REAGENSSITNatriumheksametafosfaattiliuos: 1 %5. VÄLINEISTÖ5.1 Vakiokokoisia seuloja, joiden aukot ovat 0,063 ja 0,125 mm (halkaisija 20 cm ja korkeus 5 cm), kokooma-astioita5.2 20 cm:n läpimittainen jalustalle kiinnitetty lasisuppilo5.3 250 ml:n dekantterilaseja5.4 Kuivausuuni6. ANALYYSIMENETELMÄ6.1 NäytteenottoPunnitaan 0,05 g:n tarkkuudella 50 g ainetta. Seulan molemmat puolet pestään vedellä ja seula, jonka aukot ovat 0,125 mm:n suuruisia, asetetaan 0,063 mm:n aukkoisen seulan yläpuolelle.6.2 MenettelyAnalyysinäyte asetetaan yläseulaan. Seulotaan vähäisellä kylmällä vesisuihkulla. Tähän tarkoitukseen voidaan käyttää myös vesijohtovettä. On huolehdittava siitä, että vesi virtaa niin, ettei alempi seula koskaan täyty vedellä.Kun yläseulaan jäävä materiaali pysyy suunnilleen vakiona, seula poistetaan ja asetetaan sillä välin kokooma-astiaan.Märkäseulontaa jatketaan alemman seulan läpi muutaman minuutin ajan, kunnes läpäisevä vesi on lähes kirkasta.0,125 mm:n seula asetetaan 0,063 mm seulan yläpuolelle. Kaikki kokooma-astiaan kertynyt sakka siirretään ylempään seulaan ja seulonta pienen vesisuihkun alla aloitetaan uudelleen, kunnes tämä vesi muuttuu jälleen kerran lähes kirkkaaksi.Siirretään kvantitatiivisesti suppilon avulla kukin jäämä eri dekanttereihin. Eri jäämät suspensoidaan täyttämällä dekantterit vedellä. Jätetään seisomaan noin minuutiksi ja dekantoidaan mahdollisimman paljon vettä.Asetetaan dekantterit kahdeksi tunniksi kuivausuuniin 150 °C:seen.Annetaan kuivua, irrotetaan jäämät harjalla ja punnitaan ne.7. TULOKSEN ILMOITTAMINENLaskelmien tulokset pyöristetään lähimpään kokonaislukuun.0,125 mm:n seulaan jääneen jäämän hienous- % = (50 - M1) ( 20,063 mm:n seulaan jääneen jäämän hienous- % = [50 - (M1 + M2)] ( 2jossaM1 = 0,125 mm:n seulaan jääneen jäämän massa grammoina,M2 = 0,063 mm:n seulaan jääneen jäämän massa grammoina.8. HUOMAUTUKSIAMikäli seulonnan jälkeen havaitaan kokkareita, analyysi on suoritettava uudelleen seuraavasti:Kaadetaan hitaasti jatkuvasti hämmentäen 50 g näytettä 1 litran pulloon, joka sisältää 500 ml natriumheksametafosfaattiliuosta. Pullo suljetaan tulpalla ja sitä ravistetaan voimakkaasti käsin kokkareiden hajoittamiseksi. Siirretään koko suspensio yläseulaan ja pestään pullo perusteellisesti. Jatketaan analyysia 6.2 kohdassa selostetulla tavalla.Menetelmät 8 SIVURAVINTEETMenetelmä 8.1 KALSIUMIN, MAGNESIUMIN, NATRIUMIN JA SULFAATTIMUODOSSA OLEVAN RIKIN KOKONAISMÄÄRÄN UUTTAMINEN1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä kalsiumin, magnesiumin ja natriumin sekä sulfaattimuodossa olevan rikin kokonaismäärän uuttamiseksi siten, että samaa uutetta voidaan käyttää jokaisen vaaditun ravinteen määrittämiseen.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan EY-lannoitteisiin, joista tämän asetuksen mukaan on ilmoitettava kalsiumin, magnesiumin, natriumin ja sulfaattimuotoisen rikin kokonaismäärät.3. PERIAATELiuotus kiehuvaan, laimeaan suolahappoon.4. REAGENSSIT4.1 Laimennettu suolahappo:Yksi tilavuusosa suolahappoa (tiheys 20 °C:ssa = 1,18 g/ml) sekä yksi tilavuusosa vettä.5. VÄLINEISTÖSähkölevy, jonka lämpöä voidaan säätää6. NÄYTTEEN ESIKÄSITTELYKs. menetelmä 1.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 AnalyysinäyteKalsium, magnesium, natrium ja sulfaattimuotoinen rikki uutetaan viiden gramman näytteestä, joka on punnittu yhden milligramman tarkkuudella.Jos lannoite kuitenkin sisältää yli 15 % rikkiä (S) eli 37,5 % SO3:a ja yli 18,8 % kalsiumia (Ca) eli 26,3 % CaO:a, kalsium ja rikki uutetaan gramman näytteestä, joka on punnittu yhden milligramman tarkkuudella. Näyte pannaan 600 ml:n dekantterilasiin.7.2 Liuoksen valmistaminenLisätään noin 400 millilitraa vettä ja vähän kerrallaan 50 millilitraa laimennettua suolahappoa (4.1), mikä on tehtävä varovasti, jos liuos sisältää runsaasti karbonaatteja. Kuumennetaan kiehumispisteeseen ja pidetään siinä 30 minuuttia. Annetaan jäähtyä välillä sekoittaen. Dekantoidaan kvantitatiivisesti 500 ml:n mittapulloon. Täytetään vedellä merkkiin ja sekoitetaan. Suodatetaan kuivan suodattimen läpi kuivaan astiaan ja hylätään suodoksen ensimmäinen erä. Uutteen on oltava täysin kirkasta. Suljetaan tulpalla, jos suodosta ei käytetä välittömästi.Menetelmä 8.2 ERI MUODOISSA OLEVAN RIKIN KOKONAISMÄÄRÄN UUTTAMINEN1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä, jolla uutetaan lannoitteessa alkuainemuodossa tai muina kemiallisina yhdisteinä esiintyvän rikin kokonaismäärä.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan EY-lannoitteisiin, joista tämän asetuksen mukaan on ilmoitettava rikin eri muotojen (alkuaine, tiosulfaatti, sulfiitti, sulfaatti) kokonaismäärä.3. PERIAATEAlkuainemuodossa oleva rikki muutetaan emäksisessä väliaineessa polysulfideiksi ja tiosulfaatiksi; nämä sekä mahdolliset sulfiitit hapetetaan vetyperoksidilla. Rikin eri muodot muutetaan näin sulfaatiksi, joka määritetään bariumsulfaattisaostuksella (menetelmä 8.9).4. REAGENSSIT4.1 Laimennettu suolahappo:Yksi tilavuusosa suolahappoa (tiheys = 1,18) sekä yksi tilavuusosa vettä.4.2 Natriumhydroksidiliuos, vähintään 30-prosenttinen NaOH (tiheys = 1,33)4.3 Vetyperoksidiliuos, 30-prosenttinen, paino/paino4.4 Bariumkloridin vesiliuos BaCl2, 2H2O, 122 grammaa/litra5. VÄLINEISTÖSähkölevy, jonka lämpöä voidaan säätää6. NÄYTTEEN ESIKÄSITTELYKs. menetelmä 1.7. MENETTELY7.1 AnalyysinäytePunnitaan yhden milligramman tarkkuudella lannoitetta määrä, joka sisältää 80-350 milligrammaa rikkiä (S) tai 200-875 milligrammaa SO3:a.Yleensä (kun S < 15 %), punnitaan 2,5 grammaa. Näyte pannaan 400 ml:n dekantterilasiin.7.2 HapetusLisätään 20 ml natriumhydroksidiliuosta (4.2) ja 20 millilitraa vettä. Peitetään kellolasilla. Keitetään viisi minuuttia sähkölevyllä (5.1). Otetaan pois sähkölevyltä. Dekantterilasin laitoihin tarttunut rikki huuhdotaan alas kuumalla vesisuihkulla ja liuosta keitetään vielä 20 minuuttia. Annetaan jäähtyä.Lisätään 2 millilitran annoksina vetyperoksidia (4.3), kunnes reaktiota ei enää havaita. Tähän tarvitaan 6-8 vetyperoksidiannosta. Happettumisen annetaan jatkua tunnin ajan, jonka jälkeen liuosta keitetään puoli tuntia. Annetaan jäähtyä.7.3 Analyysiliuoksen valmistaminenLisätään noin 50 millilitraa vettä ja 50 millilitraa suolahappoliuosta (4.1).- Jos rikkiä (S) on alle 5 % :  suodatetaan 600 millilitran dekantterilasiin. Suodattimella oleva sakka pestään useita kertoja kylmällä vedellä. Pesemisen jälkeen tarkastetaan bariumkloridia (4.4) käyttäen, ettei suodoksen viimeisissä pisaroissa ole sulfaattia. Suodoksen on oltava täysin kirkasta. Sulfaatti määritetään koko suodoksesta menetelmän 8.9 mukaisesti.- Jos rikkiä (S) on yli 5 % :  siirretään kvantitatiivisesti 250 ml:n mittapulloon, täytetään vedellä ja sekoitetaan. Suodatetaan kuivan suodattimen läpi kuivaan astiaan; suodoksen on oltava täysin kirkasta. Suljetaan tulpalla, jos liuosta ei käytetä välittömästi. Sulfaatit määritetään tämän liuoksen osasta saostamalla bariumsulfaattina (menetelmä 8.9).Menetelmä 8.3 VESILIUKOISEN KALSIUMIN, MAGNESIUMIN, NATRIUMIN JA (SULFAATTIMUOTOISEN) RIKIN UUTTAMINEN1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä vesiliukoisen kalsiumin, magnesiumin, natriumin ja (sulfaattimuotoisen) rikin uuttamiseksi siten, että samaa uutetta voidaan käyttää kunkin vaaditun ravinteen määrittämiseen.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan ainoastaan lannoitteisiin, joista on liitteen I mukaan ilmoitettava vesiliukoisen kalsiumin, magnesiumin, natriumin ja (sulfaattimuotoisen) rikin määrät.3. PERIAATERavinteet liuotetaan kiehuvaan veteen.4. REAGENSSITTislattu tai demineralisoitu vesi.5. VÄLINEISTÖSähkölevy, jonka lämpöä voidaan säätää6. NÄYTTEEN ESIKÄSITTELYKs. menetelmä 1.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 Analyysinäytea) Kun lannoitteet eivät sisällä rikkiä tai kun ne eivät samanaikaisesti sisällä yli 3 %:a rikkiä (S) eli 7,5 % SO3:a eivätkä yli 4 %:a kalsiumia (Ca) eli 5,6 % CaO:a, punnitaan yhden milligramman tarkkuudella viisi grammaa lannoitetta.b) Kun lannoitteet sisältävät yli 3 % rikkiä (S) sekä yli 4 % kalsiumia (Ca), punnitaan yhden milligramman tarkkuudella yksi gramma lannoitetta.Näyte pannaan 600 ml:n dekantterilasiin.7.2 Liuoksen valmistaminenLisätään noin 400 millilitraa vettä ja keitetään 30 minuuttia. Annetaan jäähtyä, sekoitetaan aina välillä ja dekantoidaan kvantitatiivisesti 500 millilitran mittapulloon. Täytetään vedellä merkkiin ja sekoitetaan.Suodatetaan kuivan suodattimen läpi kuivaan astiaan. Hylätään suodoksen ensimmäiset erät. Suodoksen on oltava täysin kirkasta.Suljetaan tulpalla, jos liuosta ei käytetä välittömästi.Menetelmä 8.4 ERI MUODOISSA OLEVAN VESILIUKOISEN RIKIN UUTTAMINEN1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä lannoitteen sisältämän, eri muodoissa olevan vesiliukoisen rikin uuttamiseksi.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan lannoitteisiin, joista on liitteen I mukaan ilmoitettava vesiliukoisen rikkitrioksidin määrä.3. PERIAATERikki liuotetaan kylmään veteen ja muutetaan sulfaatiksi hapettamalla vetyperoksidilla emäksisessä liuoksessa.4. REAGENSSIT4.1 Laimennettu suolahappo:Yksi tilavuusosa suolahappoa (tiheys 20 °C:ssa = 1,18 g/ml) sekä yksi tilavuusosa vettä.4.2 Natriumhydroksidiliuos, joka sisältää vähintään 30 % NaOH:ta (tiheys 20 °C:ssa = 1,33 g/ml)4.3 Vetyperoksidiliuos, 30-prosenttinen, paino/paino5. VÄLINEISTÖ5.1 500 ml:n Stohmann-mittapullo5.2 Pyörivä sekoitin (30-40 kierrosta minuutissa)5.3 Sähkölevy, jonka lämpöä voidaan säätää6. NÄYTTEEN ESIKÄSITTELYKs. menetelmä 1.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 Analyysinäytea) Kun lannoitteet sisältävät enintään 3 % rikkiä (S) eli 7,5 % SO3:a sekä enintään 4 % kalsiumia (Ca) eli 5,6 % CaO:a, punnitaan yhden milligramman tarkkuudella viisi grammaa lannoitetta.b) Kun lannoitteet sisältävät yli 3 % rikkiä (S) sekä yli 4 % kalsiumia (Ca), punnitaan yhden milligramman tarkkuudella yksi gramma lannoitetta.Näyte pannaan 500 millilitran mittapulloon (5.1).7.2 Liuoksen valmistaminenLisätään n. 400 ml vettä. Suljetaan tulpalla. Sekoitetaan (5.2) 30 minuuttia. Täytetään vedellä merkkiin ja sekoitetaan. Suodatetaan kuivan suodattimen läpi kuivaan astiaan. Suljetaan tulpalla, jos liuosta ei käytetä välittömästi.7.3 Analyysiliuoksen hapettaminenUuteliuosta pipetoidaan dekantterilasiin määrä, joka ei ylitä 50 millilitraa ja joka sisältää, mikäli mahdollista, 20-100 milligrammaa rikkiä (S).Lisätään tarvittaessa vettä niin, että liuosta on 50 millilitraa. Lisätään kolme millilitraa natriumhydroksidiliuosta (4.2) ja kaksi millilitraa vetyperoksidiliuosta (4.3). Peitetään kellonlasilla ja keitetään varovasti tunnin ajan sähkölevyllä (5.3) Vetyperoksidiannoksia lisätään niin kauan kuin reaktio jatkuu (suurin määrä viisi millilitraa).Annetaan jäähtyä. Poistetaan kellonlasi ja huuhdotaan sen alapuoli dekantterilasiin. Lisätään noin 20 ml laimennettua suolahappoa (4.1). Lisätään vettä, kunnes liuosta on noin 300 millilitraa.Määritetään koko hapetetun liuoksen sulfaattipitoisuus menetelmän 8.9 mukaisesti.Menetelmä 8.5 ALKUAINERIKIN UUTTAMINEN JA MÄÄRITYSVAROITUSTässä analyysimenetelmässä käytetään hiilidisulfidia (CS2). Sen vuoksi on noudatettava erityisiä varotoimia, joiden kohteena on erityisesti- CS2:n varastointi- henkilöstön suojaimet- työturvallisuus- tulipalon ja räjähdyksen estäminen- reagenssin hävittäminen.Tässä menetelmässä tarvitaan asiantuntevia työntekijöitä ja asianmukaisesti varustettu laboratorio.1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä lannoitteiden sisältämän alkuainerikin uuttamiseksi ja määrittämiseksi.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan niihin EY-lannoitteisiin, joista on liitteen I mukaan ilmoitettava alkuainemuodossa olevan rikin kokonaismäärä.3. PERIAATEKun liukoiset yhdisteet on poistettu, alkuainerikki uutetaan erilleen hiilidisulfidia käyttäen, ja uutetun rikin määrä määritetään tämän jälkeen gravimetrisesti.4. REAGENSSITHiilidisulfidi5. VÄLINEISTÖ5.1 100 ml:n uuttokolvi, jossa on hiottu lasitulppa5.2 Soxhlet-uuttolaite, jossa on asianmukaiset suodatinosat5.3 Pyörivä tyhjiöhaihdutin5.4 Sähköuuni, jossa on tuuletin, säädetty lämpötilaan 90 ± 2 °C5.5 Posliinisia petrimaljoja, halkaisijaltaan 5-7 cm, korkeus enintään 5 cm5.6 Sähkölevy, jonka lämpöä voidaan säätää6. NÄYTTEEN ESIKÄSITTELYKs. menetelmä 1.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 AnalyysinäytePunnitaan yhden milligramman tarkkuudella 5-10 g näytettä ja pannaan se Soxhlet-uuttolaitteen (5.2) putkitaskuun.7.2 Rikin uuttaminenPestään sisältö huolellisesti kuumalla vedellä kaikkien liukoisten yhdisteiden poistamiseksi. Kuivataan uunissa 90 °C:n lämpötilassa (5.4) vähintään tunnin ajan. Suodatin asetetaan Soxhlet-uuttolaitteeseen (5.2).Laitteen (5.1) kolviin pannaan muutama lasihelmi, punnitaan se (P0) ja lisätään 50 ml hiilidisulfidia (4.1).Laite kootaan ja alkuainerikin uuttamisen annetaan jatkua 6 tuntia. Lämpö kytketään pois, annetaan jäähtyä ja kolvi irrotetaan. Kolvi kytketään kiertohaihduttimeen (5.3) ja haihdutetaan, kunnes kolvin sisältö on kiinteytynyt huokoiseksi massaksi.Kolvi kuivataan uunissa 90 °C:ssa (5.4) (yleensä riittää yhden tunnin kuivatus), kunnes on päästy vakiomassaan (P1).7.3 Alkuainerikin puhtauden määritysHiilidisulfidi on saattanut uuttaa joitakin muita aineita alkuainerikin kanssa. Alkuainerikin puhtaus määritetään seuraavasti:Kolvin sisältö homogenisoidaan mahdollisimman hyvin ja siitä punnitaan 2-3 g yhden milligramman (n) tarkkuudella petrimaljaan (5.5). Punnitaan petrimalja sisältöineen (P2). Asetetaan sähkölevylle (5.6), jonka lämpotila on säädetty enintään 220 °C:seen, ettei rikki pääse syttymään. Sublimoidaan 3-4 tuntia, kunnes on päästy vakiomassaan (P3).Huomautus:Joidenkin lannoitteiden sisältämän rikin puhtautta ei tarvitse määrittää. Tällöin jätetään väliin vaihe 7.2.8. TULOKSEN ILMOITTAMINENAlkuainerikin (S) prosentuaalinen pitoisuus lannoitteessa on seuraava:>TAULUKON PAIKKA>jossam = lannoitenäytteen massa grammoina,P0 = Soxhlet-kolvin massa grammoina,P1 = Soxhlet-kolvin ja epäpuhtaan rikin massa kuivatuksen jälkeen,n = puhdistettavan epäpuhtaan rikin massa grammoina,P2 = petrimaljan massa,P3 = petrimaljan massa rikin sublimoinnin jälkeen.Menetelmä 8.6 UUTETUN KALSIUMIN MANGANOMETRINEN MÄÄRITYS OKSALAATTINA SAOSTAMISEN JÄLKEEN1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä lannoiteuutteissa olevan kalsiumin määrittämiseksi.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan niihin EY-lannoitteisiin, joista on liitteen I mukaan ilmoitettava kokonais- ja/tai vesiliukoisen kalsiumin määrä.3. PERIAATEAnalyysiliuoksen sisältämä kalsium saostetaan oksalaattina, joka määritetään kaliumpermangaattititrauksella4. REAGENSSIT4.1 Laimennettu suolahappo:Yksi tilavuusosa suolahappoa (tiheys 20 °C:ssa = 1,18g/ml) ja yksi tilavuusosa vettä.4.2 1:10 laimennettu rikkihappo:Yksi tilavuusosa rikkihappoa (tiheys 20 °C:ssa = 1,84 g/ml) kymmeneen tilavuusosaan vettä.4.3 1:1 laimennettu ammoniakkiliuos:Yksi tilavuusosa ammoniakkia (tiheys 20 °C:ssa = 0,88 g/ml) ja yksi tilavuusosa vettä.4.4 Kyllästetty ammoniakkioksalaattiliuos [(NH4)2 C2O4 H2O] ympäristön lämpötilassa (n. 40 g/l)4.5 Sitruunahappoliuos, 30-prosenttinen (massa/tilavuus)4.6 Ammoniumkloridiliuos, 5-prosenttinen (massa/tilavuus)4.7 Bromitymolisinistä 95-prosenttisessa etanolissa, 0,1 % (massa/tilavuus)4.8 Bromikresolivihreää 95-prosenttisessa etanolissa, 0,04 % (massa/tilavuus)4.9 Natriumpermanganaatti standardiliuoksena, 0,02 mol/l5. VÄLINEISTÖ5.1 Suodatinupokas, jossa lasisintteri, huokoisuudeltaan 5-20 µm5.2 Kuumavesihaude6. ANALYYSILIUOKSEN VALMISTAMINENPipetoidaan menetelmällä 8.1 tai 8.3 saatua uuteliuosta erä, joka sisältää 15-50 mg kalsiumia (= 21-70 mg CaO) 400 ml:n dekantterilasiin. Olkoon tämän erän tilavuus v2. Kaadetaan 400 millilitran dekantterilasiin. Neutraloidaan tarvittaessa (indikaattori (4.7) muuttuu vihreästä siniseksi) muutamalla tipalla ammoniakkiliuosta (4.3).Lisätään yksi millilitra sitruunahappoliuosta (4.5) ja viisi millilitraa ammoniumkloridiliuosta (4.6).7. KALSIUMOKSALAATIN SAOSTAMINENLisätään n. 100 ml vettä. Kuumennetaan kiehuvaksi, lisätään 8-10 tippaa indikaattoriliuosta (4.8) ja, hitaasti, 50 ml ammoniumoksalaattiliuosta (4.4). Jos sakkaa muodostuu, se liuotetaan lisäämällä muutama tippa suolahappoa (4.1). Neutraloidaan erittäin hitaasti ammoniakkiliuoksella (4.3) koko ajan sekoittaen, kunnes pH on 4.4-4.6 (indikaattori (4.8) muuttuu vihreästä siniseksi). Dekantterilasi pannaan kiehuvaan vesihauteeseen (5.2) n. 30 minuutiksi.Dekantteri nostetaan pois hauteesta, jätetään odottamaan tunniksi ja suodatetaan upokkaaseen (5.1).8. OKSALAATTISAKAN TITRAUSDekantterilasia ja upokasta pestään kunnes ammoniumoksalaatin ylimäärä on täysin poistunut. (Tämä voidaan testata sillä, että pesuvedessä ei enää ole kloridia). Upokas pannaan 400 ml:n dekantterilasiin ja sakka liuotetaan 50 ml:aan kuumaa rikkihappoa (4.2). Dekantterilasiin lisätään vettä, niin että kokonaistilavuus on n. 100 ml. Lämmitetään 70-80 °C:seen ja titrataan tipoittain permanganaattiliuoksella (4.9), kunnes vaaleanpunainen väri pysyy minuutin ajan. Olkoon tämä tilavuus n.9. TULOKSEN ILMOITTAMINENLannoitteen kalsiumpitoisuus (Ca) on seuraava:>VIITTAUS KAAVIOON>jossan = permanganaattimäärä millilitroina,m = näytteen massa grammoina,v2 = analysoidun näytemäärän tilavuus millilitroina,v1 = uuteliuoksen tilavuus millilitroina,t = permanganaattiliuoksen konsentraatio moolia/l.CaO (%) = Ca (%) × 1,400Menetelmä 8.7 MAGNESIUMIN ATOMIABSORPTIOSPEKTROMETRINEN MÄÄRITYS1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä magnesiumin määrittämiseksi lannoiteuutteista.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan menetelmillä 8.1 ja 8.3 saatuihin sellaisten EY-lannoitteiden uutteisiin, joista on ilmoitettava kokonais- ja/tai vesiliukoisen magnesiumin määrä, lukuun ottamatta seuraavia lannoitteita, jotka on lueteltu liitteessä I olevassa sivuravinteita koskevassa D jaksossa:- Tyyppi 4 (kieseriitti),- Tyyppi 5 (magnesiumsulfaatti) ja tyyppi 5.1 (magnesiumsulfaattiliuos),ja lukuun ottamatta seuraavaa lannoitetta, joka on lueteltu liitteessä I olevassa kaliumlannoitteita koskevassa A jakson 3 kohdassa:- Tyyppi 7 (kieseriitti, jossa kaliumsulfaattia),joihin sovelletaan menetelmää 8.8.Tätä menetelmää sovelletaan kaikkiin lannoiteuutteisiin, jotka sisältävät magnesiumkompleksometristä määritystä häiritseviä alkuaineita.3. PERIAATEMagnesiumin määrittäminen atomiabsorptiospektrometrisesti, kun uute on asianmukaisesti laimennettu.4. REAGENSSIT4.1 Suolahappoliuos, 1 mol/l4.2 Suolahappoliuos, 0,5 mol/l4.3 Magnesiumin standardiliuos, 1,00 mg/ml4.3.1 Liuotetaan 1,013 g magnesiumsulfaattia (MgSO4, 7H2O) 100 ml:aan 0,5-molaarista suolahappoliuosta (4.2).4.3.2 Punnitaan 1,658 g magnesiumoksidia (MgO), joka on aiemmin kalsinoitu karbonaattien poistamiseksi, dekantterilasiin, johon kaadetaan myös 100 ml vettä ja 120 ml 1-molaarista suolahappoa (4.1). Kun aine on liuennut, dekantoidaan kvantitatiivisesti 1 000 ml:n mittapulloon. Täytetään merkkiin ja sekoitetaan.tai4.3.3 Käytetään valmiina ostettavaa standardiliuosta.Laboratorio vastaa näiden liuosten testaamisesta.4.4 StrontiumkloridiliuosLiuotetaan 75 g strontiumkloridia (SrCl2 6H2O) suolahappoliuokseen (4.2) ja lisätään samaa happoliuosta, kunnes kokonaistilavuus on 500 ml.5. VÄLINEISTÖAtomiabsorbtiospektrometri, jossa magnesiumlamppu, säädetty arvoon 285,2 nm.Ilma-asetyleeniliekki.6. NÄYTTEEN ESIKÄSITTELYKs. menetelmät 8.1 ja 8.3.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 Jos lannoitteen ilmoitettu magnesiumpitoisuus (Mg) on yli 6 % (ts. 10 % magnesiumoksidina), pipetoidaan 25 ml (V1) uuteliuosta (6) 100 ml:n mittapulloon, joka täytetään vedellä merkkiin, ja sekoitetaan. Laimennuskerroin D1 = 100/V1.7.2 Pipetoidaan 10 ml uuteliuosta (6) tai liuosta (7.19) 200 ml:n mittapulloon. Täytetään 0,5-molaarisella suolahapolla merkkiin (4.2) ja sekoitetaan. Laimennuskerroin on 200/10.7.3 Laimennetaan tämä liuos (7.2) 0,5-molaarisella suolahappoliuoksella (4.2), jotta saadaan spektrometrin (5.1) optimaaliselle määritysalueelle sopiva pitoisuus. V2 on näytteen tilavuus 100 ml:ssa. Laimennuskerroin D2 = 100/V2.Lopullisen laimennoksen on sisällettävä 10 % (tilavuus/tilavuus) strontiumkloridiliuosta (4.4).7.4 Nollaliuoksen valmistaminenValmistetaan nollaliuos toistamalla koko menettely uuttamisvaiheesta asti (menetelmä 8.1 tai 8.3) siten, että pois jätetään vain analysoitava lannoitenäyte.7.5 Kalibrointiliuosten valmistaminenLaimentamalla standardiliuosta (4.3) 0,5-molaarisella suolahapolla valmistetaan vähintään viisi erilaista kalibrointiliuosta, joiden pitoisuus on laitteen (5.1) optimaalisella määritysalueella.Näiden liuosten on sisällettävä 10 % (tilavuus/tilavuus) strontiumkloridiliuosta (4.4).7.6 MääritysSpektrometri (5.1) säädetään aallonpituudelle 285,2 nm.Annetaan laitteen imeä sumuttimeen peräkkäin kalibrointiliuoksia (7.5), analyysiliuosta (7.3) ja nollaliuosta (7.4). Instrumentti pestään huolellisesti seuraavaksi mitattavalla liuoksella. Tämä toimenpide toistetaan kolmesti kaikilla liuoksilla. Kalibrointikäyrä piirretään käyttäen kunkin kalibroinnin (7.5) ordinaattana absorbanssin keskiarvoa ja abskissana vastaavaa magnesiumin pitoisuutta ilmaistuna µg/ml. Määritetään magnesiumin pitoisuus näytteessä (7.3), Xs, ja nollaliuoksessa (7.4), Xb, vertaamalla kalibrointikäyrään.8. TULOKSEN ILMOITTAMINENLasketaan magnesiumin (Mg) tai magnesiumoksidin (MgO) määrä näytteessä kalibrointiliuosten perusteella ja ottaen huomioon nollakokeen tulos.Magnesiumin (Mg) pitoisuus prosentteina lannoitteesta on>TAULUKON PAIKKA>jossaXs = analyysiliuoksen konsentraatio kalibrointikäyrän mukaan, µg/ml,Xb = nollaliuoksen konsentraatio kalibrointikäyrän mukaan, µg/ml,D1 = laimennuskerroin liuosta laimennettaessa (7.1),- on 4, jos otetaan 25 ml,- on 1, kun liuosta ei ole laimennettu,D2 = kohdan 7.3 laimennuskerroin,M = näytteen massa uutettaessa.- MgO (%) = mg (%)/0,6Menetelmä 8.8 MAGNESIUMIN KOMPLEKSOMETRINEN TITRAUS1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä magnesiumin määrittämiseksi lannoiteuutteista.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan seuraavassa lueteltujen EY-lannoitteiden uutteisiin, joista on säädetty tehtäväksi kokonais- ja/tai vesiliukoisen magnesiumin määritys:- liitteessä 1 luetellut lannoitteet: yksiravinteiset typpilannoitteet, tyyppi 1 b ja tyyppi 1 c (kalsiummagnesiumnitraatti), tyyppi 7 (magnesiumsulfonitraatti), tyyppi 8 (magnesiumia sisältävät typpilannoitteet) ja yksiravinteiset kaliumlannoitteet, tyyppi 2 (rikastettu kainiitti), tyyppi 4, (magnesiumia sisältävä kaliumkloridi), tyyppi 6 (magnesiumsuolaa sisältävä kaliumsulfaatti),- liitteessä I olevassa sivuravinteita koskevassa D jaksossa luetellut lannoitteet.3. PERIAATEMagnesium liuotetaan menetelmillä 8.1 ja/tai 8.3. Ensimmäinen titraus: ensin Ca:n ja Mg:n EDTA:lla, mukana Eriokromimusta T. Toinen titraus: Ca:n EDTA:lla, mukana kalseiini tai kalkoni-karbonihappo. Magnesium saadaan erotuksesta.4. REAGENSSIT4.1 Magnesiumin standardiliuos, 0,05 mol/l:4.1.1 Liuotetaan 1,232 g magnesiumsulfaattia (MgSO4 7H2O) 0,5-molaariseen suolahappoliuokseen (4.11) ja lisätään samaa happoa, kunnes liuosta on 100 ml.tai4.1.2 Punnitaan 2,016 g magnesiumoksidia, joka on aiemmin kalsinoitu karbonaattien poistamiseksi, dekantterilasiin, johon kaadetaan 100 ml vettä.Sekoitetaan joukkoon n. 120 ml n. 1-molaarista suolahappoa (4.12).Liuotuksen jälkeen siirretään kvantitatiivisesti 1 000 ml:n mittapulloon. Täytetään merkkiin ja sekoitetaan.Yhden ml:n näitä liuoksia tulisi sisältää 1,216 mg Mg (= 2,016 mg MgO)Laboratorio vastaa tämän standardiliuoksen pitoisuuden testauksesta.4.2 0,05-molaarinen EDTA-liuosPunnitaan 18,61 g etyleenidiamiinitetraetikkahapon dinatriumsuolaa (C10H14N2Na2O8,2H2O) 1 000 ml:n dekantterilasiin ja liuotetaan 600-800 ml:aan vettä. Liuos siirretään kvantitatiivisesti 1 000 ml:n mittapulloon. Täytetään merkkiin ja sekoitetaan. Tämä liuos tarkistetaan standardiliuokseen (4.1) nähden titraamalla jälkimmäisestä 20 ml:n näyte kohdassa 7.2 selostetun analyysimenetelmän mukaisesti.Yhden millilitran EDTA-liuosta tulisi vastata 1,216 mg Mg (= 2,016 mg MgO) ja 2,004 mg Ca (= 2,804 mg CaO) (Ks. huomautukset 10.1 ja 10.6).4.3 Kalsium, 0,05-molaarinen standardiliuosPunnitaan 5,004 g kuivaa kalsiumkarbonaattia dekantterilasiin ja kaadetaan päälle 100 ml vettä. Joukkoon kaadetaan vähitellen 120 ml n. 1-molaarista suolahappoa (4.12).Kuumennetaan kiehuvaksi, jotta hiilidioksidi poistuu, jäähdytetään, siirretään kvantitatiivisesti yhden litran mittapulloon, täytetään vedellä merkkiin ja sekoitetaan. Tämä liuos tarkistetaan EDTA-liuokseen (4.2) nähden analyysimenetelmän (7.3) mukaisesti. Yhden millilitran tätä liuosta tulisi sisältää 2,004 mg Ca (= 2,804 mg CaO) ja sen tulisi vastata 1 ml:aa 0,05-molaarista EDTA-liuosta (4.2).4.4 Kalseiini-indikaattoriHuhmaressa sekoitetaan huolellisesti 1 g kalseiinia ja 100 g natriumkloridia. Tätä seosta käytetään 10 mg. Indikaattori muuttuu vihreästä oranssiksi. Titrausta jatketaan, kunnes vihreä sävy on täysin hävinnyt.4.5 Kalkoni-karbonihappoindikaattoriLiuotetaan 400 mg kalkoni-karbonihappoa 100 ml:aan metanolia. Tämä liuos säilyy vain n. neljä viikkoa. Liuosta käytetään kolme tippaa. Indikaattori muuttuu punaisesta siniseksi. Titrausta jatketaan, kunnes sininen väri ei enää punerra.4.6 Eriokromimusta-T-indikaattoriLiuotetaan 300 mg Eriokromimusta-T:tä seokseen, jossa on 25 ml propanoli-1:ä ja 15 ml trietanolamiinia. Liuos säilyy vain n. neljä viikkoa. Liuosta käytetään kolme tippaa. Indikaattori muuttuu punaisesta siniseksi, ja titrausta jatketaan, kunnes sininen väri ei enää punerra. Väri muuttuu vain silloin, kun mukana on magnesiumia. Tarvittaessa lisätään 1 ml standardiliuosta (4.1).Kun mukana on sekä kalsiumia että magnesiumia, EDTA muodostaa yhdisteen ensin kalsiumin ja sen jälkeen magnesiumin kanssa. Tässä tapauksessa kaksi alkuainetta määritetään samanaikaisesti.4.7 KaliumsyanidiliuosKCN:n vesiliuos, jonka pitoisuus on 2 %. (Ei saa pipetoida suulla, ks. myös kohta 10.7).4.8 Kaliumhydroksidi- ja kaliumsyanidiliuosLiuotetaan veteen 280 g KOH:a ja 66 g KCN:a ja lisätään vettä, kunnes tilavuus on 1 litra. Sekoitetaan.4.9 Puskuriliuos, jonka pH on 10,5Liuotetaan 500 ml:n mittapullossa 33 g ammoniumkloridia 200 ml:aan vettä ja lisätään 250 ml ammoniakkia (tiheys 20 °C:ssa = 0,91 g/ml). Täytetään vedellä merkkiin ja sekoitetaan. Liuoksen pH tarkistetaan säännöllisin väliajoin.4.10 Laimennettu suolahappo: yksi tilavuusosa suolahappoa (tiheys 20 °C:ssa = 1,18 g/ml) ja yksi tilavuusosa vettä4.11 Suolahappoliuos: n. 0,5 mol/l4.12 Suolahappoliuos: n. 1 mol/l4.13 Natriumhydroksidiliuos: 5 mol/l5. VÄLINEISTÖ5.1 Magneettinen tai mekaaninen sekoitin5.2 pH-mittari6. VERTAILUKOESuoritetaan analyysi sellaisilla määrillä liuosta (4.1 ja 4.3), että Ca/mg-suhde on suunnilleen sama kuin analysoitavassa liuoksessa. Tätä varten otetaan a millilitraa magnesiumin standardiliuosta (4.3) ja b-a millilitraa standardiliuosta (4.1). Arvot a ja b ovat ne EDTA-liuoksen millilitramäärät, joita on käytetty analyysiliuoksen kahdessa titrauksessa. Menettelytapa on oikea vain, jos EDTA:n, kalsiumin ja magnesiumin liuokset ovat täysin vastaavat. Ellei näin ole, tarvitaan korjauksia.7. ANALYYSILIUOKSEN VALMISTAMINENKs. menetelmät 8.1 ja 8.3.8. MÄÄRITYS8.1 Analyysiin pipetoitava liuosAnalyysiin pipetoidun liuosmäärän tulee, mikäli mahdollista, sisältää 9-18 mg magnesiumia (= 15-30 mg MgO).8.2 Titraus, jossa mukana Eriokromimusta-TPipetoidaan sopiva määrä (8.1) analysoitavaa liuosta 400 ml:n dekantterilasiin. Neutraloidaan liika happo 5-molaarisella natriumhydroksidiliuoksella (4.13) pH-mittaria käyttäen. Laimennetaan vedellä n. 100 ml:ksi. Lisätään 5 ml puskuriliuosta (4.9). Mittarilla mitatun pH:n tulee olla 10,5 ± 0,1. Lisätään 2 ml kaliumsyanidiliuosta (4.7) ja kolme tippaa Eriokromimusta-T-indikaattoria (4.6). Titrataan EDTA-liuoksella (4.2) sekoittaen kevyesti sekoittimella (5.1) (ks. 10.2, 10.3 ja 10.4). Olkoon "b" 0,05-molaarisen EDTA-liuoksen määrä millilitroina.8.3 Titraus, jossa mukana kalseiini tai kalkoni-karbonihappo.Pipetoidaan sama määrä analyysiliuosta kuin edellä (8.2) 400 ml:n dekantterilasiin. Neutraloidaan liika happo 5-molaarisella suolahappoliuoksella (4.12) pH-mittaria käyttäen. Laimennetaan vedellä n. 100 ml:ksi. Lisätään 10 ml KOH/KCN-liuosta (4.8) sekä indikaattoria (4.4 tai 4.5). Sekoittaen kevyesti sekoittimella (5.1) titrataan EDTA-liuoksella (4.2) (ks. 10.2, 10.3 ja 10.4). Olkoon "a" 0,05-molaarisen EDTA-liuoksen määrä millilitroina.9. TULOKSEN ILMOITTAMINENEY-lannoitteissa, joihin menetelmää sovelletaan (5 g lannoitetta 500 ml:ssa uutetta), pitoisuus prosentteina on:>TAULUKON PAIKKA>jossaa = sen 0,05-molaarisen EDTA-liuoksen määrä millilitroina, jota käytettiin titrauksessa kalseiinin tai kalkoni-karbonihapon kanssa,b = sen 0,05-molaarisen EDTA-liuoksen määrä millilitroina, jota käytettiin titrauksessa Eriokromimusta-T:n kanssa,M = analyysiin pipetoidussa liuosmäärässä olevan näytteen massa (grammoina),T = 0,2016 × EDTA-liuos/0,05 mol/l (ks. 4.2),T' = 0,1216 × EDTA-liuos/0,05 mol/l (ks. 4.2).10. HUOMAUTUKSIA10.1 Stökiometrinen suhde EDTA:n ja metallin välillä on kompleksometrisissä analyyseissa aina 1:1 riippumatta metallien valenssista ja huolimatta siitä, että EDTA:n valenssi on 4. EDTA-titrausliuos ja standardiliuokset ovat siksi molaarisia eivätkä normaalisia.10.2 Kompleksometriset indikaattorit ovat usein herkkiä ilman vaikutukselle. Liuoksen väri saattaa hävitä titrattaessa. Tällöin lisätään pari tippaa indikaattoria. Tämä koskee etenkin Eriokromimustaa ja kalkoni-karbonihappoa.10.3 Metalli-indikaattorikompleksit ovat usein suhteellisen stabiileja, ja värin muutos saattaa kestää jonkin aikaa. Sen vuoksi viimeiset EDTA-tipat on lisättävä hitaasti ja lisäksi on lisättävä tippa 0,05-molaarista magnesium- (4.1) tai kalsiumliuosta (4.3), jolla varmistetaan, ettei väri ole jo muuttunut. Tämä koskee etenkin Eriokromi-magnesiumkompleksia.10.4 Indikaattorin värin muutosta ei pidä tarkkailla pystysuunnassa vaan vaakatasossa poikki koko liuoksen, ja dekantteri tulee sijoittaa valkeaa taustaa vasten hyvin valaistuna. Indikaattorin muuttumista voidaan tarkkailla helposti myös, kun dekantterilasi on asetettu himmeälle lasilevylle, joka on valaistu alhaalta päin (25 W:n lampulla).10.5 Tämä analyysi edellyttää jonkin verran kokemusta. Vaikeaa on mm. standardiliuosten 4.1 ja 4.3 värimuutosten huomaaminen. On suositeltavaa, että määritykset tekee aina sama laboratoriokemisti.10.6 Jos käytetään valmista EDTA-liuosta, jonka pitoisuudesta on annettu takuu (esim. Titrisol, Normex), saattaa standardiliuosten 4.1, 4.2 ja 4.3 vastaavuuden tarkistus olla yksinkertaisempaa.10.7 Kaliumsyanidia sisältäviä liuoksia ei saa kaataa viemäriin, ennen kuin syanidi on muutettu vaarattomaksi yhdisteeksi, esim. hapettamalla se natriumhypokloriitilla ja tekemällä se sen jälkeen emäksiseksi.Menetelmä 8.9 SULFAATTIEN MÄÄRITTÄMINEN1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä lannoiteuutteissa sulfaatteina esiintyvän rikin määrittämiseksi.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan menetelmillä 8.1, 8.2, 8.3 ja 8.4 saaduissa uutteissa esiintyvään rikkiin.3. PERIAATEGravimetrinen määritys bariumsulfaattina.4. REAGENSSIT4.1 Laimennettu suolahappo:Yksi tilavuusosa suolahappoa (tiheys 20 °C:ssa = 1,18 g/ml) ja yksi tilavuusosa vettä.4.2 Bariumkloridiliuos BaCl22H2O:122 g/l4.3 Hopeanitraattiliuos: 5 g/l5. VÄLINEISTÖ5.1 Posliiniupokkaita5.2 Kuumavesihaude5.3 Kuivatusuuni, säädetty lämpöön 105 °C ± 1 °C5.4 Sähköuuni, säädetty lämpöön 800 °C ± 50 °C6. ANALYYSIMENETELMÄ6.1 Näytteen valmistaminen liuoksestaPipetoidaan kohdassa 2 mainitusta uuteliuoksesta määrä, joka sisältää 20-100 mg S:ä tai 50-250 mg SO3:a.Tämä liuos pannaan sopivan kokoiseen dekantterilasiin. Lisätään 20 ml laimennettua suolahappoa (4.1). Lisätään vettä, niin että liuosta saadaan n. 300 ml.6.2 SaostaminenLiuos kuumennetaan kiehuvaksi. Lisätään tipoittain n. 20 ml bariumkloridiliuosta (4.2) sekoittaen voimakkaasti. Keitetään muutaman minuutin ajan.Kellonlasilla peitetty dekantterilasi pannaan kiehuvaan vesihauteeseen (5.2) tunniksi. Annetaan seistä kuumana (± 60 °C), kunnes päällä oleva neste on kirkasta. Kirkas liuos dekantoidaan kvantitatiivisen, tuhkattoman suodatinpaperin läpi. Seos pestään useaan kertaan kuumalla vedellä. Sakkaa pestään suodattimessa, kunnes suodoksessa ei enää ole kloridia. Tämä voidaan tarkistaa hopeanitraattiliuoksella (4.3).6.3 Sakan hehkuttaminen ja punnitseminenSuodatinpaperi ja sakka pannaan posliiniupokkaaseen (5.1), joka on tätä ennen punnittu 0,1 mg:n tarkkuudella. Kuivataan uunissa (5.3) ja hehkutetaan n. puolen tunnin ajan 800 °C:ssa (5.4). Jäähdytetään eksikkaattorissa ja punnitaan 0,1 mg:n tarkkuudella.7. TULOKSEN ILMOITTAMINENYksi milligramma bariumsulfaattia vastaa 0,137 mg:aa S:ä tai 0,343 mg SO3:a.Lannoitteen rikkipitoisuus prosentteina on seuraava:>TAULUKON PAIKKA>SO3 (%) = S (%) × 2,5jossaw = bariumsulfaattisakan massa milligrammoina,v1 = uuteliuoksen tilavuus millilitroina,v2 = analyysiin pipetoidun osan tilavuus millilitroina,m = näytteen massa grammoina.Menetelmä 8.10 UUTETUN NATRIUMIN MÄÄRITTÄMINEN1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä natriumin analysoimiseksi lannoiteuutteista.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan EY-lannoitteisiin, joista on liitteen I mukaan ilmoitettava natriumin määrä.3. PERIAATEKun menetelmillä 8.1 ja/tai 8.3 saatu uute on laimennettu sopivasti, liuoksen natriumpitoisuus määritetään liekkiemissiospektrometrialla.4. REAGENSSIT4.1 Laimennettu suolahappo:Yksi tilavuusosa suolahappoa a.p. (tiheys 20 °C:ssa = 1,18 g/ml) ja yksi tilavuusosa vettä.4.2 Alumiininitraatti Al(NO3)3, 9H2O4.3 Cesiumkloridi, CsCl4.4 Vedetön natriumkloridi, NaCl4.5 Cesiumkloridin ja alumiininitraatin liuosLiuotetaan veteen 50 g cesiumkloridia (4.3) ja 250 g alumiininitraattia (4.2) 1 000 ml:n mittapullossa. Täytetään vedellä merkkiin ja sekoitetaan.4.6 Natriumin standardiliuos, jossa on 1 mg Na/mlLiuotetaan veteen 2,542 g natriumkloridia (4.4) 1 000 ml:n mittapullossa. Lisätään 10 ml suolahappoa (4.1). Täytetään vedellä merkkiin ja sekoitetaan.5. VÄLINEISTÖSpektrometri, jossa liekkiemissiolaite, säädetty aallonpituudelle 589,3 nm.6. KALIBROINTILIUOKSET6.1 Pipetoidaan 10 ml standardiliuosta (4.6) 250 ml:n mittapulloon. Täytetään merkkiin ja sekoitetaan. Liuoksen pitoisuus: 40 µg/ml Na.6.2 Pipetoidaan 0, 5, 10, 15, 20 ja 25 ml väliliuosta (6.1) 100 ml:n mittapulloihin. Lisätään 10 ml liuosta (4.5). Täytetään merkkiin ja sekoitetaan. Liuosten pitoisuudet: 0, 2, 4, 6, 8 ja 10 µg/ml Na.7. MITATTAVIEN LIUOSTEN VALMISTAMINENMenetelmän 8.1 tai 8.3 mukaisten uuteliuosten oletetun natriumpitoisuuden mukaan (5 g lannoitetta 500 ml:ssa) laimennetaan seuraavan taulukon mukaisesti:>TAULUKON PAIKKA>Laimennetaan vedellä välilaimennokseksi. Lopullista laimennusta varten lisätään 10 ml liuosta (4.5) 100 ml:n mittapullossa.1 g:n punnituksessa kerrotaan lopullisen laimennoksen tilavuus (v4) viidellä.8. MÄÄRITYSValmistellaan spektrometri (5.1) aallonpituudella 589,3 nm tapahtuvaa mittausta varten. Laite kalibroidaan mittaamalla kalibrointiliuosten (6.2) vaste. Laitteen herkkyys on säädettävä sellaiseksi, että väkevin standardi on lähellä asteikon ylärajaa. Mitataan analysoitavan näyteliuoksen (7) vaste. Kaikki mittaukset toistetaan kolme kertaa.9. TULOKSEN ILMOITTAMINENPiirretään kalibrointikäyrä merkiten ordinaatalle kunkin kalibrointiliuoksen keskimääräinen vaste ja abskissalle vastaava pitoisuus (mikrogrammaa/ml). Lasketaan natriumin määrä standardiliuosten perusteella ottaen huomioon laimennusaste. Tulos ilmoitetaan prosentteina näytteestä.Natriumin (Na) pitoisuus prosentteina lannoitteessa on seuraava:>TAULUKON PAIKKA>Na2O (%) = Na (%) × 1,348jossax = spektrometrissä mitatun liuoksen konsentraatio µg/ml,v1 = uuteliuoksen tilavuus millilitroina,v2 = pipetointimäärä välilaimennoksessa millilitroina,v3 = välilaimennoksen tilavuus millilitroina,v4 = lopullisen laimennuksen pipetointimäärä (100 ml:aan),m = näytteen massa grammoina.Menetelmät 9 HIVENRAVINTEET, JOIDEN PITOISUUS ON ENINTÄÄN 10 PROSENTTIAMenetelmä 9.1 HIVENRAVINTEIDEN KOKONAISMÄÄRÄN UUTTAMINEN1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä seuraavien hivenravinteiden uuttamiseksi: kokonaisboori, kokonaiskoboltti, kokonaiskupari, kokonaisrauta, kokonaismangaani, kokonaismolybdeeni ja kokonaissinkki. Tavoitteena on suorittaa mahdollisimman vähäinen määrä uuttoja siten, että samaa uutetta voidaan käyttää jokaisen edellä mainitun hivenravinteen kokonaispitoisuuden määrittämiseen.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan liitteessä I olevassa E jaksossa tarkoitettuihin EY-lannoitteisiin, jotka sisältävät yhtä tai useampaa seuraavista hivenravinteista: boori, koboltti, kupari, rauta, mangaani, molybdeeni ja sinkki. Sillä määritetään jokainen hivenravinne, jonka ilmoitettu pitoisuus on enintään 10 %.3. PERIAATELiuotus kiehuvaan, laimennettuun suolahappoon.Huomautus:Uuttamismenetelmä on kokemusperäinen, ja sen kvantitatiivisuus riippuu tuotteesta tai lannoitteen muista aineksista. Erityisesti kun kyseessä ovat tietyt mangaanioksidit, uutetut määrät voivat olla merkittävästi pienempiä kuin mangaanin kokonaismäärä tuotteessa. Lannoitteiden valmistajien vastuulla on varmistaa, että ilmoitettu pitoisuus tosiasiallisesti vastaa menetelmän koeolosuhteissa uutettua määrää.4. REAGENSSIT4.1 Laimennettu suolahappoliuos (HCl), noin 6 mol/l:Sekoitetaan yksi tilavuusosa suolahappoa (tiheys 20 °C:ssa = 1,18 g/ml) yhteen tilavuusosaan vettä.4.2 Väkevä ammoniakki (NH4OH, tiheys 20 °C:ssa = 0,9 g/ml)5. VÄLINEISTÖSähkölevy, jonka lämpöä voidaan säätää.Huomautus:Jos uutteesta määritetään booripitoisuus, ei saa käyttää borosilikaattisia lasitavaroita. Koska uuttoon liittyy keittäminen, suositellaan käytettäväksi teflonia tai kvartsilasia. Lasitavarat on huuhdeltava huolellisesti, jos ne on pesty boraatteja sisältävällä pesuaineella6. NÄYTTEEN ESIKÄSITTELYKs. menetelmä 1.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 AnalyysinäytePunnitaan välillä 2 ja 10 g oleva määrä lannoitetta tuotteen ilmoitetun hivenravinnepitoisuuden mukaan. Seuraavaa taulukkoa käytetään, jotta saataisiin lopullinen liuos, joka on soveltuvan laimennuksen jälkeen jokaisen menetelmän mittausalueella. Näytteet on punnittava 1 mg:n tarkkuudella.>TAULUKON PAIKKA>Näyte sijoitetaan 250 ml:n dekantterilasiin.7.2 Liuoksen valmistaminenKostutetaan tarvittaessa näyte pienellä määrällä vettä ja lisätään, aluksi pieninä erinä ja varovasti, 10 ml laimennettua suolahappoa (4.1) lannoitegrammaa kohti, minkä jälkeen lisätään noin 50 ml vettä. Peitetään dekantterilasi kellolasilla ja sekoitetaan. Kuumennetaan kiehumispisteeseen sähkölevyllä ja keitetään 30 minuuttia. Annetaan jäähtyä välillä sekoittaen. Siirretään kvantitatiivisesti 250 tai 500 ml:n mittapulloon (katso taulukko). Täytetään merkkiin vedellä ja sekoitetaan huolellisesti. Suodatetaan kuivan suodattimen läpi kuivaan astiaan. Hylätään suodoksen ensimmäinen erä. Uutteen on oltava täysin kirkastaOn suositeltavaa, että määritykset suoritetaan kirkkaan suodoksen määräosuuksista viipymättä. Jos suodosta ei käytetä heti, astia on suljettava.Huomautus:Uutteet, joiden booripitoisuus on määritettävä: uutteiden pH on säädettävä välille 4 ja 6 väkevällä ammoniakilla (4.2).8. MÄÄRITYSKukin hivenravinne määritetään sen erityismenetelmällä valmistetusta uutteesta.Tarvittaessa uutteesta poistetaan orgaaniset kelatoivat tai kompleksoivat aineet menetelmällä 9.3. Poistaminen ei yleensä ole tarpeen, kun määritykset tehdään atomiabsorptiospektrometrillä.Menetelmä 9.2 VESILIUKOISTEN HIVENRAVINTEIDEN UUTTAMINEN1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä seuraavien vesiliukoisten hivenravinteiden uuttamiseksi: boori, koboltti, kupari, rauta, mangaani, molybdeeni ja sinkki. Tavoitteena on suorittaa mahdollisimman vähäinen määrä uuttoja käyttämällä mahdollisuuksien mukaan samaa uutetta jokaisen hivenravinteen pitoisuuden määrittämiseen.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan liitteessä I tarkoitettuihin EY-lannoitteisiin, jotka sisältävät yhtä tai useampaa seuraavista hivenravinteista: boori, koboltti, kupari, rauta, mangaani, molybdeeni ja sinkki. Sillä määritetään jokainen hivenravinne, jonka ilmoitettu pitoisuus on enintään 10 %.3. PERIAATEHivenravinteet uutetaan ravistamalla lannoitetta vedessä, jonka lämpötila on 20 ± 2 °C.Huomautus:Uutto on kokemusperäinen, ja sitä voidaan tai ei voida pitää kvantitatiivisena.4. REAGENSSIT4.1 Laimennettu suolahappoliuos (HCl), noin 6 mol/l:Sekoitetaan yksi tilavuusosa suolahappoa (tiheys 20 °C:ssa = 1,18 g/ml) yhteen tilavuusosaan vettä.5. VÄLINEISTÖ5.1 Pyörivä ravistin, säädetty noin 35-40 kierrokseen minuutissa.5.2 pH-mittariHuomautus:Jos uutteesta määritetään booripitoisuus, ei saa käyttää borosilikaattisia lasitavaroita. Tässä uutossa suositellaan käytettäväksi teflonia tai kvartsilasia. Lasitavarat on huuhdeltava huolellisesti, jos ne on pesty boraatteja sisältävällä pesuaineella6. NÄYTTEEN ESIKÄSITTELYKs. menetelmä 1.7. MENETTELY7.1 AnalyysinäytePunnitaan välillä 2 ja 10 g oleva määrä lannoitetta tuotteen oletetun hivenravinnepitoisuuden mukaan. Seuraavaa taulukkoa käytetään, jotta saataisiin lopullinen liuos, joka on soveltuvan laimennuksen jälkeen jokaisen menetelmän mittausalueella. Näytteet on punnittava 1 mg:n tarkkuudella.>TAULUKON PAIKKA>Sekoittamista varten näytteet pannaan 250 tai 500 ml:n mittapulloihin (taulukkoa noudattaen).7.2 Liuoksen valmistaminenLisätään 250 ml:n pulloon noin 200 ml vettä ja 500 ml:n pulloon 400 ml vettä.Suljetaan pullo huolellisesti. Ravistetaan voimakkaasti käsin, jotta näytteestä muodostuu dispersio. Asetetaan pullo ravistimeen (5.1) ja ravistetaan 30 minuuttia.Täytetään merkkiin vedellä ja sekoitetaan huolellisesti.7.3 Analyysiliuoksen valmistaminenSuodatetaan välittömästi puhtaaseen ja kuivaan pulloon. Suljetaan pullo. Tehdään määritys välittömästi suodattamisen jälkeen.Huomautus:Jos uute samenee asteittain, uutetaan uudelleen 7.1 ja 7.2 kohdan mukaan tilavuudeltaan Ve olevaan mittapulloon. Suodatetaan tilavuudeltaan W olevaan kuivaan mittapulloon, johon on kaadettu tarkalleen 5 ml suolahappoliuosta (4.1). Lopetetaan suodatus tarkalleen mittapullon kalibroituun merkkiin. Sekoitetaan huolellisesti.Näissä olosuhteissa tuloksia ilmoitettaessa käytetään V:n arvoa:V = Ve × W / (W - 5)Tuloksia ilmoitettaessa käytettävät laimennukset riippuvat tästä V:n arvosta.8. MÄÄRITYSKukin hivenravinne määritetään sen erityismenetelmällä valmistetun uutteen määräosuudesta.Tarvittaessa uutteesta poistetaan orgaaniset kelatoivat tai kompleksoivat aineet menetelmällä 9.3. Poistaminen ei yleensä ole tarpeen, kun määritykset tehdään atomiabsorptiospektrometrillä.Menetelmä 9.3 ORGAANISTEN AINEIDEN POISTAMINEN LANNOITEUUTTEISTA1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä orgaanisen aineen poistamiseksi lannoiteuutteista.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan sellaisten lannoitteiden näytteistä menetelmillä 9.1 ja 9.2 valmistettuihin uutteisiin, joista on ilmoitettava hivenravinteiden kokonaispitoisuus ja/tai vesiliukoisten hivenravinteiden pitoisuus tämän asetuksen liitteessä I olevan E jakson mukaisesti.Huomautus:Orgaanisen aineksen pienet määrät eivät useimmiten vaikuta atomiabsorptiospektrometrillä tehtäviin määrityksiin.3. PERIAATEUutteen määräosuuksien sisältämät orgaaniset yhdisteet hapetetaan vetyperoksidilla.4. REAGENSSIT4.1 Laimennettu suolahappoliuos (HCl), noin 0,5 mol/l:Sekoitetaan yksi tilavuusosa suolahappoa (tiheys 20 °C:ssa = 1,18 g/ml) 20 tilavuusosaan vettä.4.2 Vetyperoksidiliuos (30-prosenttinen H2O2, tiheys = 1,11 g/ml), hivenravinnevapaa5. VÄLINEISTÖSähkölevy, jonka lämpöä voidaan säätää.6. ANALYYSIMENETELMÄOtetaan 25 ml menetelmällä 9.1 tai menetelmällä 9.2 valmistettua uuttoliuosta 100 ml:n dekantterilasiin. Jos kyseessä on menetelmä 9.2, lisätään 5 ml laimennettua suolahappoliuosta (4.1). Tämän jälkeen lisätään 5 ml vetyperoksidiliuosta (4.2). Peitetään kellolasilla. Annetaan hapettua huoneenlämpötilassa noin yhden tunnin ajan, lämmitetään tämän jälkeen hitaasti kiehumispisteeseen ja keitetään puolen tunnin ajan. Jäähtyneeseen liuokseen lisätään tarvittaessa uudelleen 5 ml vetyperoksidia ja ylimääräinen vetyperoksidi poistetaan tämän jälkeen keittämällä. Annetaan jäähtyä ja siirretään kvantitatiivisesti 50 ml:n mittapulloon. Täytetään merkkiin. Suodatetaan tarvittaessa.Tämä laimennus on otettava huomioon otettaessa määräosuuksia ja laskettaessa tuotteen hivenravinteiden prosenttiosuutta.Menetelmä 9.4 LANNOITEUUTTEIDEN HIVENRAVINTEIDEN MÄÄRITYS ATOMIABSORPTIOSPEKTROMETRISESTI (yleinen menettely)1. TARKOITUSTässä asiakirjassa kuvataan yleinen menettely lannoiteuutteiden sisältämien tiettyjen hivenravinteiden määrittämiseksi atomiabsorptiospektrometrisesti.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan sellaisten lannoitteiden näytteistä menetelmillä 9.1 ja 9.2 valmistettuihin uutteisiin, joista on ilmoitettava hivenravinteiden kokonaispitoisuus ja/tai vesiliukoisten hivenravinteiden pitoisuus tämän asetuksen liitteessä I olevan E jakson mukaisesti.Tämän menettelyn muunnokset eri hivenravinteiden määrittämiseksi selostetaan yksityiskohtaisesti kunkin alkuaineen erityismenetelmän yhteydessä.Huomautus:Orgaanisen aineksen pienet määrät eivät useimmiten vaikuta atomiabsorptiospektrometrillä tehtäviin määrityksiin.3. PERIAATEKun uute on tarvittaessa käsitelty häiritsevien kemiallisten aineiden vähentämiseksi tai poistamiseksi, uute laimennetaan siten, että sen konsentraatio on spektrometrin optimaalisella määritysalueella, määritettävälle hivenravinteelle soveltuvalla aallonpituudella.4. REAGENSSIT4.1 Laimennettu suolahappoliuos (HCl), noin 6 mol/lSekoitetaan yksi tilavuusosa suolahappoa (HCl, tiheys 20 °C:ssa = 1,18 g/ml) yhteen tilavuusosaan vettä.4.2 Laimennettu suolahappoliuos (HCl), noin 0,5 mol/l:Sekoitetaan yksi tilavuusosa suolahappoa (tiheys 20 °C:ssa = 1,18 g/ml) 20 tilavuusosaan vettä.4.3 Lantaanisuolaliuokset, 10 g La litrassaTätä reagenssia käytetään koboltin, raudan, mangaanin ja sinkin määrityksissä. Se voidaan valmistaa joko:a) suolahappoon (4.1) liuotetusta lantaanioksidista: liuotetaan 1 litran mittapullossa 11,73 g lantaanioksidia (La2O3) 150 ml:aan vettä ja tämän jälkeen lisätään 120 ml 6-molaarista suolahappoa (4.1). Annetaan liueta ja tämän jälkeen täytetään 1 litraksi vedellä. Sekoitetaan. Tämä liuos on noin 0,5-molaarinen lantaanisuolaliuos suolahapossa; taib) lantaanikloridista, lantaanisulfaatista tai lantaaninitraatista: liuotetaan 1 litran mittapullossa 26,7 g lantaanikloridiheptahydraattia (LaCl3 7H2O) tai 31,2 g lantaaninitraattiheksahydraattia [La(NO3)3 6H2O] tai 26,2 g lantaanisulfaattinonahydraattia [La2(SO4)3 9H2O] 150 ml:aan vettä ja tämän jälkeen lisätään 85 ml 6-molaarista suolahappoa (4.1) Annetaan liueta ja täytetään 1 litraksi vedellä. Sekoitetaan. Tämä liuos on noin 0,5-molaarinen lantaanisuolaliuos suolahapossa.4.4 KalibrointiliuoksetNäiden valmistaminen selostetaan kunkin hivenravinteen oman määritysmenetelmän yhteydessä.5. VÄLINEISTÖAtomiabsorptiospektrometri, joka on varustettu määritettäville hivenravinteille ominaisen säteilyn lähteellä.Laitetta käytettäessä kemistin on noudatettava sen valmistajan antamia ohjeita ja tunnettava laitteen käsittely. Laitteen on pystyttävä suorittamaan taustakorjaus, jotta sitä voidaan käyttää tarvittaessa (Co ja Zn). Kaasuina käytetään ilmaa ja asetyleenia.6. ANALYYSILIUOKSEN VALMISTAMINEN6.1 Määritettävien hivenravinteiden liuottaminenKatso menetelmät 9.1 ja/tai 9.2 ja tarvittaessa 9.3.6.2 Analyysiliuoksen valmistaminenLaimennetaan menetelmällä 9.1, 9.2 tai 9.3 valmistettu uute vedellä ja/tai suolahapolla (4.1) tai (4.2) siten, että lopulliseen mittausliuokseen saadaan käytettyyn kalibrointialueeseen (7.2) soveltuva määritettävän hivenravinteen konsentraatio ja vähintään noin 0,5 mol/l oleva suolahappokonsentraatio ylittämättä kuitenkaan noin 2,5 mol/l. Tämä voi vaatia yhden tai useamman peräkkäisen laimennuksen.Otetaan uuttoliuoksesta tehdystä viimeisestä laimennoksesta osanäyte, jonka tilavuus on a ml, 100 ml:n mittapulloon. Kobolttia, rautaa, mangaania ja sinkkiä määritettäessä lisätään 10 ml lantaanisuolaliuosta (4.3). Täytetään merkkiin 0,5-molaarisella suolahappoliuoksella (4.2) ja sekoitetaan. Mittaus tehdään tästä liuoksesta. Olkoon D laimennuskerroin.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 Nollaliuoksen valmistaminenValmistetaan nollaliuos toistaen koko menettely uuttamisvaiheesta alkaen siten, että pois jätetään ainoastaan lannoitenäyte.7.2 Kalibrointiliuosten valmistaminenValmistetaan kunkin hivenravinteen oman menetelmän mukaisesti valmistetusta työstandardiliuoksesta 100 ml:n mittapulloihin vähintään 5 kalibrointiliuoksen sarja, jossa konsentraatio kasvaa pysyen kuitenkin laitteen optimaalisella määritysalueella. Tarvittaessa säädetään suolahappokonsentraatio mahdollisimman lähelle laimennettua analyysiliuosta (6.2). Kobolttia, rautaa, mangaania ja sinkkiä määritettäessä lisätään 10 ml kohdassa 6.2 käytettyä lantaanisuolaliuosta (4.3). Täytetään merkkiin 0,5-molaarisella suolahappoliuoksella (4.2) ja sekoitetaan.7.3 MääritysSäädetään spektrometri (5) mittausta varten ja aallonpituus määritettävän hivenravinteen menetelmässä annettuun arvoon.Annetaan laitteen imeä sumuttimeen kolme kertaa peräkkäin kalibrointiliuoksia (7.2), analyysiliuosta (6.2) ja nollaliuosta (7.1) ja merkitään jokainen tulos muistiin. Instrumentti huuhdellaan tislatulla vedellä huolellisesti jokaisen sumutuksen välillä.Kalibrointikäyrä piirretään käyttäen ordinaattoina spektrometrin kullekin kalibrointiliuokselle (7.2) antamien tulosten keskiarvoa ja abskissoina vastaavia määritettävän hivenravinteen konsentraatioita ilmoitettuna µg/ml.Määritetään tältä käyrältä hivenravinteen konsentraatio analyysiliuoksessa (6.2) ja nollaliuoksessa (7.1). Analyysiliuoksen konsentraatio merkitään xs ja nollaliuoksen konsentraatio xb ja molemmat ilmoitetaan µg /ml.8. TULOKSEN ILMOITTAMINENHivenravinnepitoisuus (E) prosentteina lannoitteesta on:E % lannoitteesta = [(xs - xb) × V × D] / (M × 104)Jos käytetään menetelmää 9.3:E % lannoitteesta = [(xs - xb) × V × 2D] / (M × 104)jossaE on määritetyn hivenravinteen määrä ilmoitettuna prosentteina lannoitteesta,xs on analyysiliuoksen (6.2) konsentraatio, µg/ml,xb on nollaliuoksen (7.1) konsentraatio, µg/ml,V on menetelmällä 9.1 tai 9.2 valmistetun uutteen tilavuus, ml,D on 6.2 kohdassa tehtyä laimennusta vastaava kerroin,M on menetelmien 9.1 tai 9.2 mukaisesti otetun näytteen massa grammoina.Laimennuskertoimen D laskeminen:Jos (a1), (a2), (a3),.,.,., (ai) ja (a) ovat osanäytteet ja (v1), (v2), (v3),.,.,., (vi) ja (100) ovat niiden vastaavien laimennosten tilavuudet millilitroina, laimennuskerroin D saadaan yhtälöstä:D = (v1/a1) × (v2/a2) × (v3/a3) ×. × . × . × (vi/ai) × (100/a).Menetelmä 9.5 BOORIN MÄÄRITYS LANNOITEUUTTEISTA SPEKTROMETRINEN MENETELMÄ ATSOMETIINI-H:LLA1. TARKOITUSTässä asiakirjassa kuvataan menetelmä boorin määrittämiseksi lannoiteuutteista.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan sellaisten lannoitteiden näytteistä menetelmillä 9.1 ja 9.2 valmistettuihin uutteisiin, joista on ilmoitettava boorin kokonaispitoisuus ja/tai vesiliukoisen boorin pitoisuus tämän asetuksen liitteen I mukaisesti.3. PERIAATEAtsometiini-H -liuoksessa boraatti-ioni muodostaa keltaisen kompleksin, jonka konsentraatio määritetään spektrometrillä 410 nm:ssä. Mahdollisesti häiritsevät ionit naamioidaan EDTA:lla.4. REAGENSSIT4.1 EDTA-puskuriliuosMitataan 300 ml vettä sisältävään 500 ml:n mittapulloon:- 75 g ammoniumasetaattia (NH4OOCCH3),- 10 g etyleenidiamiinitetraetikkahapon dinatriumsuolaa (Na2EDTA),- 40 ml etikkahappoa (CH3COOH, tiheys 20 °C:ssa = 1,05 g/ml).Täytetään merkkiin vedellä ja sekoitetaan huolellisesti. Lasielektrodilla tarkastetun liuoksen pH:n on oltava 4,8 ± 0,1.4.2 Atsometiini-H -liuosMitataan 200 ml:n mittapulloon:- 10 ml puskuriliuosta (4.1),- 400 mg atsometiini-H:ta (C17H12NNaO8S2),- 2 g askorbiinihappoa (C6H8O6).Täytetään merkkiin ja sekoitetaan huolellisesti. Tätä reagenssia ei valmisteta suuria määriä, sillä se säilyy vain muutaman päivän ajan.4.3 Booristandardiliuos4.3.1 Boorin työstandardiliuos, 100 µg/mlLiuotetaan veteen 1 000 ml:n mittapullossa 0,1 mg:n tarkkuudella punnittuna 0,5719 g boorihappoa (H2BO3). Täytetään merkkiin vedellä ja sekoitetaan huolellisesti. Siirretään muovipulloon ja varastoidaan jääkaappiin.4.3.2 Boorityöliuos, 10 µg/mlMitataan 50 ml työstandardiliuosta (4.3.1) 500 ml:n mittapulloon. Täytetään merkkiin vedellä ja sekoitetaan huolellisesti.5. VÄLINEISTÖMolekyyliabsorptioon soveltuva spektrometri, joka on varustettu optiselta pituudeltaan 10 mm olevilla kyveteillä ja säädetty 410 nm:n aallonpituudelle.6. ANALYYSILIUOKSEN VALMISTAMINEN6.1 Booriliuoksen valmistaminenKatso menetelmät 9.1 ja/tai 9.2 ja tarvittaessa 9.3.6.2 Analyysiliuoksen valmistaminenLiuotetaan uutteesta osanäyte (6.1) veteen siten, että saadaan 7.2 kohdan mukaiseen määritykseen soveltuva boorikonsentraatio. Voi olla tarpeen suorittaa kaksi peräkkäistä laimennusta. Olkoon D laimennuskerroin.6.3 Korjausliuoksen valmistaminenJos analyysiliuos (6.2) värjäytyy, valmistetaan vastaava korjausliuos mittaamalla muovipulloon 5 ml analyysiliuosta (6.2), 5 ml EDTA-puskuriliuosta (4.1) ja 5 ml vettä. Sekoitetaan.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 Nollaliuoksen valmistaminenValmistetaan nollaliuos toistaen koko menettely uuttamisvaiheesta alkaen siten, että pois jätetään ainoastaan lannoitenäyte.7.2 Kalibrointiliuosten valmistaminenPipetoidaan 0, 5, 10, 15, 20 ja 25 ml työstandardiliuosta (4.3.3) 100 ml:n mittapulloihin. Täytetään merkkiin vedellä ja sekoitetaan huolellisesti. Nämä liuokset sisältävät booria 0-2,5 µg/ml.7.3 VärinmuodostusMitataan muovipullosarjaan 5 ml kalibrointiliuoksia (7.2), analyysiliuosta (6.2) ja nollaliuosta (7.1). Lisätään 5 ml EDTA-puskuriliuosta (4.1). Lisätään 5 ml atsometiini-H -liuosta (4.2).Sekoitetaan ja annetaan värin muodostua pimeässä 2,5-3 tunnin ajan.7.4 MittauksetMitataan liuosten (7.3) ja mahdollisesti korjausliuoksen (6.3) absorbanssit 410 nm:n aallonpituudella vettä vastaan. Kyvetit on huuhdeltava vedellä ennen jokaista uutta mittausta.8. TULOKSEN ILMOITTAMINENKalibrointikäyrä piirretään käyttäen abskissoina kalibrointiliuosten (7.2) konsentraatioita ja ordinaattoina spektrometrin antamia absorbanssien (7.4) vastaavia arvoja.Määritetään kalibrointikäyrältä nollaliuoksen (7.1) boorikonsentraatio (B), analyysiliuoksen (6.2) boorikonsentraatio (B) ja tarvittaessa analyysiliuoksen värjäytyessä analyysiliuoksen korjattu konsentraatio. Viimeksi mainittua laskettaessa korjausliuoksen (6.3) absorbanssiarvo vähennetään analyysiliuoksen (6.2) absorbanssiarvosta ja määritetään analyysiliuoksen korjattu konsentraatio. Analyysiliuoksen (6.2) konsentraatio tai analyysiliuoksen korjattu konsentraatio merkitään xs. Nollaliuoksen konsentraatio merkitään xb.Booripitoisuus prosentteina lannoitteesta on:B % = [(xs - xb) × V × D] / (M × 104)Jos käytetään menetelmää 9.3:B % = [(xs - xb) × V × 2D] / (M × 104)jossaB on booripitoisuus prosentteina lannoitteesta,xs on analyysiliuoksen (6.2) konsentraatio tai analyysiliuoksen korjattu konsentraatio, µg/ml,xb on nollaliuoksen (7.1) konsentraatio, µg/ml,V on menetelmällä 9.1 tai 9.2 valmistetun uutteen tilavuus, ml,D on 6.2 kohdassa suoritettua laimennusta vastaava kerroin,M on menetelmien 9.1 tai 9.2 mukaisesti otetun näytteen massa grammoina.Laimennuskertoimen D laskeminen: Jos (a1), (a2) ovat peräkkäiset osanäytteet ja (v1), (v2) ovat niiden vastaavien laimennosten tilavuudet millilitroina, laimennuskerroin D saadaan yhtälöstä:D = (v1/a1) × (v2/a2)Menetelmä 9.6 KOBOLTIN MÄÄRITYS LANNOITEUUTTEISTA ATOMIABSORPTIOSPEKTROMETRISESTI1. TARKOITUSTässä asiakirjassa kuvataan menetelmä koboltin määrittämiseksi lannoiteuutteista.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan sellaisten lannoitteiden näytteistä menetelmillä 9.1 ja 9.2 valmistettuihin uutteisiin, joista on ilmoitettava koboltin kokonaispitoisuus ja/tai vesiliukoisen koboltin pitoisuus tämän asetuksen liitteessä I olevan E jakson mukaisesti.3. PERIAATEUutteiden käsittelyn ja sopivan laimentamisen jälkeen koboltti määritetään atomiabsorptiospektrometrillä.4. REAGENSSIT4.1 Suolahappoliuos, noin 6 mol/lKatso menetelmä 9.4, kohta 4.1.4.2 Suolahappoliuos, noin 0,5 mol/lKatso menetelmä 9.4, kohta 4.2.4.3 Lantaanisuolaliuokset, (10 g La litrassa)Katso menetelmä 9.4, kohta 4.3.4.4 Kobolttistandardiliuokset4.4.1 Koboltin työstandardiliuos, 1 000 µg/mlLiuotetaan 250 ml:n dekantterilasissa 0,1 mg:n tarkkuudella punnittuna 1 g kobolttia 25 ml:aan 6-molaarista suolahappoa (4.1). Kuumennetaan sähkölevyllä, kunnes koboltti on liuennut täysin. Annetaan jäähtyä ja siirretään kvantitatiivisesti 1 000 ml:n mittapulloon. Täytetään merkkiin vedellä ja sekoitetaan huolellisesti.4.4.2 Kobolttityöliuos, 100 µg/mlPipetoidaan 10 ml työstandardiliuosta (4.4.1) 100 ml:n mittapulloon. Täytetään merkkiin 0,5-molaarisella suolahappoliuoksella (4.2) ja sekoitetaan huolellisesti.5. VÄLINEISTÖAtomiabsorptiospektrometri: katso menetelmä 9.4, kohta 5. Laitteen on oltava varustettu koboltille ominaisen säteilyn lähteellä (240,7 nm). Laitteen on pystyttävä suorittamaan taustakorjaus.6. ANALYYSILIUOKSEN VALMISTAMINEN6.1 Koboltin uuteliuosKatso menetelmät 9.1 ja/tai 9.2 ja tarvittaessa 9.3.6.2 Analyysiliuoksen valmistaminenKatso menetelmä 9.4, kohta 6.2. Analyysiliuoksen on sisällettävä 10 % (tilavuus/tilavuus) lantaanisuolaliuosta (4.3).7. MENETTELY7.1 Nollaliuoksen valmistaminenKatso menetelmä 9.4, kohta 7.1. Nollaliuoksen on sisällettävä 10 % (tilavuus/tilavuus) kohdassa 6.2 käytettyä lantaanisuolaliuosta.7.2 Kalibrointiliuosten valmistaminenKatso menetelmä 9.4, kohta 7.2.Valmistetaan koboltin optimaaliselle 0-5 µg/ml määritysalueelle 100 ml:n mittapulloihin liuossarja, joka sisältää 0, 0,5, 1, 2, 3, 4 ja 5 ml työliuosta (4.4.2). Tarvittaessa säädetään suolahappokonsentraatio mahdollisimman lähelle analyysiliuoksen konsentraatiota. Lisätään jokaiseen pulloon 10 ml kohdassa 6.2 käytettyä lantaanisuolaliuosta. Täytetään merkkiin 0,5-molaarisella suolahappoliuoksella (4.2) ja sekoitetaan huolellisesti. Nämä liuokset sisältävät vastaavasti kobolttia 0, 0,5, 1, 2, 3, 4 ja 5 µg/ml.7.3 MääritysKatso menetelmä 9.4, kohta 7.3. Säädetään spektrometri (5) aallonpituudella 240,7 nm tehtäviä mittauksia varten.8. TULOKSEN ILMOITTAMINENKatso menetelmä 9.4, kohta 8.Kobolttipitoisuus prosentteina lannoitteesta on:Co % = [xs - xb) × V × D] / (M × 104)Jos käytetään menetelmää 9.3:Co % = [xs - xb) × V × 2D] / (M × 104)jossaCo on prosentteina ilmoitettu kobolttimäärä lannoitteesta,xs on analyysiliuoksen (6.2) konsentraatio, µg/ml,xb on nollaliuoksen (7.1) konsentraatio,µg/ml,V on menetelmällä 9.1 tai 9.2 valmistetun uutteen tilavuus, ml,D on 6.2 kohdassa suoritettua laimennusta vastaava kerroin,M on menetelmien 9.1 tai 9.2 mukaisesti otetun näytteen massa grammoina.Laimennuskertoimen D laskeminen: Jos (a1), (a2), (a3), ., ., ., (ai) ja (a) ovat osanäytteet ja (v1), (v2), (v3), ., ., ., (vi) ja (100) ovat niiden vastaavien laimennosten tilavuudet millilitroina, laimennuskerroin D saadaan yhtälöstä:D = (v1/a1) × (v2/a2) × (v3/a3) × . × . ×. × . × (vi/ai) × (100/a).Menetelmä 9.7 KUPARIN MÄÄRITYS LANNOITEUUTTEISTA ATOMIABSORPTIOSPEKTROMETRISESTI1. TARKOITUSTässä asiakirjassa kuvataan menetelmä kuparin määrittämiseksi lannoiteuutteista.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan sellaisten lannoitteiden näytteistä menetelmillä 9.1 ja 9.2 valmistettuihin uutteisiin, joista on ilmoitettava kuparin kokonaispitoisuus ja/tai vesiliukoisen kuparin pitoisuus tämän asetuksen liitteessä I olevan E jakson mukaisesti.3. PERIAATEUutteiden käsittelyn ja sopivan laimentamisen jälkeen kupari määritetään atomiabsorptiospektrometrillä.4. REAGENSSIT4.1 Suolahappoliuos, noin 6 mol/lKatso menetelmä 9.4, kohta 4.1.4.2 Suolahappoliuos, noin 0,5 mol/lKatso menetelmä 9.4, kohta 4.2.4.3 Vetyperoksidiliuos (H2O2, tiheys 20 °C:ssa = 1,11 g/ml), 30-prosenttinen, hivenravinnevapaa4.4 Kuparistandardiliuokset4.4.1 Kuparin työstandardiliuos, 1000 µg/mlLiuotetaan 250 ml:n dekantterilasissa 0,1 mg:n tarkkuudella punnittuna 1 g kuparia 25 ml:aan 6-molaarista suolahappoa (4.1) ja lisätään 5 ml vetyperoksidiliuosta (4.3). Kuumennetaan sähkölevyllä, kunnes kupari on liuennut täysin. Siirretään kvantitatiivisesti 1000 ml:n mittapulloon. Täytetään merkkiin vedellä ja sekoitetaan huolellisesti.4.4.2 Kuparityöliuos, 100 µg/mlPipetoidaan 20 ml työstandardiliuosta (4.4.1) 200 ml:n mittapulloon. Täytetään merkkiin 0,5-molaarisella suolahappoliuoksella (4.2) ja sekoitetaan huolellisesti.5. VÄLINEISTÖAtomiabsorptiospektrometri: katso menetelmä 9.4, kohta 5. Laitteen on oltava varustettu kuparille ominaisen säteilyn lähteellä (324,8 nm).6. ANALYYSILIUOKSEN VALMISTAMINEN6.1 Kuparin uuteliuosKatso menetelmät 9.1 ja/tai 9.2 ja tarvittaessa 9.3.6.2 Analyysiliuoksen valmistaminenKatso menetelmä 9.4, kohta 6.2.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 Nollaliuoksen valmistaminenKatso menetelmä 9.4, kohta 7.1.7.2 Kalibrointiliuosten valmistaminenKatso menetelmä 9.4, kohta 7.2.Valmistetaan kuparin optimaaliselle 0-5 µg/ml määritysalueelle 100 ml:n mittapulloihin  liuossarja, joka sisältää 0, 0,5, 1, 2, 3, 4 ja 5 ml työliuosta (4.4.2). Tarvittaessa säädetään suolahappokonsentraatio mahdollisimman lähelle analyysiliuoksen (6.2) konsentraatiota. Täytetään merkkiin 0,5-molaarisella suolahappoliuoksella (4.2) ja sekoitetaan huolellisesti. Nämä liuokset sisältävät vastaavasti kuparia 0, 0,5, 1, 2, 3, 4 ja 5 µg/ml.7.3 MääritysKatso menetelmä 9.4, kohta 7.3. Säädetään spektrometri (5) aallonpituudella 324,8 nm tehtäviä mittauksia varten.8. TULOKSEN ILMOITTAMINENKatso menetelmä 9.4, kohta 8.Kuparipitoisuus prosentteina lannoitteesta on:Cu % = [xs - xb) × V × D] / (M × 104)Jos käytetään menetelmää 9.3:Cu % = [xs - xb) × V × 2D] / (M × 104)jossaCu on prosentteina ilmoitettu kuparimäärä lannoitteesta,xs on analyysiliuoksen (6.2) konsentraatio, µg/ml,xb on nollaliuoksen (7.1) konsentraatio, µg/ml,V on menetelmällä 9.1 tai 9.2 valmistetun uutteen tilavuus, ml,D on 6.2 kohdassa suoritettua laimennusta vastaava kerroin,M on menetelmän 9.1 tai 9.2 mukaisesti otetun näytteen massa grammoina.Laimennuskertoimen D laskeminen: Jos (a1), (a2), (a3), ., ., ., (ai) ja (a) ovat osanäytteet ja (v1), (v2), (v3), ., ., ., (vi) ja (100) ovat niiden vastaavien laimennosten tilavuudet millilitroina, laimennuskerroin D saadaan yhtälöstä:D = (v1/a1) × (v2/a2) × (v3/a3) × . × . ×. × . × (vi/ai) × (100/a)Menetelmä 9.8 RAUDAN MÄÄRITYS LANNOITEUUTTEISTA ATOMIABSORPTIOSPEKTROMETRISESTI1. TARKOITUSTässä asiakirjassa kuvataan menetelmä raudan määrittämiseksi lannoiteuutteista.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan sellaisten lannoitteiden näytteistä menetelmillä 9.1 ja 9.2 valmistettuihin uutteisiin, joista on ilmoitettava raudan kokonaispitoisuus ja/tai vesiliukoisen raudan pitoisuus tämän asetuksen liitteessä I olevan E jakson mukaisesti.3. PERIAATEUutteiden käsittelyn ja sopivan laimentamisen jälkeen rauta määritetään atomiabsorptiospektrometrillä.4. REAGENSSIT4.1 Suolahappoliuos, noin 6 mol/lKatso menetelmä 9.4, kohta 4.1.4.2 Suolahappoliuos, noin 0,5 mol/lKatso menetelmä 9.4, kohta 4.2.4.3 Vetyperoksidiliuos (H2O2, tiheys 20 °C:ssa = 1,11 g/ml), 30-prosenttinen, hivenravinnevapaa4.4 Lantaanisuolaliuokset, (10 g La litrassa)Katso menetelmä 9.4, kohta 4.3.4.5 Rautastandardiliuos4.5.1 Raudan työstandardiliuos, (1 000 µg/ml)Liuotetaan 500 ml:n dekantterilasissa 0,1 mg:n tarkkuudella punnittuna 1 g puhdasta rautalankaa 200 ml:aan 6-molaarista suolahappoa (4.1) ja lisätään 15 ml vetyperoksidiliuosta (4.3) Kuumennetaan sähkölevyllä, kunnes rauta on liuennut täysin. Annetaan jäähtyä ja siirretään kvantitatiivisesti 1 000 ml:n mittapulloon. Täytetään merkkiin vedellä ja sekoitetaan huolellisesti.4.5.2 Rautatyöliuos (100 µg/ml)Mitataan 20 ml työstandardiliuosta (4.5.1) 200 ml:n mittapulloon. Täytetään merkkiin 0,5-molaarisella suolahappoliuoksella (4.2) ja sekoitetaan huolellisesti.5. VÄLINEISTÖAtomiabsorptiospektrometri: katso menetelmä 9.4, kohta 5. Laitteen on oltava varustettu raudalle ominaisen säteilyn lähteellä (248,3 nm).6. ANALYYSILIUOKSEN VALMISTAMINEN6.1 Raudan uuteliuosKatso menetelmät 9.1 ja/tai 9.2 ja tarvittaessa 9.3.6.2 Analyysiliuoksen valmistaminenKatso menetelmä 9.4, kohta 6.2. Analyysiliuoksen on sisällettävä 10 % (tilavuus/tilavuus) lantaanisuolaliuosta.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 Nollaliuoksen valmistaminenKatso menetelmä 9.4, kohta 7.1. Nollaliuoksen on sisällettävä 10 % (tilavuus/tilavuus) kohdassa 6.2 käytettyä lantaanisuolaliuosta.7.2 Kalibrointiliuosten valmistaminenKatso menetelmä 9.4, kohta 7.2.Valmistetaan raudan optimaaliselle 0-10 µg/ml määritysalueelle 100 ml:n mittapulloihin liuossarja, joka sisältää 0, 2, 4, 6, 8 ja 10 ml työliuosta (4.5.2.). Tarvittaessa säädetään suolahappokonsentraatio mahdollisimman lähelle analyysiliuoksen konsentraatiota. Lisätään 10 ml kohdassa 6.2 käytettyä lantaanisuolaliuosta. Täytetään merkkiin 0,5-molaarisella suolahappoliuoksella (4.2) ja sekoitetaan huolellisesti. Nämä liuokset sisältävät rautaa 0, 2, 4, 6, 8 ja 10 µg/ml.7.3 MääritysKatso menetelmä 9.4, kohta 7.3. Säädetään spektrometri (5) aallonpituudella 248,3 nm tehtäviä mittauksia varten.8. TULOKSEN ILMOITTAMINENKatso menetelmä 9.4, kohta 8.Rautapitoisuus prosentteina lannoitteesta on:Fe % = [xs - xb) × V × D] / (M × 104)Jos käytetään menetelmää 9.3:Fe % = [xs - xb) × V × 2D] / (M × 104)jossaFe on prosentteina ilmoitettu rautamäärä lannoitteesta,xs on analyysiliuoksen (6.2) konsentraatio, µg/ml,xb on nollaliuoksen (7.1) konsentraatio, µg/ml,V on menetelmällä 9.1 tai 9.2 valmistetun uutteen tilavuus, ml,D on 6.2 kohdassa suoritettua laimennusta vastaava kerroin,M on menetelmän 9.1 tai 9.2 mukaisesti otetun näytteen massa grammoina.Laimennuskertoimen D laskeminen: Jos (a1), (a2), (a3), ., ., ., (ai) ja (a) ovat osanäytteet ja (v1), (v2), (v3), ., ., ., (vi) ja (100) ovat niiden vastaavien laimennosten tilavuudet millilitroina, laimennuskerroin D saadaan yhtälöstä:D = (v1/a1) × (v2/a2) × (v3/a3) × . × . ×. × . × (vi/ai) × (100/a)Menetelmä 9.9 MANGAANIN MÄÄRITYS LANNOITEUUTTEISTA ATOMIABSORPTIOSPEKTROMETRISESTI1. TARKOITUSTässä asiakirjassa kuvataan menetelmä mangaanin määrittämiseksi lannoiteuutteista.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan sellaisten lannoitteiden näytteistä menetelmillä 9.1 ja 9.2 valmistettuihin uutteisiin, joista on ilmoitettava mangaanin kokonaispitoisuus ja/tai vesiliukoisen mangaanin pitoisuus tämän asetuksen liitteessä I olevan E jakson mukaisesti.3. PERIAATEUutteiden käsittelyn ja sopivan laimentamisen jälkeen mangaani määritetään atomiabsorptiospektrometrillä.4. REAGENSSIT4.1 Suolahappoliuos, noin 6 mol/lKatso menetelmä 9.4, kohta 4.1.4.2 Suolahappoliuos, noin 0,5 mol/lKatso menetelmä 9.4, kohta 4.2.4.3 Lantaanisuolaliuokset, 10 g La litrassaKatso menetelmä 9.4, kohta 4.3.4.4 Mangaanistandardiliuos4.4.1 Mangaanin työstandardiliuos, 1 000 µg/mlLiuotetaan 250 ml:n dekantterilasissa 0,1 mg:n tarkkuudella punnittuna 1 g mangaania 25 ml:aan 6-molaarista suolahappoa (4.1). Kuumennetaan sähkölevyllä, kunnes mangaani on liuennut täysin. Annetaan jäähtyä ja siirretään kvantitatiivisesti 1 000 ml:n mittapulloon. Täytetään merkkiin vedellä ja sekoitetaan huolellisesti.4.4.2 Mangaanityöliuos, 100 µg/mlLaimennetaan 20 ml työstandardiliuosta (4.4.1) 0,5-molaarisella suolahappoliuoksella (4.2) 200 ml:n mittapullossa. Täytetään merkkiin 0,5-molaarisella suolahappoliuoksella (4.2) ja sekoitetaan huolellisesti.5. VÄLINEISTÖAtomiabsorptiospektrometri: katso menetelmä 9.4, kohta 5. Laitteen on oltava varustettu mangaanille ominaisen säteilyn lähteellä (279,6 nm).6. ANALYYSILIUOKSEN VALMISTAMINEN6.1 Mangaanin uuteliuosKatso menetelmät 9.1 ja/tai 9.2 ja tarvittaessa 9.3.6.2 Analyysiliuoksen valmistaminenKatso menetelmä 9.4, kohta 6.2. Analyysiliuoksen on sisällettävä 10 % (tilavuus/tilavuus) lantaanisuolaliuosta (4.3).7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 Nollaliuoksen valmistaminenKatso menetelmä 9.4, kohta 7.1. Nollaliuoksen on sisällettävä 10 % (tilavuus/tilavuus) kohdassa 6.2 käytettyä lantaanisuolaliuosta.7.2 Kalibrointiliuosten valmistaminenKatso menetelmä 9.4, kohta 7.2.Valmistetaan mangaanin optimaaliselle 0-5 µg/ml määritysalueelle 100 ml:n mittapulloihin liuossarja, joka sisältää 0, 0,5, 1, 2, 3, 4 ja 5 ml työliuosta (4.4.2).Tarvittaessa säädetään suolahappokonsentraatio mahdollisimman lähelle analyysiliuoksen konsentraatiota. Lisätään jokaiseen pulloon 10 ml kohdassa 6.2 käytettyä lantaanisuolaliuosta. Täytetään merkkiin 0,5-molaarisella suolahappoliuoksella (4.2) ja sekoitetaan huolellisesti. Nämä liuokset sisältävät mangaania 0, 0,5, 1, 2, 3, 4 ja 5 µg/ml.7.3 MääritysKatso menetelmä 9.4, kohta 7.3. Säädetään spektrometri (5) aallonpituudella 279,6 nm tehtäviä mittauksia varten.8. TULOKSEN ILMOITTAMINENKatso menetelmä 9.4, kohta 8.Mangaanipitoisuus prosentteina lannoitteesta on:Mn % = [xs - xb) × V × D] / (M × 104)Jos käytetään menetelmää 9.3:Mn % = [xs - xb) × V × 2D] / (M × 104)jossaMn on prosentteina ilmoitettu mangaanimäärä lannoitteesta,xs on analyysiliuoksen (6.2) konsentraatio, µg/ml,xb on nollaliuoksen (7.1) konsentraatio, µg/ml,V on menetelmällä 9.1 tai 9.2 valmistetun uutteen tilavuus, ml,D on 6.2 kohdassa suoritettua laimennusta vastaava kerroin,M on menetelmän 9.1 tai 9.2 mukaisesti otetun näytteen massa grammoina.Laimennuskertoimen D laskeminen: Jos (a1), (a2), (a3), ., ., ., (ai) ja (a) ovat osanäytteet ja (v1), (v2), (v3), ., ., ., (vi) ja (100) ovat niiden vastaavien laimennosten tilavuudet millilitroina, laimennuskerroin D saadaan yhtälöstä:D = (v1/a1) × (v2/a2) × (v3/a3) × . × . ×. × . × (vi/ai) × (100/a)Menetelmä 9.10 MOLYBDEENIN MÄÄRITYS LANNOITEUUTTEISTA AMMONIUMTIOSYANAATTIKOMPLEKSIN SPEKTROMETRINEN MÄÄRITYS1. TARKOITUSTässä asiakirjassa kuvataan menetelmä molybdeenin määrittämiseksi lannoiteuutteista.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan sellaisten lannoitteiden näytteistä menetelmillä 9.1 ja 9.2 valmistettuihin uutteisiin, joista on ilmoitettava molybdeenin kokonaispitoisuus ja/tai vesiliukoisen molybdeenin pitoisuus tämän asetuksen liitteessä I olevan E jakson mukaisesti.3. PERIAATEHappamassa liuoksessa molybdeeni (V) muodostaa SCN--ionien kanssa [MoO(SCN)5]-2-kompleksin.Molybdeenikompleksi uutetaan n-butyyliasetaatilla. Häiritsevät ionit, kuten rauta, pysyvät vesifaasissa. Määritetään kelta-oranssiväri spektrometrillä 470 nm:ssä.4. REAGENSSIT4.1 Laimennettu suolahappoliuos (HCl), noin 6 mol/lKatso menetelmä 9.4, kohta 4.1.4.2 Kupariliuos 1,5-molaarisessa suolahapossa, kuparia 70 mg/lLiuotetaan 1 000 ml:n mittapullossa 0,1 mg:n tarkkuudella punnittuna 275 mg kuparisulfaattia (CuSO4 5H2O) 250 ml:aan 6-molaarista suolahappoliuosta (4.1). Täytetään merkkiin vedellä ja sekoitetaan huolellisesti.4.3 Askorbiinihappoliuos, 50 g/lLiuotetaan 50 g askorbiinihappoa (C6H8O6) veteen 1 000 ml:n mittapullossa. Täytetään merkkiin vedellä, sekoitetaan huolellisesti ja säilytetään jääkaapissa.4.4 n-butyyliasetaatti4.5 Ammoniumtiosyanaattiliuos, 0,2 mol/lLiuotetaan 15,224 g NH4SCN:aa veteen 1 000 ml:n mittapullossa. Täytetään merkkiin vedellä, sekoitetaan huolellisesti ja säilytetään värillisessä pullossa.4.6 Tina(II)kloridiliuos 50 g/l 2-molaarisessa suolahapossaLiuoksen on oltava täysin kirkas ja se on valmistettava juuri ennen käyttöä. Käytetään hyvin puhdasta tina(II)kloridia, sillä muuten liuos ei ole kirkas.Valmistettaessa 100 ml liuosta liuotetaan 5 g tina(II)kloridia (SnCl22H2O) 35 ml:aan 6-molaarista suolahappoliuosta (4.1). Lisätään 10 ml kupariliuosta (4.2). Täytetään merkkiin vedellä ja sekoitetaan huolellisesti.4.7 Molybdeenistandardiliuokset4.7.1 Molybdeenin työstandardiliuos, 500 µg/mlLiuotetaan 1 000 ml:n mittapullossa 0,1 mg:n tarkkuudella punnittuna 0,920 g ammoniummolybdeeniä [(NH4)6Mo7O24 4H2O] 6-molaariseen suolahappoon (4.1). Täytetään merkkiin tällä samalla liuoksella ja sekoitetaan.4.7.2 Molybdeeniväliliuos, 25 µg/mlMitataan 500 ml:n mittapulloon 25 ml työstandardiliuosta (4.7.1). Täytetään merkkiin 6-molaarisella suolahapolla (4.1) ja sekoitetaan huolellisesti.4.7.3 Molybdeenityöliuos, 2,5 µg/mlMitataan 100 ml:n mittapulloon 10 ml väliliuosta (4.7.2). Täytetään merkkiin 6-molaarisella suolahapolla (4.1) ja sekoitetaan huolellisesti.5. VÄLINEISTÖ5.1 Spektrometri, joka on säädetty 470 nm:iin ja varustettu optiselta pituudeltaan 20 mm olevilla kyveteillä.5.2 200 tai 250 ml:n erotussuppilo6. ANALYYSILIUOKSEN VALMISTAMINEN6.1 Molybdeenin uuteliuosKatso menetelmät 9.1 ja/tai 9.2 ja tarvittaessa 9.3.6.2 Analyysiliuoksen valmistaminenLaimennetaan uutteesta osanäyte (6.1) 6-molaarisella suolahappoliuoksella (4.1) siten, että saadaan mittaukseen sopiva molybdeenikonsentraatio. Olkoon D laimennuskerroin.Otetaan viimeisestä laimennusliuoksesta osanäyte a, joka sisältää 1-12 µg molybdeeniä, ja pannaan se erotussuppiloon (5.2). Täytetään 50 ml:ksi 6-molaarisella suolahappoliuoksella (4.1).7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 Nollaliuoksen valmistaminenValmistetaan nollaliuos toistaen koko menettely uuttamisvaiheesta alkaen siten, että pois jätetään ainoastaan lannoitenäyte.7.2 Kalibrointiliuosten valmistaminenValmistetaan vähintään kuuden pitoisuudeltaan kasvavan kalibrointiliuoksen sarja, joka pysyy laitteen optimaalisella määritysalueella.Valmistetaan molybdeenin 0-12,5 µg/ml määritysvälille liuossarja pipetoimalla erotussuppiloihin (5.2) 0, 1, 2, 3, 4 ja 5 ml työliuosta (4.7.3). Täytetään 50 ml:ksi 6-molaarisella suolahapolla (4.1). Suppilot sisältävät molybdeeniä vastaavasti 0, 2,5, 5, 7,5, 10 ja 12,5 µg/ml.7.3 Kompleksin muodostaminen ja erottaminenLisätään kuhunkin suppiloon (6.2, 7.1 ja 7.2) seuraavassa järjestyksessä:- 10 ml kupariliuosta (4.2),- 20 ml askorbiinihappoliuosta (4.3).Sekoitetaan ja odotetaan 2-3 minuuttia. Tämän jälkeen lisätään:- tarkkuuspipetillä 10 ml n-butyyliasetaattia (4.4),- 20 ml tiosyanaattiliuosta (4.5).Ravistetaan 1 minuutin ajan kompleksin uuttamiseksi orgaaniseen faasiin, annetaan dekantoitua; kahden faasin erottumisen jälkeen erotetaan vesifaasi ja hylätään se. Tämän jälkeen pestään orgaaninen faasi- 10 ml:lla tina(II)kloridiliuosta (4.6).Ravistetaan 1 minuutin ajan. Annetaan dekantoitua ja erotetaan vesifaasi. Kerätään orgaaninen faasi koeputkeen. Tämä mahdollistaa vesitippojen keräämisen suspensiossa.7.4 MääritysMitataan liuosten (7.3) absorbanssit 470 nm:n aallonpituudella käyttäen vertailuliuoksena 0 µg/ml sisältävää molybdeeniliuosta (7.2).8. TULOKSEN ILMOITTAMINENKalibrointikäyrä piirretään käyttämällä abskissana kalibrointiliuosten (7.2) molybdeenimassoja, µg, ja ordinaattana vastaavia spektrometrin antamia absorbanssien (7.4) arvoja.Määritetään kalibrointikäyrältä analyysiliuoksen (6.2) ja nollaliuoksen (7.1) molybdeenimassat. Näitä massoja merkitään vastaavasti xs ja xb.Molybdeenipitoisuus prosentteina lannoitteesta on:Mo % = [xs - xb) × V/a × D] / (M × 104)Jos käytetään menetelmää 9.3:Mn % = [xs - xb) × V/a × 2D] / (M × 104)jossaMo on prosentteina ilmoitettu molybdeenimäärä lannoitteesta,a on viimeisestä laimennusliuoksesta (6.2) otetun osanäytteen tilavuus, ml,xs on analyysiliuoksen (6.2) molybdeenimassa, µg,xb on koe-erän (6.2) tilavuutta (a) vastaava nollaliuoksen (7.1) molybdeenimassa, µg,V on menetelmällä 9.1 tai 9.2 valmistetun uutteen tilavuus, ml,D on 6.2 kohdassa suoritettua laimennusta vastaava kerroin,M on menetelmän 9.1 tai 9.2 mukaisesti otetun näytteen massa grammoina.Laimennuskertoimen D laskeminen: Jos (a1), (a2) ovat peräkkäiset osanäytteet ja (v1), (v2) ovat niiden vastaavien laimennosten tilavuudet millilitroina, laimennuskerroin D saadaan yhtälöstä:D = (v1/a1) × (v2/a2).Menetelmä 9.11 SINKIN MÄÄRITYS LANNOITEUUTTEISTA ATOMIABSORPTIOSPEKTROMETRISESTI1. TARKOITUSTässä asiakirjassa kuvataan menetelmä sinkin määrittämiseksi lannoiteuutteista.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan sellaisten lannoitteiden näytteistä menetelmillä 9.1 ja 9.2 valmistettuihin uutteisiin, joista on ilmoitettava sinkin kokonaispitoisuus ja/tai vesiliukoisen sinkin pitoisuus tämän asetuksen liitteessä I olevan E jakson mukaisesti.3. PERIAATEUutteiden käsittelyn ja sopivan laimentamisen jälkeen sinkkipitoisuus määritetään atomiabsorptiospektrometrisesti.4. REAGENSSIT4.1 Suolahappoliuos, noin 6 mol/lKatso menetelmä 9.4, kohta 4.1.4.2 Suolahappoliuos, noin 0,5 mol/lKatso menetelmä 9.4, kohta 4.2.4.3 Lantaanisuolaliuokset, 10 g La litrassaKatso menetelmä 9.4, kohta 4.3.4.4 Sinkin kalibrointiliuokset4.4.1 Sinkin työstandardiliuos (1 000 µg/ml)Liuotetaan 1 000 ml:n mittapullossa 0,1 mg:n tarkkuudella punnittuna 1 g sinkkipölyä tai sinkkihiutaleita 25 ml:aan 6-molaarista suolahappoa (4.1). Täydellisen liukenemisen jälkeen täytetään merkkiin vedellä ja sekoitetaan huolellisesti.4.4.2 Sinkkityöliuos (100 µg/ml)Laimennetaan 20 ml työstandardiliuosta (4.4.1) 0,5-molaarisella suolahappoliuoksella (4.2) 200 ml:n mittapullossa. Täytetään merkkiin 0,5-molaarisella suolahappoliuoksella (4.2) ja sekoitetaan huolellisesti.5. VÄLINEISTÖAtomiabsorptiospektrometri: katso menetelmä 9.4, kohta 5. Laitteen on oltava varustettu sinkille ominaisen säteilyn lähteellä (213,8 nm). Laitteen on pystyttävä suorittamaan taustakorjaus.6. ANALYYSILIUOKSEN VALMISTAMINEN6.1 Sinkin uuteliuosKatso menetelmät 9.1 ja/tai 9.2 ja tarvittaessa 9.3.6.2 Analyysiliuoksen valmistaminenKatso menetelmä 9.4, kohta 6.2. Analyysiliuoksen on sisällettävä 10 % (tilavuus/tilavuus) lantaanisuolaliuosta (4.3).7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 Nollaliuoksen valmistaminenKatso menetelmä 9.4, kohta 7.1. Nollaliuoksen on sisällettävä 10 % (tilavuus/tilavuus) kohdassa 6.2 käytettyä lantaanisuolaliuosta.7.2 Kalibrointiliuosten valmistaminenKatso menetelmä 9.4, kohta 7.2.Valmistetaan sinkin optimaaliselle 0-5 µg/ml määritysalueelle 100 ml:n mittapulloihin liuossarja, joka sisältää 0, 0,5, 1, 2, 3, 4 ja 5 ml työliuosta (4.4.2). Tarvittaessa säädetään suolahappokonsentraatio mahdollisimman lähelle analyysiliuoksen konsentraatiota. Lisätään jokaiseen pulloon 10 ml kohdassa 6.2 käytettyä lantaanisuolaliuosta. Täytetään merkkiin 0,5-molaarisella suolahappoliuoksella (4.2) ja sekoitetaan huolellisesti. Nämä liuokset sisältävät vastaavasti sinkkiä 0, 0,5, 1, 2, 3, 4 ja 5 µg/ml.7.3 MääritysKatso menetelmä 9.4, kohta 7.3. Säädetään spektrometri (5) aallonpituudella 213,8 nm tehtäviä mittauksia varten.8. TULOKSEN ILMOITTAMINENKatso menetelmä 9.4, kohta 8.Sinkkipitoisuus prosentteina lannoitteesta on:Zn % = [xs - xb) × V × D] / (M × 104)Jos käytetään menetelmää 9.3:Zn % = [xs - xb) × V × 2D] / (M × 104)jossaZn on prosentteina ilmoitettu sinkkimäärä lannoitteesta,xs on analyysiliuoksen (6.2) konsentraatio, µg/ml,xb on nollaliuoksen (7.1) konsentraatio, µg/ml,V on menetelmällä 9.1 tai 9.2 valmistetun uutteen tilavuus, ml,D on 6.2 kohdassa suoritettua laimennusta vastaava kerroin,M on menetelmän 9.1 tai 9.2 mukaisesti otetun näytteen massa grammoina.Laimennuskertoimen D laskeminen: Jos (a1), (a2), (a3), ., ., ., (ai) ja (a) ovat osanäytteet ja (v1), (v2), (v3), ., ., ., (vi) ja (100) ovat niiden vastaavien laimennosten tilavuudet millilitroina, laimennuskerroin D saadaan yhtälöstä:D = (v1/a1) × (v2/a2) × (v3/a3) × . × . ×. × . × (vi/ai) × (100/a).Menetelmät 10 HIVENRAVINTEET JOIDEN PITOISUUS ON SUUREMPI KUIN 10 PROSENTTIAMenetelmä 10.1 HIVENRAVINTEIDEN KOKONAISMÄÄRÄN UUTTAMINEN1. TARKOITUSTällä menetelmällä määritellään menettely seuraavien hivenravinteiden kokonaismäärien uuttamiseksi: boori, koboltti, kupari, rauta, mangaani, molybdeeni ja sinkki. Tavoitteena on suorittaa mahdollisimman vähäinen määrä uuttoja käyttämällä mahdollisuuksien mukaan samaa uutetta jokaisen edellä mainitun hivenravinteen kokonaispitoisuuden määrittämiseen.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan tämän asetuksen liitteessä I olevassa E jaksossa tarkoitettuihin EY-lannoitteisiin, jotka sisältävät yhtä tai useampaa seuraavista hivenravinteista: boori, koboltti, kupari, rauta, mangaani, molybdeeni ja sinkki. Sitä sovelletaan jokaiseen hivenravinteeseen, jonka ilmoitettu pitoisuus on suurempi kuin 10 %.3. PERIAATELiuotus kiehuvaan, laimennettuun suolahappoon.Huomautus:Uuttamismenetelmä on kokemusperäinen, ja sen kvantitatiivisuus riippuu tuotteesta tai lannoitteen muista aineksista. Erityisesti kun kyseessä ovat tietyt mangaanioksidit, uutetut määrät voivat olla merkittävästi pienempiä kuin mangaanin kokonaismäärä tuotteessa. Lannoitteiden valmistajien vastuulla on varmistaa, että ilmoitettu pitoisuus tosiasiallisesti vastaa menetelmän koeolosuhteissa uutettua määrää.4. REAGENSSIT4.1 Laimennettu suolahappoliuos (HCl), noin 6 mol/lSekoitetaan yksi tilavuusosa suolahappoa (tiheys 20 °C:ssa = 1,18 g/ml) yhteen tilavuusosaan vettä.4.2 Väkevä ammoniakkiliuos (NH4OH, tiheys 20 °C:ssa = 0,9 g/ml)5. VÄLINEISTÖ5.1 Sähkölevy, jonka lämpöä voidaan säätää5.2 pH-mittariHuomautus:Kun uutteesta määritetään booripitoisuus, ei saa käyttää borosilikaattisia lasitavaroita. Koska uuttoon liittyy keittäminen, suositellaan käytettäväksi teflonia tai kvartsilasia. Lasitavarat on huuhdeltava huolellisesti, jos ne on pesty boraatteja sisältävällä pesuaineella.6. NÄYTTEEN ESIKÄSITTELYKs. menetelmä 1.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 AnalyysinäytePunnitaan 1 g:n tai 2 g:n määrä lannoitetta tuotteen ilmoitetun hivenravinnepitoisuuden mukaan. Seuraavaa taulukkoa käytetään, jotta saataisiin lopullinen liuos, joka on soveltuvan laimennuksen jälkeen jokaisen menetelmän mittausalueella. Näytteet on punnittava 1 mg:n tarkkuudella.>TAULUKON PAIKKA>Näyte sijoitetaan 250 ml:n dekantterilasiin.7.2 Liuoksen valmistaminenKostutetaan tarvittaessa näyte pienellä määrällä vettä ja lisätään, aluksi pieninä erinä ja varovasti, 10 ml laimennettua suolahappoa (4.1) lannoitegrammaa kohti, minkä jälkeen lisätään noin 50 ml vettä. Peitetään dekantterilasi kellolasilla ja sekoitetaan. Kuumennetaan kiehumispisteeseen sähkölevyllä ja keitetään 30 minuuttia. Annetaan jäähtyä välillä sekoittaen. Siirretään kvantitatiivisesti 500 ml:n mittapulloon. Täytetään merkkiin vedellä ja sekoitetaan huolellisesti. Suodatetaan kuivan suodattimen läpi kuivaan astiaan. Hylätään suodoksen ensimmäinen erä. Uutteen on oltava täysin kirkasta.On suositeltavaa, että määritykset suoritetaan kirkkaan suodoksen määräosuuksista viipymättä. Jos suodosta ei käytetä heti, astia on suljettava.Huomautus:Uutteet, joiden booripitoisuus on määritettävä: Uutteiden pH on säädettävä arvoon 4-6 väkevällä ammoniakkiliuoksella (4.2).8. MÄÄRITYSKukin hivenravinne määritetään sen erityismenetelmällä valmistetun uutteen määräosuudesta.Menetelmiä 10.5, 10.6, 10.7, 10.9 ja 10.10 ei voida käyttää kelaatti- tai kompleksimuodossa olevien alkuaineiden määrittämiseen. Näissä tapauksissa on käytettävä menetelmää 10.3 ennen määritystä.Kyseinen käsittely ei välttämättä ole tarpeen, kun määritys suoritetaan atomiabsorptiospektrometrillä (menetelmät 10.8 ja 10.11).Menetelmä 10.2 VESILIUKOISTEN HIVENRAVINTEIDEN UUTTAMINEN1. TARKOITUSTällä menetelmällä määritellään menettely seuraavien hivenravinteiden vesiliukoisten muotojen uuttamiseksi: boori, koboltti, kupari, rauta, mangaani, molybdeeni ja sinkki. Tavoitteena on suorittaa mahdollisimman vähäinen määrä uuttoja käyttämällä mahdollisuuksien mukaan samaa uutetta jokaisen hivenravinteen pitoisuuden määrittämiseen.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan tämän asetuksen liitteessä I olevassa E jaksossa tarkoitettuihin EY-lannoitteisiin, jotka sisältävät yhtä tai useampaa seuraavista hivenravinteista: boori, koboltti, kupari, rauta, mangaani, molybdeeni ja sinkki. Sitä sovelletaan jokaiseen hivenravinteeseen, jonka ilmoitettu pitoisuus on suurempi kuin 10 %.3. PERIAATEHivenravinteet uutetaan ravistamalla lannoitetta vedessä, jonka lämpötila on 20 ± 2 °C.Huomautus:Uutto on kokemusperäinen, ja sitä voidaan tai ei voida pitää kvantitatiivisena.4. REAGENSSIT4.1 Laimennettu suolahappoliuos (HCl), noin 6 mol/lSekoitetaan yksi tilavuusosa suolahappoa (tiheys 20 °C:ssa = 1,18 g/ml) yhteen tilavuusosaan vettä.5. VÄLINEISTÖ5.1 Pyörivä ravistin, säädetty noin 35-40 kierrokseen minuutissaHuomautus:Kun uutteesta määritetään booripitoisuus, ei saa käyttää borosilikaattisia lasitavaroita. Tässä uutossa suositellaan käytettäväksi teflonia tai kvartsilasia. Lasitavarat on huuhdeltava huolellisesti, jos ne on pesty boraatteja sisältävällä pesuaineella6. NÄYTTEEN ESIKÄSITTELYKs. menetelmä 1.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 AnalyysinäytePunnitaan 1 g:n tai 2 g:n määrä lannoitetta tuotteen ilmoitetun hivenravinnepitoisuuden mukaan. Seuraavaa taulukkoa käytetään, jotta saataisiin lopullinen liuos, joka on soveltuvan laimennuksen jälkeen jokaisen menetelmän mittausalueella. Näytteet on punnittava 1 mg:n tarkkuudella.>TAULUKON PAIKKA>Sijoitetaan näyte 500 ml:n mittapulloon.7.2 Liuoksen valmistaminenLisätään noin 400 ml vettä.Suljetaan pullo huolellisesti. Ravistetaan voimakkaasti käsin, jotta näytteestä muodostuu dispersio. Asetetaan pullo ravistimeen (5.1) ja ravistetaan 30 minuuttia.Täytetään merkkiin vedellä ja sekoitetaan huolellisesti.7.3 Analyysiliuoksen valmistaminenSuodatetaan välittömästi puhtaaseen ja kuivaan pulloon. Suljetaan pullo. Tehdään määritys välittömästi suodattamisen jälkeen.Huomautus:Jos uute samenee asteittain, uutetaan uudelleen 7.1 ja 7.2 kohdan mukaan tilavuudeltaan Ve olevaan mittapulloon. Suodatetaan tilavuudeltaan W olevaan kalibroituun, kuivaan mittapulloon, johon on kaadettu 5 ml laimennettua suolahappoliuosta (4.1). Lopetetaan suodatus tarkalleen mittapullon kalibroituun merkkiin. Sekoitetaan huolellisesti.Näissä olosuhteissa tuloksia ilmoitettaessa käytetään V:n arvoa:V = Ve × W / (W - 5)Tuloksia ilmoitettaessa käytettävät laimennukset riippuvat tästä V:n arvosta.8. MÄÄRITYSKukin hivenravinne määritetään sen erityismenetelmällä valmistetun uutteen määräosuudesta.Menetelmiä 10.5, 10.6, 10.7, 10.9 ja 10.10 ei voida käyttää kelaatti- tai kompleksimuodossa olevien alkuaineiden määrittämiseen. Näissä tapauksissa on käytettävä menetelmää 10.3 ennen määritystä.Kyseinen käsittely ei välttämättä ole tarpeen, kun määritys suoritetaan atomiabsorptiospektrometrillä (menetelmät 10.8 ja 10.11).Menetelmä 10.3 ORGAANISTEN YHDISTEIDEN POISTAMINEN LANNOITEUUTTEISTA1. TARKOITUSTällä menetelmällä määritellään menettely orgaanisten yhdisteiden poistamiseksi lannoiteuutteista.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan sellaisten lannoitteiden näytteistä menetelmillä 10.1 ja 10.2 valmistettuihin uutteisiin, joista on ilmoitettava hivenravinteiden kokonaispitoisuus ja/tai vesiliukoisten hivenravinteiden pitoisuus tämän asetuksen liitteessä I olevan E jakson mukaisesti.Huomautus:Orgaanisen aineksen pienet määrät eivät useimmiten vaikuta atomiabsorptiospektrometrillä tehtäviin määrityksiin.3. PERIAATEUutteen määräosuuksien sisältämät orgaaniset yhdisteet hapetetaan vetyperoksidilla.4. REAGENSSIT4.1 Laimennettu suolahappoliuos (HCl), noin 0,5 mol/lSekoitetaan yksi tilavuusosa suolahappoa (tiheys 20 °C:ssa = 1,18 g/ml) 20 tilavuusosaan vettä.4.2 Vetyperoksidiliuos (30-prosenttinen H2O2, tiheys 20 °C:ssa = 1,11 g/ml), hivenravinnevapaa5. VÄLINEISTÖSähkölevy, jonka lämpöä voidaan säätää.6. ANALYYSIMENETELMÄOtetaan 25 ml menetelmällä 10.1 tai menetelmällä 10.2 valmistettua uuttoliuosta 100 ml:n dekantterilasiin. Jos kyseessä on menetelmä 10.2, lisätään 5 ml laimennettua suolahappoliuosta (4.1). Tämän jälkeen lisätään 5 ml vetyperoksidiliuosta (4.2). Peitetään kellolasilla. Annetaan hapettua huoneenlämmössä noin yhden tunnin ajan ja tämän jälkeen lämmitetään hitaasti kiehumispisteeseen ja keitetään puolen tunnin ajan. Jäähtyneeseen liuokseen lisätään tarvittaessa uudelleen 5 ml vetyperoksidia ja tämän jälkeen keitetään ylimääräisen vetyperoksidin poistamiseksi. Annetaan jäähtyä ja siirretään kvantitatiivisesti 50 ml:n mittapulloon. Täytetään merkkiin. Suodatetaan tarvittaessa.Tämä laimennus on otettava huomioon otettaessa määräosuuksia ja laskettaessa tuotteen hivenravinteiden prosenttisosuutta.Menetelmä 10.4 LANNOITEUUTTEIDEN HIVENRAVINTEIDEN MÄÄRITYS ATOMIABSORPTIOSPEKTROMETRISESTI (yleinen menettely)1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään yleinen menettely raudan ja sinkin määrittämiseen lannoiteuutteista atomiabsorptiospektrometrisesti.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan sellaisten lannoitteiden näytteistä menetelmillä 10.1 ja 10.2 valmistettuihin uutteisiin, joista on ilmoitettava raudan tai sinkin kokonaispitoisuus ja/tai vesiliukoisen raudan tai sinkin pitoisuus tämän asetuksen liitteessä I olevan E jakson mukaisesti.Tämän menetelmän muunnokset eri hivenravinteiden määrittämiseksi selostetaan yksityiskohtaisesti kunkin alkuaineen erityismenetelmän yhteydessä.Huomautus:Orgaanisen aineksen pienet määrät eivät useimmiten vaikuta atomiabsorptiospektrometrillä tehtäviin määrityksiin.3. PERIAATEKun uute on tarvittaessa käsitelty häiritsevien kemiallisten aineiden vähentämiseksi tai poistamiseksi, uute laimennetaan siten, että sen konsentraatio on spektrometrin optimaalisella määritysalueella, määritettävälle hivenravinteelle soveltuvalla aallonpituudella.4. REAGENSSIT4.1 Laimennettu suolahappoliuos (HCl), noin 6 mol/lSekoitetaan yksi tilavuusosa suolahappoa (HCl, tiheys 20 °C:ssa = 1,18 g/ml) yhteen tilavuusosaan vettä.4.2 Laimennettu suolahappoliuos (HCl), noin 0,5 mol/lSekoitetaan yksi tilavuusosa suolahappoa (HCl, tiheys 20 °C:ssa = 1,18 g/ml) 20 tilavuusosaan vettä.4.3 Lantaanisuolaliuokset, 10 g La litrassaTätä reagenssia käytetään raudan ja sinkin määrityksissä. Se voidaan valmistaa joko:a) suolahappoon (4.1) liuotetusta lantaanioksidista: liuotetaan 1 litran mittapullossa 11,73 g lantaanioksidia (La2O3) 150 ml:aan vettä ja tämän jälkeen lisätään 120 ml 6-molaarista suolahappoa (4.1). Annetaan liueta ja täytetään tämän jälkeen 1 litran tilavuuteen vedellä. Sekoitetaan huolellisesti. Tämän liuoksen suolahappoväkevyys on noin 0,5 mol/l; taib) lantaanikloridista, lantaanisulfaatista tai lantaaninitraatista: liuotetaan 26,7 g lantaanikloridiheptahydraattia (LaCl3 7H2O) tai 31,2 g lantaaninitraattiheksahydraattia [La(NO3)3 6H2O] tai 26,2 g lantaanisulfaattinonahydraattia [La2(SO4)3 9H2O] 150 ml:aan vettä ja lisätään tämän jälkeen 85 ml 6-molaarista suolahappoa (4.1) Annetaan liueta ja täytetään 1 litran tilavuuteen vedellä. Sekoitetaan huolellisesti. Tämän liuoksen suolahappoväkevyys on noin 0,5 mol/l.4.4 KalibrointiliuoksetNäiden valmistaminen selostetaan kunkin hivenravinteen oman määritysmenetelmän yhteydessä.5. VÄLINEISTÖAtomiabsorptiospektrometri, joka on varustettu määritettäville hivenravinteille ominaisen säteilyn lähteellä.Laitetta käytettäessä kemistin on noudatettava sen valmistajan ohjeita ja tunnettava laitteen käsittely. Laitteen on pystyttävä suorittamaan taustakorjaus, jotta sitä voidaan käyttää tarvittaessa (vrt. sinkki). Kaasuina käytetään ilmaa ja asetyleenia.6. ANALYYSILIUOKSEN VALMISTAMINEN6.1 Määritettävät alkuaineet sisältävien uuteliuosten valmistaminenKatso menetelmät 10.1 ja/tai 10.2 ja tarvittaessa 10.3.6.2 Analyysiliuoksen valmistaminenLaimennetaan menetelmällä 10.1, 10.2 tai 10.3 valmistettu uutteen määräosuus vedellä ja/tai suolahapolla (4.1) tai (4.2) siten, että lopulliseen mittaliuokseen saadaan käytettyyn kalibrointialueeseen (7.2) soveltuva määritettävän alkuaineen konsentraatio ja suolahappokonsentraatio, joka on vähintään 0,5 mol/l ja enintään 2,5 mol/l. Tämä toimenpide voi vaatia yhden tai useamman peräkkäisen laimennuksen.Lopullinen liuos on valmistettava panemalla laimennetun uutteen määräosuus 100 ml:n mittapulloon. Olkoon tämän määräosuuden tilavuus (a) ml. Lisätään 10 ml lantaanisuolaliuosta (4.3). Täytetään merkkiin 0,5-molaarisella suolahappoliuoksella (4.2) ja sekoitetaan huolellisesti. Olkoon D laimennuskerroin.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 Nollaliuoksen valmistaminenValmistetaan nollaliuos toistaen koko menettely uuttamisvaiheesta alkaen siten, että pois jätetään ainoastaan lannoitenäyte.7.2 Kalibrointiliuosten valmistaminenValmistetaan kunkin hivenravinteen oman menetelmän mukaisesti valmistetusta työstandardiliuoksesta 100 ml:n mittapulloihin vähintään 5 kalibrointiliuoksen sarja, jossa konsentraatio kasvaa pysyen kuitenkin laitteen optimaalisella määritysalueella. Tarvittaessa säädetään suolahappokonsentraatio mahdollisimman lähelle laimennettua analyysiliuosta (6.2). Rautaa ja sinkkiä määritettäessä lisätään 10 ml samaa lantaanisuolaliuosta (4.3) kuin menetelmässä (6.2). Täytetään merkkiin 0,5-molaarisella suolahappoliuoksella (4.2) ja sekoitetaan huolellisesti.7.3 MääritysValmistellaan spektrometri (5) määritystä varten ja aallonpituus määritettävän hivenravinteen menetelmässä annettuun arvoon.Annetaan laitteen imeä sumuttimeen kolme kertaa peräkkäin kalibrointiliuoksia (7.2), analyysiliuosta (6.2) ja nollaliuosta (7.1) ja merkitään jokainen tulos muistiin. Huuhdellaan instrumentti tislatulla vedellä jokaisen sumutuksen välillä.Kalibrointikäyrä piirretään käyttäen ordinaattoina spektrometrin kullekin kalibrointiliuokselle (7.2) antamien tulosten keskiarvoa ja abskissoina vastaavia määritettävän alkuaineen konsentraatioita ilmoitettuna µg/ml.Määritetään tältä käyrältä kyseisen hivenravinteen pitoisuus analyysiliuoksessa (6.2) ja nollaliuoksessa (7.1). Analyysiliuoksen konsentraatio merkitään xs ja nollaliuoksen konsentraatio xb ja molemmat ilmoitetaan µg/ml.8. TULOKSEN ILMOITTAMINENLannoitteen hivenravinnepitoisuus (E) prosentteina on:E (%) = [(xs - xb) × V × D] / (M × 104)Jos käytetään menetelmää 10.3:E (%) = [(xs - xb) × V × 2D] / (M × 104)jossaE on määritetyn hivenravinteen määrä lannoitteessa prosentteina,xs on analyysiliuoksen (6.2) konsentraatio, µg/ml,xb on nollaliuoksen (7.1) konsentraatio, µg/ml,V on menetelmällä 10.1 tai 10.2 valmistetun uutteen tilavuus, ml,D on 6.2 kohdassa suoritettua laimennusta vastaava kerroin,M on menetelmän 10.1 tai 10.2 mukaisesti otetun näytteen massa grammoina.Laimennuskertoimen D laskeminen:Jos (a1), (a2), (a3),.,.,., (ai) ja (a) ovat määräosuuksia ja (v1), (v2), (v3),.,.,., (vi) ja (100) ovat niiden vastaavien laimennosten tilavuudet millilitroina, laimennuskerroin D saadaan yhtälöstä:D = (v1/a1) × (v2/a2) × (v3/a3) ×. × . × . × (vi/ai) × (100/a).Menetelmä 10.5 BOORIN MÄÄRITYS LANNOITEUUTTEESTA ASIDOMETRISELLÄ TITRAUKSELLA1. TARKOITUSTällä menetelmällä määritellään menettely booripitoisuuden määrittämiseksi lannoiteuutteista.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan sellaisten lannoitteiden näytteistä menetelmillä 10.1 ja 10.2 valmistettuihin uutteisiin, joista on ilmoitettava boorin kokonaispitoisuus ja/tai vesiliukoisen boorin pitoisuus tämän asetuksen liitteessä I olevan E jakson mukaisesti.3. PERIAATEMannitoboorikompleksi muodostuu seuraavasti boraatti-ionin ja mannitolin reaktiossa:C6H8(OH)6 + H3BO3 C6H15O8B + H2OYhdiste titrataan natriumhydroksidiliuoksella pH-arvoon 6,3.4. REAGENSSIT4.1 MetyylipunaindikaattoriliuosLiuotetaan 0,1 g metyylipunaa (C15H15N3O2) 50 ml:aan 95-prosenttista etanolia 100 ml:n mittapullossa. Täytetään merkkiin vedellä ja sekoitetaan huolellisesti.4.2 Laimennettu suolahappoliuos (HCl), noin 0,5 mol/lSekoitetaan yksi tilavuusosa suolahappoa (HCl, tiheys 20 °C:ssa = 1,18 g/ml) 20 tilavuusosaan vettä.4.3 Natriumhydroksidiliuos, noin 0,5 mol/lLiuoksen on oltava hiilidioksidivapaa. Liuotetaan 20 g natriumhydroksidipellettejä (NaOH) 800 ml:aan kiehuvaa vettä litran mittapullossa. Liuoksen jäähdyttyä täytetään merkkiin keitetyllä vedellä ja sekoitetaan huolellisesti.4.4 Natriumhydroksidin standardiliuos, noin 0,025 mol/lLiuoksen on oltava hiilidioksidivapaa. Laimennetaan 0,5-molaarinen natriumhydroksidiliuos (4.3) keitetyllä vedellä 20-kertaisesti ja sekoitetaan huolellisesti. Määritetään liuoksen booripitoisuus (B) (katso kohta 9).4.5 Boorin kalibrointiliuos, (100 µg/ml B)Liuotetaan 0,1 mg:n tarkkuudella punnittuna 0,5719 g boorihappoa (H3BO3) veteen 1 000 ml:n mittapullossa. Täytetään merkkiin vedellä ja sekoitetaan huolellisesti. Siirretään muovipulloon ja varastoidaan jääkaappiin.4.6 D-mannitolipulveri (C6H14O6)4.7 Natriumkloridi (NaCl)5. VÄLINEISTÖ5.1 pH-mittari, jossa lasielektrodi5.2 Magneettisekoitin5.3 400 ml:n dekantterilasi ja teflonsauva6. ANALYYSILIUOKSEN VALMISTAMINEN6.1 Booriliuoksen valmistaminenKatso menetelmät 10.1, 10.2 ja tarvittaessa 10.3.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 KoeSijoitetaan 400 ml:n dekantterilasiin (5.3) suodoksesta (6.1) määräosuus a, joka sisältää 2-4 mg booria. Lisätään 150 ml vettä.Lisätään useita tippoja metyylipunaindikaattoriliuosta (4.1).Menetelmän 10.2 tapauksessa uute happamoidaan lisäämällä 0,5-molaarista suolahappoa (4.2) indikaattoriliuoksen muutospisteeseen asti ja tämän jälkeen lisätään vielä 0,5 ml 0,5-molaarista suolahappoa (4.2).Lisätään 3 g natriumkloridia (4.7) ja kiehautetaan hiilidioksidin poistamiseksi. Annetaan jäähtyä. Asetetaan dekantterilasi magneettisekoittimelle (5.2) ja asetetaan siihen aikaisemmin kalibroidut pH-mittarin elektrodit (5.1).Säädetään pH tasan 6,3:een, ensin 0,5-molaarisella natriumhydroksidiliuoksella (4.3) ja sitten 0,025-molaarisella liuoksella (4.4).Lisätään 20 g D-mannitolia (4.6), liuotetaan täydellisesti ja sekoitetaan huolellisesti. Titrataan 0,025-molaarisella natriumhydroksidiliuoksella (4.4) pH 6,3:een (vähintään 1 minuutin stabiilisuus). Olkoon x1 tarvittava tilavuus.8. NOLLALIUOSValmistetaan nollaliuos toistamalla koko menettely liuosten valmistusvaiheesta alkaen siten, että pois jätetään ainoastaan lannoite. Olkoon x0 tarvittava tilavuus.9. BOORIN MÄÄRÄ NATRIUMHYDROKSIDILIUOKSESSA (4.4)Pipetoidaan 20 ml (2,0 mg B) kalibrointiliuosta (4.5) 400 ml:n dekantterilasiin ja lisätään useita tippoja metyylipunaindikaattoriliuosta (4.1). Lisätään 3 g natriumkloridia (4.7) ja suolahappoliuosta (4.2) indikaattoriliuoksen (4.1) muutospisteeseen.Täytetään noin 150 ml:n tilavuuteen ja kuumennetaan vähitellen kiehuvaksi hiilidioksidin poistamiseksi. Annetaan jäähtyä. Asetetaan dekantterilasi magneettisekoittimelle (5.2) ja asetetaan siihen aikaisemmin kalibroidut pH-mittarin elektrodit (5.1). Säädetään pH tasan 6,3:een, ensin 0,5-molaarisella natriumhydroksidiliuoksella (4.3) ja sitten 0,025-molaarisella liuoksella (4.4).Lisätään 20 g D-mannitolia (4.6), liuotetaan täydellisesti ja sekoitetaan huolellisesti. Titrataan 0,025-molaarisella natriumhydroksidiliuoksella (4.4) pH 6,3:een (vähintään 1 minuutin stabiilisuus). Olkoon V1 tarvittu tilavuus.Valmistetaan nollaliuos samalla tavalla, mutta korvataan kalibrointiliuos 20 ml:lla vettä. Olkoon V0 vaadittava tilavuus.Boorin määrä (F) mg/ml standardinatriumhydroksidiliuoksessa (4.4) on:F (mg/ml) = 2 / (V1 - V0)1 ml tasan 0,025-molaarista natriumhydroksidiliuosta vastaa 0,27025 mg:aa booria (B).10. TULOKSEN ILMOITTAMINENBooripitoisuus prosentteina lannoitteesta on:B (%) =>VIITTAUS KAAVIOON>jossaB (%) on lannoitteen booripitoisuus prosentteina,x1 on koeliuosta varten tarvittavan 0,025-molaarisen natriumhydroksidiliuoksen (4.4) tilavuus, ml,x0 on nollaliuosta varten tarvittavan 0,025-molaarisen natriumhydroksidiliuoksen (4.4) tilavuus, ml,F on boorin (B) määrä 0,025-molaarisessa natriumhydroksidiliuoksessa, mg/ml (4.4),V on menetelmällä 10.1 tai 10.2 valmistetun uuteliuoksen tilavuus, ml,a on uuteliuoksen (6.1) määräosuuden (7.1) tilavuus, ml,M on menetelmän 10.1 tai 10.2 mukaisesti otetun näytteen massa grammoina.Menetelmä 10.6 KOBOLTIN MÄÄRITYS LANNOITEUUTTEISTA GRAVIMETRISELLÄ MENETELMÄLLÄ 1-NITROSO-2-NAFTOLILLA1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä koboltin määrittämiseksi lannoiteuutteista.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan sellaisten lannoitteiden näytteistä menetelmillä 10.1 ja 10.2 valmistettuihin uutteisiin, joista on ilmoitettava kobolttipitoisuus tämän asetuksen liitteessä I olevan E jakson mukaisesti.3. PERIAATEKoboltti III muodostaa 1-nitroso-2-naftolin kanssa punaisen sakan Co(C10H6ONO)3, 2H2O. Sen jälkeen kun uutteessa oleva koboltti on saatettu koboltti III-muotoon, koboltti muodostaa sakan 1-nitroso-2-naftolin kanssa etikkahappoliuoksessa. Suodatuksen jälkeen sakka pestään, kuivataan vakiomassaan ja punnitaan Co (C10H6ONO)3, 2H2O:na.4. REAGENSSIT4.1 Vetyperoksidiliuos (H2O2, tiheys 20 °C:ssa = 1,11 g/ml) 30 %4.2 Natriumhydroksidiliuos, noin 2 mol/lLiuotetaan 8 g natriumhydroksidipellettejä 100 ml:aan vettä.4.3 Laimennettu suolahappoliuos (HCl), noin 6 mol/lSekoitetaan yksi tilavuusosa suolahappoa (tiheys 20 °C:ssa = 1,18 g/ml) 1 tilavuusosaan vettä.4.4 Etikkahappo (99,7-prosenttinen CH3CO2H) (tiheys 20 °C:ssa = 1,05 g/ml)4.5 Etikkahappoliuos (1:2), noin 6 mol/lSekoitetaan 1 tilavuusosa etikkahappoa (4.4) 2 tilavuusosaan vettä.4.6 1-nitroso-2-naftolin etikkahappoliuos. Liuotetaan 4 g 1-nitroso-2-naftolia 100 ml:aan etikkahappoa (4.4). Lisätään 100 ml haaleaa vettä. Sekoitetaan huolellisesti. Suodatetaan välittömästi. Suodatettu liuos on käytettävä välittömästi.5. VÄLINEISTÖ5.1 Suodatinupokas P 16/ISO 4793, huokoisuus 4, tilavuus 30 tai 50 ml5.2 Kuivausuuni 130 ± 2 °C6. ANALYYSILIUOKSEN VALMISTAMINEN6.1 Koboltin uuteliuosKatso menetelmä 10.1 tai 10.2.6.2 Analyysiliuoksen valmistaminenKaadetaan uutteen määräosuus, joka sisältää enintään 20 mg kobolttia, 400 ml:n dekantterilasiin. Jos uute on valmistettu menetelmällä 10.2, happamoidaan 5 tipalla suolahappoliuosta (4.3). Lisätään noin 10 ml vetyperoksidiliuosta (4.1). Annetaan hapettimen vaikuttaa kylmässä 15 minuuttia, sen jälkeen täytetään noin 100 ml:n tilavuuteen vedellä. Peitetään dekantterilasi kellolasilla. Kuumennetaan liuos kiehumispisteeseen ja keitetään noin kymmenen minuutin ajan. Jäähdytetään. Tehdään alkaliseksi natriumhydroksidiliuoksella (4.2) tipoittain kunnes musta kobolttihydroksidi alkaa saostua.7. ANALYYSIMENETELMÄLisätään 10 ml etikkahappoa (4.4) ja täytetään noin 200 ml:n tilavuuteen vedellä. Kuumennetaan kiehumispisteeseen. Byrettiä käyttäen lisätään 20 ml l-nitroso-2-naftoliliuosta (4.6) tipoittain sekoittaen jatkuvasti voimakkaasti sakan koaguloimiseksi.Suodatetaan aiemmin punnitun suodatinupokkaan läpi (5.1) ja huolehditaan siitä, ettei upokas tukkeudu. Tämän vuoksi varmistetaan, että sakan päällä on nestettä suodatusprosessin ajan.Pestään dekantterilasi laimealla etikkahapolla (4.5) kaiken sakan poistamiseksi ja pestään suodattimessa oleva sakka laimealla etikkahapolla (4.5) ja sen jälkeen kolme kertaa kuumalla vedellä.Kuivataan kuivausuunissa (5.2) 130 ± 2 °C:ssa kunnes saavutetaan vakiomassa.8. TULOKSEN ILMOITTAMINEN1 mg Co (C10H6ONO)3, 2H2O:n sakkaa vastaa 0,096381 mg:aa kobolttia (Co).Koboltin prosenttiosuus lannoitteessa on:Co (%) = X × 0,0096381 ×>VIITTAUS KAAVIOON>jossaX on sakan massa milligrammoina,V on menetelmällä 10.1 tai 10.2 valmistetun uuteliuoksen tilavuus, ml,a on viimeisestä laimennoksesta otetun määräosuuden tilavuus, ml,D on tämän määräosuuden laimennuskerroin,M on näytteen massa grammoina.Menetelmä 10.7 KUPARIN MÄÄRITYS LANNOITEUUTTEESTA TITRIMETRISELLÄ MENETELMÄLLÄ1. TARKOITUSTässä asiakirjassa määritellään menetelmä kuparin määrittämiseksi lannoiteuutteista.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan sellaisten lannoitteiden näytteistä menetelmillä 10.1 ja 10.2 valmistettuihin uutteisiin, joista on ilmoitettava kuparipitoisuus tämän asetuksen liitteessä I olevan E jakson mukaisesti.3. PERIAATEKupari-ionit pelkistetään happamissa olosuhteissa kaliumjodidilla:2 Cu++ + 4 I- ( 2 CuI + I2Näin vapautunut jodi titrataan natriumtiosulfaatin standardiliuoksella tärkkelysindikaattorin läsnäollessa seuraavasti:I2 + 2 Na2S2O3 ( 2 NaI + Na2S4O64. REAGENSSIT4.1 Typpihappo (HNO3, tiheys 20 °C:ssa = 1,40 g/ml)4.2 Urea [(NH2)2 C = 0]4.3 Ammoniumbiofluoridiliuos (NH4HF2), 10 % (massa/tilavuus)Liuos säilytetään muoviastiassa.4.4 Ammoniumhydroksidiliuos (1 + 1)Sekoitetaan 1 tilavuusosa ammoniakkia (NH4OH, tiheys 20 °C:ssa: 0,9 g/ml) 1 tilavuusosaan vettä.4.5 Natriumtiosulfaatin standardiliuosLiuotetaan 7,812 g natriumtiosulfaattipentahydraattia (Na2S2O35H2O) veteen 1 litran mittapullossa. Tämä liuos on valmistettava siten, että 1 ml liuosta = 2 mg kuparia (Cu). Stabiloimiseksi lisätään useita tippoja kloroformia. Liuos on säilytettävä lasisäiliössä ja suojattava suoralta auringonvalolta.4.6 Kaliumjodidi (KI)4.7 Kaliumtiosyanaattiliuos [(KSCN), 25 % (massa/tilavuus)]Säilytetään liuos muovipullossa.4.8 Tärkkelysliuos (noin 0,5 %)Asetetaan 2,5 g tärkkelystä 600 ml:n dekantterilasiin. Lisätään noin 500 ml vettä. Keitetään samalla sekoittaen. Jäähdytetään huoneenlämpötilaan. Liuoksella on lyhyt säilymisaika. Sen säilyvyyttä voidaan parantaa lisäämällä noin 10 mg elohopeajodidia.5. ANALYYSILIUOKSEN VALMISTAMINENKupariliuoksen valmistaminen.Katso menetelmät 10.1 ja 10.2.6. ANALYYSIMENETELMÄ6.1 Titrattavan liuoksen valmistaminenKaadetaan uutteen määräosuus, joka sisältää vähintään 20-40 mg:aa Cu 500 ml:n erlenmeyerpulloon.Kaikki ylimääräinen mukana oleva happi poistetaan keittämällä lyhyesti. Täytetään noin 100 ml:n tilavuuteen vedellä. Lisätään 5 ml typpihappoa (4.1), kuumennetaan kiehumispisteeseen ja keitetään noin puolen minuutin ajan.Poistetaan erlenmeyerpullo kuumentimelta, lisätään 3 g ureaa (4.2) ja keitetään uudelleen noin puolen minuutin ajan.Poistetaan kuumentimelta ja lisätään 200 ml kylmää vettä. Tarvittaessa jäähdytetään erlenmeyerpullon sisältö huoneenlämpöön.Lisätään vähitellen ammoniumhydroksidiliuosta (4.4), kunnes liuos muuttuu siniseksi. Sen jälkeen lisätään vielä ylimääräinen 1 ml.Lisätään 50 ml ammoniumbifluoridiliuosta (4.3) ja sekoitetaan.Lisätään 10 g kaliumjodidia (4.6) ja annetaan liueta.6.2 Liuoksen titrausAsetetaan erlenmeyerpullo magneettisekoittimelle. Asetetaan sauva erlenmeyerpulloon ja säädetään sekoitin haluttuun nopeuteen.Byrettiä käyttäen lisätään standardinatriumtiosulfaattiliuosta (4.5), kunnes liuoksesta vapautuvan jodin ruskea väri vaalenee.Lisätään 10 ml tärkkelysliuosta (4.8).Jatketaan titrausta natriumtiosulfaattiliuoksella (4.5), kunnes purppuraväri on melkein hävinnyt.Lisätään 20 ml kaliumtiosyanaattiliuosta (4.7) ja jatketaan titrausta, kunnes violetinsininen väri on täysin kadonnut.Merkitään muistiin käytetyn tiosulfaattiliuoksen tilavuus.7. TULOKSEN ILMOITTAMINEN1 ml standardinatriumtiosulfaattiliuosta (7,812 mg) vastaa 2 mg:aa kuparia.Kuparin (Cu) prosenttiosuus lannoitteessa on:Cu (%) = X>VIITTAUS KAAVIOON>jossaX on käytetyn natriumsulfaattiliuoksen tilavuus millilitroina,V on menetelmillä 10.1 ja 10.2 valmistetun uuteliuoksen tilavuus, ml,a on määräosuuden tilavuus, ml,M on menetelmien 10.1 ja 10.2 mukaan käsitellyn näytteen massa grammoina.Menetelmä 10.8 RAUDAN MÄÄRITYS LANNOITEUUTTEISTA ATOMIABSORPTIOSPEKTROMETRISESTI1. TARKOITUSTällä menetelmällä määritellään menettely raudan määrittämiseksi lannoiteuutteista.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan sellaisten lannoitteiden näytteistä menetelmillä 10.1 ja 10.2 valmistettuihin uutteisiin, joista on ilmoitettava raudan kokonaispitoisuus ja/tai vesiliukoisen raudan pitoisuus tämän asetuksen liitteessä I olevan E jakson mukaisesti.3. PERIAATESopivan käsittelyn ja uutteen laimentamisen jälkeen rautapitoisuus määritetään atomiabsorptiospektrometrisesti.4. REAGENSSIT4.1 Suolahappoliuos, noin 6 mol/lKatso menetelmä 10.4, kohta 4.1.4.2 Suolahappoliuos, noin 0,5 mol/lKatso menetelmä 10.4, kohta 4.2.4.3 Vetyperoksidiliuos (30-prosenttinen H2O2, tiheys 20 °C:ssa = 1,11 g/ml), hivenravinnevapaa4.4 Lantaanisuolaliuokset, 10 g La litrassaKatso menetelmä 10.4, kohta 4.3.4.5 Raudan kalibrointiliuos4.5.1 Raudan työstandardiliuos, (1 000 µg/ml)Punnitaan 0,1 mg:n tarkkuudella 1 g puhdasta rautalankaa 500 ml:n dekantterilasiin. Lisätään 200 ml 6-molaarista suolahappoa (4.1) ja 15 ml vetyperoksidiliuosta (4.3). Kuumennetaan sähkölevyllä, kunnes rauta on liuennut täysin. Jäähtyneenä siirretään kvantitatiivisesti 1 000 ml:n mittapulloon. Täytetään merkkiin vedellä ja sekoitetaan huolellisesti.4.5.2 Rautatyöliuos (100 µg/ml)Kaadetaan 20 ml työstandardiliuosta (4.5.1) 200 ml:n mittapulloon. Täytetään merkkiin 0,5-molaarisella suolahappoliuoksella (4.2) ja sekoitetaan huolellisesti.5. VÄLINEISTÖAtomiabsorptiospektrometri: katso menetelmä 10.4, kohta 5. Laitteen on oltava varustettu raudalle ominaisen säteilyn lähteellä (248,3 nm).6. ANALYYSILIUOKSEN VALMISTAMINEN6.1 Rautaliuoksen valmistaminenKatso menetelmät 10.1 ja/tai 10.2 ja tarvittaessa 10.3.6.2 Analyysiliuoksen valmistaminenKatso menetelmä 10.4, kohta 6.2. Analyysiliuoksen on sisällettävä 10 % (tilavuus/tilavuus) lantaanisuolaliuosta.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 Nollaliuoksen valmistaminenKatso menetelmä 10.4, kohta 7.1. Nollaliuoksen on sisällettävä 10 % (tilavuus/tilavuus) kohdassa 6.2 käytettyä lantaanisuolaliuosta.7.2 Kalibrointiliuosten valmistaminenKatso menetelmä 10.4, kohta 7.2.Valmistetaan raudan optimaaliselle 0-10 µg/ml määritysalueelle 100 ml:n mittapulloihin liuossarja, joka sisältää 0, 2, 4, 6, 8 ja 10 ml työliuosta (4.5.2.). Tarvittaessa säädetään suolahappokonsentraatio mahdollisimman lähelle analyysiliuoksen konsentraatiota. Lisätään 10 ml kohdassa 6.2 käytettyä lantaanisuolaliuosta. Täytetään merkkiin 0,5-molaarisella suolahappoliuoksella (4.2) ja sekoitetaan huolellisesti. Nämä liuokset sisältävät rautaa 0, 2, 4, 6, 8 ja 10 µg/ml.7.3 MääritysKatso menetelmä 10.4, kohta 7.3. Säädetään spektrometri (5) 248,3 nm:n aallonpituudella tehtäviä mittauksia varten.8. TULOKSEN ILMOITTAMINENKatso menetelmä 10.4, kohta 8.Rautapitoisuus prosentteina lannoitteesta on:Fe (%) = [(xs - xb) × V × D] / (M × 104)Jos käytetään menetelmää 10.3:Fe (%) = [(xs - xb) × V × 2D] / (M × 104)jossaFe on prosentteina ilmoitettu rautamäärä lannoitteesta,xs on analyysiliuoksen (6.2) konsentraatio, µg/ml,xb on nollaliuoksen (7.1) konsentraatio, µg/ml,V on menetelmällä 10.1 tai 10.2 valmistetun uutteen tilavuus, ml,D on 6.2 kohdassa suoritettua laimennusta vastaava kerroin,M on menetelmän 10.1 tai 10.2 mukaisesti otetun näytteen massa grammoina.Laimennuskertoimen D laskeminen: Jos (a1), (a2), (a3), ., ., ., (ai) ja (a) ovat määräosuuksia ja (v1), (v2), (v3), ., ., ., (vi) ja (100) ovat niiden vastaavien laimennosten tilavuudet millilitroina, laimennuskerroin D saadaan yhtälöstä:D = (v1/a1) × (v2/a2) × (v3/a3) ×... × (vi/ai) × (100/a).Menetelmä 10.9 MANGAANIN MÄÄRITYS LANNOITEUUTTEESTA TITRAAMALLA1. TARKOITUSTässä menetelmässä kuvataan menettely mangaanin määrittämiseksi lannoiteuutteista.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan sellaisten lannoitteiden näytteistä menetelmillä 10.1 ja 10.2 valmistettuihin uutteisiin, joista on ilmoitettava mangaanipitoisuus tämän asetuksen liitteessä I olevan E jakson mukaisesti.3. PERIAATEJos uutteessa on kloridi-ioneja, ne poistetaan keittämällä uutetta rikkihapon kanssa. Mangaani hapetetaan natriumvismutaatilla typpihapossa. Muodostuva permanganaatti pelkistetään ylimääräisellä ferrosulfaatilla. Tämä ylimäärä titrataan kaliumpermanganaattiliuoksella.4. REAGENSSIT4.1 Väkevä rikkihappo (H2SO4, tiheys 20 °C:ssa = 1,84 g/ml)4.2 Rikkihappo, noin 9 mol/lSekoitetaan varovasti 1 tilavuusosa väkevää rikkihappoa (4.1) 1 tilavuusosaan vettä.4.3 Typpihappo, 6 mol/lSekoitetaan 3 tilavuusosaa typpihappoa (HNO3, tiheys 20 °C:ssa = 1,40 g/ml) 4 tilavuusosaan vettä.4.4 Typpihappo, 0,3 mol/lSekoitetaan 1 tilavuusosa 6 mol/l typpihappoa 19 tilavuusosaan vettä.4.5 Natriumvismutaatti (NaBiO3) (85 %)4.6 Piimaa4.7 Ortofosforihappo, 15 mol/l (H3PO4, tiheys 20 °C:ssa = 1,71 g/ml)4.8 Ferrosulfaattiliuos, 0,15 mol/lLiuotetaan 41,6 g ferrosulfaattiheptahydraattia (FeSO4, 7H2O) 1 litran mittapullossa.Lisätään 25 ml väkevää rikkihappoa (4.1) ja 25 ml fosforihappoa (4.7). Täytetään 1 000 ml:n tilavuuteen. Sekoitetaan.4.9 Kaliumpermanganaattiliuos, 0,020 mol/lPunnitaan 3,160 g kaliumpermanganaattia (KMnO4) 0,1 mg:n tarkkuudella. Liuotetaan ja täytetään 1 000 ml:n tilavuuteen vedellä.4.10 Hopeanitraattiliuos 0,1 mol/lLiuotetaan 1,7 g hopeanitraattia (AgNO3) veteen ja täytetään 100 ml:n tilavuuteen.5. VÄLINEISTÖ5.1 Suodatinupokas P 16/ISO 4793, huokoisuus 4, tilavuus 50 ml, asetettu 500 ml:n suodatuspullon päälle.5.2 Magneettisekoitin6. ANALYYSILIUOKSEN VALMISTAMINEN6.1 Mangaanin uuteliuosKatso menetelmät 10.1 ja 10.2. Jos ei tiedetä, onko kloridi-ioneja läsnä, tehdään liuokselle koe pisaralla hopeanitraattiliuosta (4.10).6.2 Kun kloridi-ioneja ei ole läsnä, uutteen määräosa, joka sisältää 10-20 mg mangaania, sijoitetaan korkeaan 400 ml:n dekantterilasiin. Saatetaan noin 25 ml:n tilavuuteen joko haihduttamalla tai lisäämällä vettä. Lisätään 2 ml väkevää rikkihappoa (4.1).6.3 Jos kloridi-ioneja on läsnä, ne on tarpeen poistaa seuraavalla tavalla:Uutteen määräosa, joka sisältää 10-20 mg mangaania, sijoitetaan korkeaan 400 ml:n dekantterilasiin. Lisätään 5 ml 9-molaarista rikkihappoa (4.2). Kuumennetaan kiehumispisteeseen sähkölevyllä vetokaapissa ja annetaan kiehua, kunnes valkoista höyryä vapautuu runsaasti. Jatketaan, kunnes tilavuus on pienentynyt noin 2 ml:aan (ohut kalvo siirappimaista nestettä dekantterilasin pohjalla). Annetaan jäähtyä huoneenlämpöön.Lisätään varovasti 25 ml vettä ja kokeillaan uudelleen kloridi-ionien läsnäolo yhdellä pisaralla hopeanitraattiliuosta (4.10). Jos kloridia on vieläkin jäljellä, toistetaan toimenpide sen jälkeen, kun on lisätty 5 ml 9-molaarista rikkihappoa (4.2).7. ANALYYSIMENETELMÄLisätään 25 ml 6-molaarista typpihappoa (4.3) ja 2,5 g natriumvismutaattia (4.5) 400 ml:n dekantterilasiin, jossa analyysiliuos on. Sekoitetaan voimakkaasti kolmen minuutin ajan magneettisekoittimella (5.2).Lisätään 50 ml 0,3-molaarista typpihappoa (4.4) ja sekoitetaan uudelleen. Suodatetaan tyhjiössä läpi upokkaan (5.1), jonka pohja on peitetty piimaalla (4.6). Pestään upokas useita kertoja 0,3-molaarisella typpihapolla (4.4), kunnes saavutetaan väritön suodos.Siirretään suodos ja pesuliuos 500 ml:n dekantterilasiin. Sekoitetaan ja lisätään 25 ml 0,15-molaarista ferrosulfaattiliuosta (4.8). Jos suodos muuttuu keltaiseksi ferrosulfaatin lisäyksen jälkeen, lisätään 3 ml 15-molaarista ortofosforihappoa (4.7).Byrettiä käyttäen titrataan ylimääräinen ferrosulfaatti 0,02-molaarisella kaliumpermanganaattiliuoksella (4.9), kunnes seos muuttuu vaaleanpunaiseksi ja väri säilyy yhden minuutin ajan. Suoritetaan nollakoe samoissa olosuhteissa siten, että pois jätetään ainoastaan näyte.Huomautus:Hapetettu liuos ei saa joutua kosketuksiin kumin kanssa.8. TULOKSEN ILMOITTAMINEN1 ml 0,02-molaarista kaliumpermanganaattiliuosta vastaa 1,099 mg:aa mangaania (Mg).Mangaanin prosenttiosuus lannoitteesta on:Mn (%) where = (xb - xs) × 0,1099 ×>VIITTAUS KAAVIOON>jossaxb on nollakokeessa käytetyn permanganaatin tilavuus, ml,xs on näytteessä käytetyn permanganaatin tilavuus, ml,V menetelmällä 10.1 tai 10.2 valmistetun uuteliuoksen tilavuus, ml,a on uutteesta otetun määräosuuden tilavuus, ml,M on näytteen massa grammoina.Menetelmä 10.10 MOLYBDEENIN MÄÄRITYS LANNOITEUUTTEISTA GRAVIMETRISELLÄ MENETELMÄLLÄ 8-HYDROKSIKINOLIINILLÄ1. TARKOITUSTässä asiakirjassa selostetaan menetelmä molybdeenin määrittämiseksi lannoiteuutteista.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan sellaisten lannoitteiden näytteistä menetelmillä 10.1 ja 10.2 valmistettuihin uutteisiin, joista on ilmoitettava molybdeenipitoisuus tämän asetuksen liitteessä I olevan E jakson mukaisesti.3. PERIAATEMolybdeeni määritetään saostamalla se molybdeenioksinaattina erityisolosuhteissa.4. REAGENSSIT4.1 Rikkihappoliuos, noin 1 mol/lKaadetaan varovasti 55 ml rikkihappoa (H2SO4, tiheys 20 °C:ssa = 1,84 g/ml) 1 litran mittapulloon, jossa on 800 ml vettä. Sekoitetaan. Kun liuos on jäähtynyt, täytetään 1 litran tilavuuteen ja sekoitetaan.4.2 Laimennettu ammoniakkiliuos (1:3)Sekoitetaan 1 tilavuusosa väkevää ammoniakkiliuosta (NH4OH, tiheys 20 °C:ssa = 0,9 g/ml) 3 tilavuusosaan vettä.4.3 Laimennettu etikkahappoliuos (1:3)Sekoitetaan 1 tilavuusosa väkevää etikkahappoa (99,7-prosenttinen CH3COOH, tiheys 20 °C:ssa = 1,049 g/ml) 3 tilavuusosaan vettä.4.4 Etyleenidiamiinitetraetikkahapon dinatriumsuolaliuos (EDTA)Liuotetaan 5 g Na2EDTA:a veteen 100 ml:n mittapullossa. Täytetään kalibrointimerkkiin ja sekoitetaan.4.5 PuskuriliuosLiuotetaan 100 ml:n mittapullossa 30 g ammoniumasetaattia ja 15 ml väkevää etikkahappoa veteen. Täytetään 100 ml:n tilavuuteen.4.6 8-hydroksikinoliiniliuos (oksiiniliuos)Liuotetaan 100 ml:n mittapullossa 3 g 8-hydroksikinoliinia 5 ml:aan väkevää etikkahappoa. Lisätään 80 ml vettä. Lisätään ammoniakkiliuosta (4.2) pisaroittain, kunnes liuos samenee, minkä jälkeen lisätään etikkahappoa (4.3), kunnes liuos taas kirkastuu.Täytetään 100 ml:n tilavuuteen vedellä.5. VÄLINEISTÖ5.1 Suodatinupokas P 16/ISO 4793, huokoisuus 4, tilavuus 30 ml5.2 pH-mittari, jossa lasielektrodi5.3 Kuivausuuni 130 - 135 °C6. ANALYYSILIUOKSEN VALMISTAMINEN6.1 Molybdeeniliuoksen valmistaminen: katso menetelmät 10.1 ja 10.2.7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 Analyysiliuoksen valmistaminenOtetaan uutteesta määräosuus, joka sisältää 25-100 mg molybdeeniä, 250 ml:n dekantterilasiin. Täytetään 50 ml:n tilavuuteen vedellä.Säädetään liuoksen pH 5:een lisäämällä rikkihappoa (4.1) pisaroittain. Lisätään 15 ml EDTA-liuosta (4.4) ja sen jälkeen 5 ml puskuriliuosta (4.5). Täytetään 80 ml tilavuuteen vedellä.7.2 Saostaminen ja sakan peseminenSaostaminenLämmitetään liuosta. Lisätään 8-hydroksikinoliiniliuos (oksiiniliuos) (4.6) jatkuvasti sekoittaen. Jatketaan saostamista, kunnes saostuman muodostumista ei enää havaita. Lisätään reagenssia, kunnes pintaliuos muuttuu hieman keltaiseksi. 20 ml:n pitäisi yleensä riittää. Jatketaan sakan lämmittämistä kahdesta kolmeen minuuttia.Suodatus ja peseminenSuodatetaan suodatinupokkaan (5.1) läpi. Huuhdellaan useita kertoja 20 ml:lla kuumaa vettä. Huuhteluveden pitäisi tulla asteittain värittömäksi, mikä osoittaa, että oksiinia ei enää ole mukana.7.3 Sakan punnitseminenKuivataan sakka 130-135 °C:ssa vakiomassaan (vähintään yhden tunnin ajan).Annetaan jäähtyä eksikkaattorissa ja punnitaan.8. TULOKSEN ILMOITTAMINEN1 mg molybdeenioksinaattia MoO2(C9H6ON)2 vastaa 0,2305 mg:aa molybdeenia (Mo).Molybdeenin prosenttiosuus lannoitteesta on:Mo (%) = X × 0,02305 ×>VIITTAUS KAAVIOON>jossaX on molybdeenioksinaattisakan massa milligrammoina,V menetelmällä 10.1 tai 10.2 valmistetun uuteliuoksen tilavuus, ml,a on viimeisestä laimennoksesta otetun määräosuuden tilavuus, ml,D on määräosuuden laimennuskerroin,M on näytteen massa grammoina.Menetelmä 10.11 SINKIN MÄÄRITYS LANNOITEUUTTEISTA ATOMIABSORPTIOSPEKTROMETRISESTI1. TARKOITUSTällä menetelmällä määritetään menettely sinkin määrittämiseksi lannoiteuutteista.2. SOVELTAMISALATätä menetelmää sovelletaan sellaisten lannoitteiden näytteistä menetelmillä 10.1 ja 10.2 valmistettuihin uutteisiin, joista on ilmoitettava sinkkipitoisuus tämän asetuksen liitteessä I olevan E jakson mukaisesti.3. PERIAATEUutteiden käsittelyn ja sopivan laimentamisen jälkeen sinkkipitoisuus määritetään atomiabsorptiospektrometrisesti.4. REAGENSSIT4.1 Suolahappoliuos, noin 6 mol/lKatso menetelmä 10.4, kohta 4.1.4.2 Suolahappoliuos, noin 0,5 mol/lKatso menetelmä 10.4, kohta 4.2.4.3 Lantaanisuolaliuokset, 10 g La litrassaKatso menetelmä 10.4, kohta 4.3.4.4 Sinkin kalibrointiliuokset4.4.1 Sinkin työstandardiliuos (1 000 µg/ml)Liuotetaan 1 000 ml:n mittapullossa 0,1 mg:n tarkkuudella punnittuna 1 g sinkkijauhetta tai sinkkihiutaleita 25 ml:aan 6-molaarista suolahappoa (4.1). Kun sinkki on liuennut täysin, täytetään merkkiin vedellä ja sekoitetaan huolellisesti.4.4.2 Sinkkityöliuos (100 µg/ml)Liuotetaan 200 ml:n mittapullossa 20 ml työstandardiliuosta (4.4.1) 0,5-molaariseen suolahappoliuokseen. Täytetään merkkiin 0,5-molaarisella suolahappoliuoksella ja sekoitetaan huolellisesti.5. VÄLINEISTÖAtomiabsorptiospektrometri:Katso menetelmä 10.4, kohta 5. Laitteen on oltava varustettu sinkille ominaisen säteilyn lähteellä (213,8 nm). Laitteen on pystyttävä suorittamaan taustakorjaus.6. ANALYYSILIUOKSEN VALMISTAMINEN6.1 Sinkin uuteliuosKatso menetelmät 10.1 ja/tai 10.2.6.2 Analyysiliuoksen valmistaminenKatso menetelmä 10.4, kohta 6.2. Analyysiliuoksen on sisällettävä 10 % (tilavuus/tilavuus) lantaanisuolaliuosta (4.3).7. ANALYYSIMENETELMÄ7.1 Nollaliuoksen valmistaminenKatso menetelmä 10.4, kohta 7.1. Nollaliuoksen on sisällettävä 10 % (tilavuus/tilavuus) kohdassa 6.2 käytettyä lantaanisuolaliuosta.7.2 Kalibrointiliuosten valmistaminenKatso menetelmä 10.4, kohta 7.2. Valmistetaan sinkin optimaaliselle 0-5 µg/ml määritysalueelle 100 ml:n mittapulloihin liuossarja, joka sisältää 0, 0,5, 1, 2, 3, 4 ja 5 ml työliuosta (4.4.2). Tarvittaessa säädetään suolahappokonsentraatio mahdollisimman lähelle analyysiliuoksen konsentraatiota. Lisätään jokaiseen mittapulloon 10 ml lantaanisuolaliuosta (6.2). Täytetään merkkiin 0,5-molaarisella suolahappoliuoksella (4.2) ja sekoitetaan huolellisesti.Nämä liuokset sisältävät sinkkiä 0, 0,5, 1, 2, 3, 4 ja 5 µg/ml.7.3 MääritysKatso menetelmä 10.4, kohta 7.3. Säädetään spektrometri (5) aallonpituudella 213,8 nm tehtäviä mittauksia varten.8. TULOKSEN ILMOITTAMINENKatso menetelmä 10.4, kohta 8.Sinkin prosenttiosuus lannoitteessa on:Zn (%) = [(xs - xb) × V × D] / (M × 104)Jos käytetään menetelmää 10.3:Zn (%) = [(xs - xb) × V × 2D] / (M × 104)jossaZn on prosentteina ilmoitettu sinkkimäärä lannoitteessa,xs on analyysiliuoksen konsentraatio, µg/ml,xb on nollaliuoksen konsentraatio, µg/ml,V on menetelmällä 10.1 tai 10.2 valmistetun uutteen tilavuus, ml,D on 6.2 kohdassa suoritettua laimennusta vastaava kerroin,M on menetelmän 10.1 tai 10.2 mukaisesti otetun näytteen massa grammoina.Laimennuskertoimen D laskeminen:Kun (a1), (a2), (a3), ., ., ., (ai) ja (a) ovat peräkkäisiä määräosuuksia ja (v1), (v2), (v3), ., ., ., (vi) ja (100) ovat niitä vastaavien laimennosten tilavuudet millilitroina, laimennuskerroin D saadaan yhtälöstä:D = (v1/a1) × (v2/a2) × (v3/a3) ×... × (vi/ai) × (100/a).LIITE VA. Luettelo asiakirjoista, joihin valmistajien tai niiden edustajien on tutustuttava laatiakseen tekniset asiakirjat uuden lannoitetyypin lisäämiseksi tämän asetuksen liitteeseen I1. Ohjeet sellaisiin hakemuksiin liitettävien teknisten asiakirjojen laadinnasta, jotka koskevat lannoitteiden varustamista merkinnällä "EY-LANNOITE" (Guide to the compilation of a technical file on application to designate fertilizers "EC FERTILIZER").Euroopan yhteisöjen virallinen lehti C 138, 20.5.1994, s. 4.2. Komission direktiivi 91/155/ETY, annettu 5 päivänä maaliskuuta 1991, yksityiskohtaisten järjestelyjen määrittelemisestä ja vahvistamisesta vaarallisia valmisteita koskevaa erityistietojärjestelmää varten direktiivin 88/379/ETY 10 artiklan täytäntöönpanemiseksi.Euroopan yhteisöjen virallinen lehti L 76, 22.3.1991, s. 35.3. Komission direktiivi 93/112/EY, annettu 10 päivänä joulukuuta 1993, yksityiskohtaisten järjestelyjen määrittelemisestä ja vahvistamisesta vaarallisia valmisteita koskevaa erityistietojärjestelmää varten direktiivin 88/379/ETY 10 artiklan täytäntöön panemiseksi annetun komission direktiivin 91/155/ETY muuttamisestaEuroopan yhteisöjen virallinen lehti L 314, 16.12.1993, s. 38.B. Akkreditointistandardit niitä laboratorioita varten, joilla on pätevyys ja valtuudet tarjota palvelut sen tarkastamiseksi, että EY-lannoitteet ovat tämän asetuksen ja sen liitteiden vaatimusten mukaisia1. Laboratorioihin sovellettava standardi:EN ISO/IEC 17025, Testaus- ja kalibrointilaboratorioiden pätevyys. Yleiset vaatimukset (General requirements for the competence of testing and calibration laboratories)2. Akkreditointielimiin sovellettava standardi:EN 45003, Kalibrointi- ja testauslaboratorioiden akkreditointijärjestelmä. Toimintaa ja tunnustamista koskevat yleiset vaatimukset (Calibration and testing laboratory accreditation system. General requirements for operation and recognition)VAIKUTUSTEN ARVIOINTILOMAKE  LUONNOS: EHDOTUKSEN VAIKUTUKSET YRITYKSIIN JA ETENKIN PIENIIN JA KESKISUURIIN YRITYKSIINEhdotuksen nimiEuroopan parlamentin ja neuvoston asetus lannoitteistaAsiakirjan viitenumeroEi saatavillaEhdotus1. Miksi yhteisön lainsäädäntö on tarpeen tällä alalla ja mitkä ovat sen pääasialliset tavoitteet, kun otetaan huomioon toissijaisuusperiaate*EY-mineraalilannoitteita koskevilla direktiiveillä on vuodesta 1976 lähtien rakennettu näiden tuotteiden yhtenäismarkkinoita. Ennen vuotta 1976 näihin tuotteisiin sovellettiin ainoastaan jäsenvaltioiden kansallisia säännöksiä, joten valmistajien oli kussakin jäsenvaltiossa haettava erikseen lupaa tuotteidensa markkinoille saattamiseen. Nämä kansalliset säännökset ovat edelleen voimassa, mutta niitä ei sovelleta EY-lannoitteisiin. Vuodesta 1976 lähtien on annettu yhteensä 18 direktiiviä EY-lannoitteista ja vuonna 1997 päätettiin yksinkertaistaa tätä lainsäädäntöä kokoamalla kaikki direktiivit yhdeksi uudelleen laadituksi säädökseksi ja samalla tarvittaessa saattaa säännöksiä ajan tasalle.Vaikutukset yritystoimintaan2. Mitä yrityksiä ehdotus koskee*- mitä yritystoiminnan aloja* Lähinnä suuria kemian alan yrityksiä, jotka valmistavat mineraalilannoitteita sekä maahantuojia, jotka tuovat mineraalilannoitteita EU:hun EU:n ulkopuolelta.- minkäkokoisia yrityksiä* (mikä on pienten ja keskisuurten yritysten osuus*). Yhteisön lannoitemarkkinoita hallitsevat suuret kemian alan yritykset, ja eurooppalaiset yritykset tyydyttävät 70 prosenttia lannoitteiden kysynnästä EU:ssa. Suurimman osan jäljelle jäävästä tarpeesta täyttävät maahantuojat. Pk-yritysten osuus markkinoista on hyvin pieni.- ovatko yritykset keskittyneet tietylle maantieteelliselle alueelle yhteisössä* Lannoitealan yritykset jakautuvat alueellisesti melko tasaisesti EU:ssa ja tärkeimmät yritykset sijaitsevat Suomessa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Saksassa, Ranskassa, Belgiassa ja Espanjassa.3. Mitä yritysten on tehtävä noudattaakseen ehdotusta*Ehdotettu asetus sitoo voimaan tultuaan kaikkia jäsenvaltioita, ja monissa uusissa teknisissä kysymyksissä on otettu huomioon muutokset, joita tuotteissa on tapahtunut vuosien aikana. Alalla ei tarvitse toteuttaa suuria muutoksia.4. Mitkä ovat ehdotukset todennäköiset talousvaikutukset*- työllisyyteen: vaikutukset eivät ole mitattavissa- investointeihin ja uusien yritysten perustamiseen: vaikutukset eivät ole mitattavissa- yritysten kilpailukykyyn: ehdotettu asetus on helppolukuisempi ja selkeämpi kuin aikaisemmat 18 direktiiviä, etenkin, koska sitä ei tarvitse saattaa osaksi kansallista lainsäädäntöä. Siinä on lisäksi otettu huomioon tarve ottaa uusia lannoitetyyppejä lannoitelainsäädännön soveltamisalaan tulevaisuudessa, mikä saattaa kannustaa yrityksiä ja etenkin pk-yrityksiä tekemään uusia aiempaa spesifisempiä EY-lannoitetyyppejä koskevia ehdotuksia.5. Sisältyykö ehdotukseen toimenpiteitä, joiden tarkoituksena on ottaa huomioon pienten ja keskisuurten yritysten erityistarpeet (muihin ryhmiin verrattuna lievemmät tai erilaiset vaatimukset tms.)*Tämän alan pk-yritykset vastaavat lähinnä lannoiteseosten valmistamisesta. Tämä asetusehdotus sisältää erityissäännöksiä lannoiteseosten merkitsemisestä. Näistä säännöksistä hyötyy kuitenkin lähinnä loppukäyttäjä (esimerkiksi viljelijä).Kuuleminen6. Luettelo ehdotuksen valmistelussa kuulluista tahoista ja niiden esittämien kantojen pääpiirteetEhdotuksesta järjestettiin pitkä ja perusteellinen kuulemismenettely lannoitteita käsittelevässä komission työryhmässä, jonka työhön osallistui jäsenvaltioiden asiantuntijoiden lisäksi Euroopan lannoitevalmistajien yhdistyksen (European Fertilizer Manufacturer Association, EFMA) ja Euroopan lannoitemaahantuojien yhdistyksen (European Fertilizer Importer Association, EFIA) asiantuntijoita. Molemmat yhdistykset osallistuivat säädöksen laadintaan etenkin teknisten yksityiskohtien osalta. Ne suhtautuvat myönteisesti etenkin asetusehdotuksen kokonaisrakenteeseen, jonka ansiosta valmistajien on helpompi tulkita ja soveltaa säännöksiä.