				|

		52013PC0550

			Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON ASETUS korttipohjaisista maksutapahtumista veloitettavista toimitusmaksuista /* COM/2013/0550 final - 2013/0265 (COD) */

			   	PERUSTELUT
1.           EHDOTUKSEN TAUSTA
Ehdotuksen perustelut ja tavoitteet
Tämän ehdotuksen tarkoituksena on edistää EU:n
laajuisten markkinoiden kehittämistä maksuille, jotta kuluttajat,
vähittäiskauppiaat ja muut yritykset voivat saada täyden hyödyn EU:n sisämarkkinoista,
mukaan lukien sähköinen kaupankäynti, Eurooppa 2020 -strategian ja
digitaalistrategian mukaisesti.
Tämän tavoitteen saavuttamiseksi sekä EU:n
laajuisten palveluiden, tehokkuuden ja innovaatiotoiminnan edistämiseksi
korttimaksuvälineiden alalla sekä sellaisten korttipohjaisten maksutapahtumien
alalla, jotka toteutetaan verkon ulkopuolisessa ympäristössä ja verkko- ja
mobiiliympäristössä, olisi varmistettava, että alan oikeudellinen tilanne on
selkeä ja toimintaedellytykset tasapuoliset. Lisäksi liiketoimintasäännöt ja
muut ehdot olisi kiellettävä, jos ne estävät kuluttajia ja vähittäiskauppiaita
saamasta todenmukaisia tietoja maksutapahtumien yhteydessä suoritetuista
maksuista ja jarruttavat siten täysipainoisesti toimivien sisämarkkinoiden toteutumista.

Yleinen tausta
Vähittäismaksujen sääntely- ja
lainsäädäntökehys on kehitetty 12 viime vuoden aikana euron käyttöönoton
annettua lisäpontta tälle kehitystyölle. Kansallisista ja rajatylittävistä
euromääräisistä maksuista veloitettavien palvelumaksujen yhtäläisyydestä
annettu asetus (EY) N:o 2560/2001 on tuonut tullessaan myös muita maksujen
sisämarkkinoiden toteuttamista koskevia aloitteita.
Sääntely- ja lainsäädäntökehystä on
täydennetty monilla tutkimuksilla ja päätöksillä, jotka komissio on tehnyt
viime vuosina EU:n kilpailulainsäädännön nojalla vähittäismaksujen alalla.
Turvalliset, tehokkaat, kilpaillut ja
innovatiiviset sähköiset maksut ovat olennaisen tärkeitä kaikkien tuotteiden ja
palveluiden sisämarkkinoiden kannalta. Niiden vaikutukset voimistuvat
entisestään maailman siirtyessä fyysisten kauppapaikkojen lisäksi kohti
sähköistä kaupankäyntiä. Tiettyjen kilpailua rajoittavien
liiketoimintasääntöjen ja -käytäntöjen käyttö on ollut esteenä tehokkaasti
toimivien maksukorttialan sisämarkkinoiden toteutumiselle. Kyseiset säännöt ja
käytännöt aiheuttavat myös tiedon puuttumista kustannuksista ja hinnoista,
joita tapahtumista aiheutuu kuluttajille ja vähittäiskauppiaille, mikä
puolestaan heikentää markkinoiden ja hinnoittelun tehokkuutta.
Yksi tärkeimmistä yhdentyneiden markkinoiden
toteutumista haittaavista käytännöistä on nk. monenvälisten toimitusmaksujen
(Multilateral Interchange Fees, MIF) laaja käyttö neljän osapuolen
korttijärjestelmissä, jotka ovat yleisin korttijärjestelmä. Nämä ovat yhteisesti
sovittuja pankkien välisiä maksuja yleensä korttitapahtumia vastaanottavien
maksupalveluntarjoajien ja tiettyyn järjestelmään kuuluvien kortteja myöntävien
maksupalveluntarjoajien välillä. Tällaiset korttitapahtumia vastaanottavien
maksupalveluntarjoajien maksamat toimitusmaksut muodostavat osan
palvelumaksuista, joita kyseiset palveluntarjoajat veloittavat kauppiailta
(Merchant Service Charges, MSCs). Kauppiaat siirtävät niiltä veloitetut maksut
edelleen kuluttajien maksettaviksi. Kauppiaiden maksamat korkeat toimitusmaksut
nostavat sen vuoksi lopullisia hintoja, joita kaikki kuluttajat joutuvat
maksamaan tavaroista ja palveluista. Korttijärjestelmien välisen kilpailun
päätarkoituksena näyttää olevan mahdollisimman monien kortteja myöntävien maksupalveluntarjoajien
saaminen vakuuttuneiksi siitä, että niiden kannattaa myöntää tietyn
järjestelmän kortteja. Tämä puolestaan johtaa yleensä pikemminkin hintatason nousuun
kuin laskuun, mikä on ristiriidassa markkinataloudessa käytävän
kilpailun yleensä aikaan saaman hintakurivaikutuksen kanssa.
EU:ssa ei ole tällä hetkellä voimassa
toimitusmaksuja sääntelevää lainsäädäntöä. Tästä on poikkeuksena palvelumaksu,
joka kauppiailta veloitetaan Tanskassa kasvokkaisista maksutapahtumista.
Kuitenkin muun muassa Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Saksassa ja Italiassa
kansallisilla kilpailuviranomaisilla on parhaillaan käynnissä
kilpailulainsäädännön täytäntöönpanoa koskevia menettelyitä. Lisäksi muun
muassa Puolassa, Unkarissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Italiassa on
meneillään asiaa koskeva lainsäädäntömenettely.
Vaikutukset
kuluttajiin
Toimitusmaksujen aiheuttamat hinnankorotukset
aiheuttavat haittaa kuluttajille, jotka eivät useinkaan ole tietoisia
maksuista, joita kauppiaat suorittavat kuluttajien käyttämistä maksuvälineistä.
Samaan aikaan monet kortteja myöntävien maksupalveluntarjoajien soveltamat
kannustimet (kuten matkakupongit, hyvitykset, alennukset, maksupalautukset,
maksuttomat vakuutukset jne.) ohjaavat kuluttajia käyttämään sellaisia
maksuvälineitä, joista kortteja myöntävät maksupalveluntarjoajat voivat
veloittaa korkeita maksuja. Maksukorttijärjestelmien soveltamat säännöt ja
maksupalveluntarjoajien noudattamat käytännöt saavat usein aikaan sen, että
kauppiaat ja kuluttajat ovat tietämättömiä maksujen välisistä eroista, mikä
heikentää markkinoiden avoimuutta. Tämä tapahtuu esimerkiksi maksuja
yhdistämällä tai siten, että kauppiaita kielletään valitsemasta edullisempaa
korttimerkkiä, kun on kyse yhdistelmäkorteista, tai ohjaamasta kuluttajia tällaisten
edullisempien korttien käyttöön. Vaikka kauppiaat olisivatkin tietoisia
kustannuseroista, korttijärjestelmien säännöt estävät niitä usein pyrkimästä
alentamaan maksuja. Erityisen tärkeässä asemassa ovat nk. kaikkien korttien
hyväksymistä koskevat säännöt (Honour All Cards Rules, HACRs), joiden mukaan
kauppiaiden on hyväksyttävä kaikki samanmerkkiset tuotteet, vaikka kauppiailta
korteista veloitettavat maksut voivat olla saman korttilajin (ts. luotto- tai
pankkikortit) sisällä kolmin- tai nelinkertaiset tai eri korttilajien (kuten
premium-luottokortit ja edulliset pankkikortit) välillä jopa 25-kertaiset.
Yhteisesti sovittujen maksujen ja avoimuutta heikentävien toimenpiteiden
seurauksena pankit eivät joudu kilpailemaan tämän maksuihinsa liittyvän tekijän
osalta, mikä kasvattaa kuluttajilta veloitettavia vähittäishintoja riippumatta
siitä, maksavatko kuluttajat ylipäänsä kortilla, tai siitä, käyttävätkö he
edullisia kortteja. Jälkimmäiset kuluttajat tukevat itse asiassa muiden, usein
varakkaampien kuluttajien kalliimpien maksuvälineiden käyttöä maksamalla
korkeampia vähittäishintoja. Sen lisäksi, että toimitusmaksut rajoittavat
valintamahdollisuuksia maksupalveluntarjoajien osalta, vähentävät
innovaatiotoimintaa ja korottavat maksupalveluiden hintoja, ne kyseenalaistavat
komission toimintalinjan, jonka mukaan se pyrkii edistämään ja helpottamaan
sähköisten maksujen käyttöä kuluttajien hyväksi.[1] Lisäksi
se, että kuluttajilla ei ole mahdollisuutta valita haluamaansa
maksupalveluntarjoajaa – myöskään Euroopan laajuisella tasolla – estää
käytännössä kuluttajia saamasta täyttä hyötyä sisämarkkinoista ja erityisesti
sähköisestä kaupankäynnistä.
Vaikutukset sisämarkkinoihin
Kansallisissa ja kansainvälisissä
maksukorttijärjestelmissä sovellettavissa toimitusmaksuissa on nykyisin suuria
eroja, mikä aiheuttaa markkinoiden pirstoutumista ja estää vähittäiskauppiaita
ja kuluttajia hyötymästä tavaroiden ja palveluiden sisämarkkinoista. Jo
pelkästään kansainvälisissä maksukorttijärjestelmissä toimitusmaksut voivat
vaihtelu voi olla jopa kymmenkertaista, mikä aiheuttaa huomattavia eroja kunkin
maan vähittäiskauppiaiden kustannuksissa. Koska maksuissa on suuria eroja
jäsenvaltioiden välillä, vähittäiskauppiaiden on myös vaikea laatia koko EU:n
kattavaa hintastrategiaa tuotteilleen ja palveluilleen sekä verkkokaupan että
verkon ulkopuolella käytävän kaupan osalta, mikä aiheuttaa haittaa
kuluttajille. Vähittäiskauppiaat eivät voi välttää maksujen välisiä eroja
hyödyntämällä muiden jäsenvaltioiden pankkien tarjoamia korttimaksujen
hyväksymispalveluita. Maksujärjestelmien soveltamat erityissäännöt edellyttävät
myyntipaikan (vähittäiskauppiaan kotimaan) toimitusmaksun soveltamista kuhunkin
maksutapahtumaan. Tämä estää korttitapahtumia vastaanottavia pankkeja
tarjoamasta palveluitaan menestyksekkäästi valtioiden rajojen yli ja
vähittäiskauppiaita alentamasta maksuista aiheutuvia kustannuksiaan kuluttajien
hyödyksi.
Vaikutukset markkinoillepääsyyn
Toimitusmaksut rajoittavat myös
markkinoillepääsyä, sillä niistä kertyvät tulot kortteja myöntäville
maksupalveluntarjoajille toimivat vähimmäiskynnysarvona, jotta kortteja
myöntävät maksupalveluntarjoajat saataisiin vakuuttuneiksi siitä, että niiden
kannattaa myöntää uusien tulokkaiden tarjoamia maksukortteja tai muita
maksuvälineitä, kuten verkko- ja mobiilimaksusovelluksia. Myös
yleiseurooppalaisten toimijoiden markkinoillepääsy on edelleen vaikeaa, sillä
EU:n jäsenvaltioiden sisäisissä toimitusmaksuissa on suurta vaihtelua ja uusien
tulokkaiden olisi tarjottava toimitusmaksuja, jotka ovat vähintään
verrattavissa kullakin niiden tavoittelemilla markkinoilla vallitsevaan
hintatasoon. Tämä vaikuttaa niiden liiketoimintamallin toimivuuteen,
erityisesti mahdollisiin mittakaavaetuihin ja tuotevarioinnista saataviin
etuihin. Tämä on syynä myös siihen, että monissa jäsenvaltioissa kansallisilla
(yleensä edullisemmilla) korttijärjestelmillä on ollut taipumusta poistua
markkinoilta. Markkinoillepääsyn esteet, joita toimitusmaksut luovat verkko- ja
mobiilimaksusovelluksille, vähentävät siten myös innovaatiotoimintaa.
Kuten edellä todettiin, EU:ssa ei tällä
hetkellä ole voimassa toimitusmaksuja sääntelevää lainsäädäntöä, lukuun
ottamatta Tanskaa, jossa sääntely on kuitenkin välillistä. Monilla
kansallisilla kilpailuviranomaisilla on kuitenkin parhaillaan käynnissä
kilpailulainsäädännön täytäntöönpanoa koskevia menettelyitä. Monet jäsenvaltiot
ovat myös antamassa lainsäädäntöä asiasta. Kansallisten menettelyiden erilaiset
aikataulut ja suunniteltu lainsäädäntö saattavat pirstoa markkinoita
entisestään.
Tämän vuoksi tässä asetuksessa ehdotetaan
yhteisten sääntöjen antamista Euroopan unionissa veloitettavista
toimitusmaksuista asettamalla sellaisilla maksukorteilla suoritettaville
maksutapahtumille enimmäiskustannustasot, jotka ovat yleisiä kuluttajien keskuudessa
ja joita vähittäiskauppiaiden on sen vuoksi vaikea olla hyväksymättä tai joista
niiden on vaikea veloittaa lisämaksua. Näin luodaan tasapuoliset
toimintaedellytykset, joilla saadaan poistettua maksujen välisistä eroista
johtuva nykyinen markkinoiden pirstoutuneisuus. Lisäksi tämä mahdollistaa
yleiseurooppalaisten tulokkaiden onnistuneen markkinoillepääsyn ja tasapuolisen
toimintaympäristön tarjoavaan infrastruktuuriin perustuvan innovaatiotoiminnan.
Kuluttajilla ja vähittäiskauppiailla on siten laajemmat mahdollisuudet valita
maksupalveluntarjoajansa (sekä uusien että vakiintuneiden palveluntarjoajien
joukosta), myös koko Euroopan tasolla. Asetuksessa ehdotetaan lisäksi
avoimuutta lisääviä toimenpiteitä, joiden ansiosta vähittäiskauppiaat ja
kuluttajat voivat tehdä paremmin tietoon perustuvia päätöksiä maksuvälineistä.
Ehdotuksen alalla voimassa olevat aiemmat
säännökset
Tällä ehdotuksella täydennetään EU:ssa
voimassa olevaa maksupalveluita koskevaa oikeudellista kehystä erityisesti
maksujen sisämarkkinoiden toteuttamisen ja yleiseurooppalaisiin
maksuvälineisiin siirtymisen osalta.
Maksupalveluista sisämarkkinoilla 13 päivänä
marraskuuta 2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin
2007/64/EY (”maksupalveludirektiivi”)[2]
tavoitteena on vahvistaa standardoidut ehdot ja oikeudet markkinoilla
tarjottaville maksupalveluille koko unionin kuluttajien ja yritysten hyödyksi.
Kyseisellä direktiivillä, joka on tarkistettavana samaan aikaan tämän
ehdotuksen valmistelun kanssa, luodaan yleinen kehys EU:ssa suoritettaville
maksuille. Direktiiviä on täydennetty monilla asetuksilla, kuten rajatylittäviä
maksuja koskevalla asetuksella (EY) N:o 924/2009 tai asetuksella (EY) N:o
260/2012, jolla vahvistettiin määräajat kaikkien euromääräisten tilisiirtojen
ja suoraveloitusten siirtämiselle EU:ssa kansallisista järjestelmistä
yleiseurooppalaisiin järjestelmiin. Asetuksessa (EY) N:o 260/2012 täsmennetään
myös, ettei suoraveloituksiin saa soveltaa tapahtumakohtaisia monenvälisiä
toimitusmaksuja.
Oikeudellisen kehyksen lisäksi Euroopan
komissio ja kansalliset kilpailuviranomaiset ovat käynnistäneet 20 viime vuoden
aikana useita kilpailunrajoitusmenettelyitä, joissa on tarkasteltu
kilpailunvastaisia käytäntöjä korttimaksumarkkinoilla. Unionin yleinen
tuomioistuin vahvisti toukokuussa 2012 antamassaan tuomiossa[3] joulukuussa 2007 tehdyssä komission päätöksessä asiassa MasterCard[4] esitetyn päätelmän, jonka mukaan pankkienväliset rajatylittävät
toimitusmaksut rajoittavat kilpailua, koska ne kasvattavat kustannuksia, joita
kauppiaille aiheutuu korttien hyväksymisestä, eivätkä tuo hyötyjä kuluttajille.
Yleinen tuomioistuin hylkäsi väitteen, jonka mukaan monenväliset toimitusmaksut
olisivat välttämättömiä maksukorttijärjestelmän toiminnan kannalta. Komissio on
hyväksynyt sitoumukset, jotka Visa ja MasterCard ovat antaneet
kilpailuongelmien poistamiseksi ja joiden mukaan ne veloittavat alhaisempia
monenvälisiä siirtohintoja rajatylittävistä (ja joistakin kotimaan)
maksutapahtumista. MasterCard antoi sitoumuksensa vuonna 2009 (kuluttajilta
rajatylittävistä pankkikorttitapahtumista veloitettavien monenvälisten
toimitusmaksujen enimmäistaso asetettiin 0,2 prosenttiin ja
luottokorttitapahtumista veloitettavien monenvälisten toimitusmaksujen
enimmäistaso 0,3 prosenttiin ja lisäksi tehtiin muutoksia sääntöihin, joita
MasterCard soveltaa vähittäiskauppiaisiin korttitapahtumia vastaanottavien
maksupalveluntarjoajien välityksellä) ja Visa Europe vuonna 2010 (Visa asetti
MasterCardin tavoin toimitusmaksuille enimmäistasoja, jotka koskivat vain
pankkikortteja mutta kattoivat toisaalta myös kotimaan maksutapahtumista
veloitettavat monenväliset toimitusmaksut silloin, kun Visa Europe vahvistaa ne
itse kansallisten pankkien sijaan). Vuonna 2013 Visa Europe ehdotti myös
rajatylittäviä luottokorttitapahtumia koskevia sitoumuksia, jotka kattoivat
maat, joissa Visa Europe vahvistaa maksut itse, ja korttitapahtumien
rajatylittävää vastaanottamista koskevia sitoumuksia. Myös monissa maissa,
kuten Puolassa, Unkarissa, Italiassa, Latviassa, Yhdistyneessä
kuningaskunnassa, Saksassa ja Ranskassa, on meneillään kilpailuasioita koskevia
menettelyitä. Esimerkiksi Ranskan kilpailuviranomainen muutti velvoittaviksi
sitoumukset, jotka kotimainen Groupement des Cartes Bancaires -korttijärjestelmä
antoi 7. heinäkuuta 2011 toimitusmaksujensa alentamiseksi MasterCardin ja Visan
sopimien maksujen tasoille rajatylittävien korttitapahtumien osalta.
Vaikka EU:ssa ei ole voimassa toimitusmaksuja
koskevaa lainsäädäntöä, lukuun ottamatta Tanskan välillistä sääntelyä[5], monet jäsenvaltiot, muun muassa Puola, Unkari, Yhdistynyt
kuningaskunta ja Italia, ovat antamassa asiaa koskevaa lainsäädäntöä. Puolassa
parlamentti käsittelee parhaillaan toimitusmaksujen sääntelyä koskevaa
lainsäädäntöluonnosta, jonka mukaan toimitusmaksujen enimmäistasot
alennettaisiin asteittain 0,5 prosenttiin vuoden 2016 alkuun mennessä ja jolla
kumottaisiin kaikkien korttien hyväksymistä koskeva sääntö ja
mahdollistettaisiin lisämaksujen veloittaminen (vain luottokorttimaksuista).
Unkarissa on käsiteltävänä lainsäädäntöehdotus, jolla kotimaan luotto- ja
pankkikorttitapahtumien toimitusmaksuille asetettaisiin rajatylittäviin
tapahtumiin sovellettavia toimitusmaksuja vastaava enimmäistaso ja jonka mukaan
Unkarin keskuspankki vastaisi toimitusmaksujen laskennasta. Italian talous- ja
varainhoitominsteriö julkaisi joulukuussa 2012 asetusluonnoksen
kuulemiskierrosta varten. Asetusluonnoksen pääkohtia ovat rajojen asettaminen
maksujen yhdistelemiselle, toimitusmaksujen vertailukelpoisuus ja kauppiailta
veloitettavat palvelumaksut, joissa olisi otettava huomioon tapahtumien
lukumäärä ja joita olisi alennettava pienmaksujen tapauksessa. Yhdistyneen
kuningaskunnan hallitus ehdottaa maksujärjestelmien saattamista talouden
sääntelyn piiriin ottamalla käyttöön uusi kilpailupainotteinen
vähittäismaksujärjestelmien sääntelyelin, joka vastaa hyödykemarkkinoiden
sääntelyelintä.[6]
Johdonmukaisuus suhteessa unionin muuhun
politiikkaan ja muihin tavoitteisiin
Ehdotuksen tavoitteet ovat unionin politiikan
ja tavoitteiden mukaisia. Ehdotuksella parannetaan maksupalveluiden ja
yleisemmin ottaen kaikkien tavaroiden ja palveluiden sisämarkkinoiden toimintaa
eurooppalaisten kuluttajien ja yritysten hyödyksi. Lisäksi ehdotuksen
tavoitteet tukevat suurelta osin unionin muuta politiikkaa, erityisesti
kilpailupolitiikkaa (vahvistamalla yhtäläisiä velvoitteita, oikeuksia ja
mahdollisuuksia kaikille markkinatoimijoille ja helpottamalla maksupalveluiden
tarjontaa valtioiden rajojen yli, mikä lisää kilpailua). Tähän ehdotukseen
liittyvässä vaikutusten arvioinnissa todetaan, että ehdotetut toimenpiteet
edistäisivät markkinoiden yhdentymistä kuluttajien ja kauppiaiden hyödyksi,
helpottaisivat pääsyä Euroopan laajuisille markkinoille ja parantaisivat
nykyisten korttijärjestelmien ja uusien tulokkaiden liiketoimintamallien
oikeusvarmuutta. Toimenpiteet poistaisivat myös riskin kilpailunvastaisiin
käytäntöihin perustuvien mallien siirtymisestä uusiin, innovatiivisiin
maksupalveluihin.
Huolimatta unionin yleisen tuomioistuimen
tuomiosta, jossa vahvistettiin komission arvio, jonka mukaan
MasterCard-järjestelmässä sovellettu monenvälinen toimitusmaksu rajoitti
kilpailua eikä tuonut tehokkuusetuja, jotka olisivat suurempia kuin haitta,
joka maksuista aiheutuu kauppiaille ja kuluttajille, näyttää siltä, etteivät
EU:ssa toimivat kansainväliset ja kansalliset korttimaksujärjestelmät ole tällä
hetkellä halukkaita mukauttamaan käytäntöjään aktiivisesti noudattaakseen EU:n
ja kansallisia kilpailusääntöjä. Vaikka kansalliset kilpailuviranomaiset
toimivat läheisessä yhteistyössä komission kanssa löytääkseen ratkaisun tähän
tilanteeseen, erilaisten aikataulujen ja menettelyiden mukaan tapahtuva
kilpailulainsäädännön täytäntöönpano ei välttämättä tuota riittävän kattavia ja
oikea-aikaisia tuloksia markkinoiden yhdentymisen ja innovaatiotoiminnan
lukkiutuneen tilanteen avaamisen kannalta. Nämä ovat välttämättömiä tekijöitä
Euroopan maksumarkkinoiden maailmanlaajuisen kilpailukyvyn varmistamiseksi.
Tässä ehdotuksessa otetaan huomioon EU:n kilpailusäännöt ja komission kokemus
maksuihin liittyvistä kilpailuasioista, ja tämän perusteella tavoitteeksi on
asetettu oikeusvarmuuden lisääminen ja markkinoiden tehokkaan yhdentymisen ja
kilpailun varmistaminen. Näin voidaan parantaa kaikkien asianomaisten
sidosryhmien ja erityisesti kuluttajien taloudellista hyvinvointia.
Taloudellisten toimien helpottaminen unionissa edistää myös Eurooppa 2020
-strategian laajempien tavoitteiden saavuttamista.
2.           KUULEMISTEN JA VAIKUTUSTEN ARVIOINTIEN
TULOKSET
Intressitahojen kuuleminen
Kuulemismenettely, tärkeimmät
kohderyhmät ja yleiskuvaus vastaajista
Euroopan komissio julkaisi 11. tammikuuta 2012
vihreän kirjan ”Yhdentyneet eurooppalaiset markkinat kortti-, verkko- ja
mobiilimaksuille”[7], jonka jälkeen järjestettiin julkinen kuuleminen. Komissio sai yli 300
vastausta julkiseen kuulemiseensa. Sidosryhmiltä saatu kattava palaute[8] sisälsi tärkeää tietoa viimeaikaisesta kehityksestä ja maksuja
koskevaan voimassa olevaan lainsäädäntökehykseen mahdollisesti edellytettävistä
muutoksista.
Julkiseen kuulemiseen, joka järjestettiin 4.
toukokuuta 2012, osallistui noin 350 intressitahoa.
Euroopan parlamentti hyväksyi 20. marraskuuta
2012 päätöslauselman yhdentyneistä eurooppalaisista markkinoista kortti-,
verkko- ja mobiilimaksuille[9], jossa tarkastellaan aiheesta annettua vihreää kirjaa.
Tiivistelmä vastauksista ja siitä, miten
ne on otettu huomioon
Kuulemismenettelyssä esitettiin joitakin
olennaisen tärkeitä huomioita tämän asetuksen soveltamisalasta. Kaikki
sidosryhmät olivat yhtä mieltä siitä, että monenvälisiä toimitusmaksuja on
tarpeen muuttaa oikeudellisesti selkeämmiksi. Maksupalveluntarjoajat pitivät
tätä erityisen tärkeänä Euroopan ja kansallisella tasolla meneillään olevien
kilpailutapausten käsittelyn vuoksi. Lisäksi erityisesti kauppiaat mutta myös
muut sidosryhmät ottivat esille korttitapahtumien rajatylittävää hyväksymistä
haittaavat esteet, joiden poistamiseksi on luotava aidot maksupalveluiden
sisämarkkinat. Myös liiketoimintasäännöt saivat osakseen suurta mielenkiintoa,
vaikkakin eri sidosryhmien välillä oli näkemyseroja.
Maksupalveluntarjoajat ja korttijärjestelmät
olivat sitä mieltä, etteivät suuret erot monenvälisissä toimitusmaksuissa eri
maiden välillä ja samaan korttijärjestelmään sisältyvissä rajatylittävissä
maksuissa aiheuttaneet ongelmia eivätkä estäneet markkinoiden yhdentymistä.
Kauppiaat, kuluttajajärjestöt ja eräät pankkialan ulkopuoliset
maksupalveluntarjoajat katsoivat sen sijaan, ettei tällaisille eroille ollut
perusteita ja että kansallisiin ja rajatylittäviin tapahtumiin ja eri
jäsenvaltioissa toteutettaviin tapahtumiin olisi sovellettava samoja
monenvälisiä toimitusmaksuja. Viranomaisten näkemyksen mukaan monenväliset
toimitusmaksut olisi yhdenmukaistettava markkinoiden yhdentymisen
edistämiseksi. Maksupalveluntarjoajat näyttivät vastustavan toimitusmaksuja
koskevaa sääntelyaloitetta, sillä niiden mukaan kyseinen aloite kasvattaisi
kortinhaltijoilta veloitettavia maksuja eivätkä vähittäiskauppiaat siirtäisi
siitä saatavia hyötyjä edelleen kuluttajille. Vähittäiskauppiaat sen sijaan
katsoivat, että monenväliset toimitusmaksut aiheuttavat käänteistä kilpailua,
joka suosii kalleimpia maksuvälineitä ja luo esteitä markkinoillepääsylle.
Lisäksi siihen liittyy riski heijastusvaikutusten siirtymistä korttimaksuista
mobiili- ja verkkomaksuihin. Useimmat kuluttajajärjestöt kannattivat
kauppiaiden arviota monenvälisten toimitusmaksujen kielteisistä vaikutuksista
kilpailuun ja kuluttajien hyvinvointiin mutta ilmaisivat huolensa siitä, että
toimitusmaksujen alentaminen voisi kasvattaa korttimaksuja ja muita
kuluttajilta veloitettavia maksuja. Kilpailuviranomaiset kannattivat
monenvälisten toimitusmaksujen alentamista erityisesti kehittyneiden neljän
osapuolen järjestelmien tapauksessa. Muiden viranomaisten näkemyksissä oli
hajontaa.
Korttitapahtumien rajatylittävän vastaanoton
osalta useimmat korttijärjestelmät ja maksupalveluntarjoajat pitivät
tarpeellisena paikallisten standardien ja sääntöjen yhdenmukaistamista.
Kauppiaat ja kuluttajat puolestaan olivat yhtä mieltä siitä, että korttitapahtumien
rajatylittävään vastaanottoon kohdistuu monia paikallisia esteitä. Toisin kuin
maksupalveluntarjoajat ja korttijärjestelmät, kauppiaat pitivät
sääntelyratkaisuja itsesääntelyyn perustuvaa standardointia parempana
vaihtoehtona. Korttijärjestelmät ja maksupalveluntarjoajat kannattivat
monenvälisen toimitusmaksun veloittamista maassa, jossa myynti tapahtuu, kun
taas useimmat kauppiaat ja pankkialan ulkopuoliset maksupalveluntarjoajat
pitivät parempana vaihtoehtona yhteisen monenvälisen toimitusmaksun veloittamista
kaikkialla sisämarkkinoilla. Vain maksupalveluntarjoajat ja vakiintuneet
korttijärjestelmät kannattivat pakollisen ennakkoluvan hankkimista
korttitapahtumien rajatylittävälle vastaanotolle.
Liiketoimintasääntöjen osalta vastaajat eivät
olleet yksimielisiä asiakasohjauksen ja kaikkien korttien hyväksymistä koskevan
säännön (Honour All Cards Rule, HACR) sääntelyn hyödyllisyydestä ja
tarpeellisuudesta. HACR-sääntö velvoittaa kauppiaat hyväksymään kaikki
samanmerkkiset kortit, jos ne hyväksyvät yhden kyseistä merkkiä edustavan
korttilajin. Useimmat korttijärjestelmät ja maksupalveluntarjoajat kannattivat
tilanteen pitämistä ennallaan, kun taas kauppiaat, kuluttajat,
kilpailuviranomaiset ja useimmat muut viranomaiset pitivät parempana
vaihtoehtoa, jonka mukaan kauppiaiden sallittaisiin ohjata kuluttajia
edullisempien maksuvälineiden käyttöön sääntelyn avulla. Kuluttajat kuitenkin
vastustivat lisämaksujen veloittamista. Maksupalveluntarjoajat ja
korttijärjestelmät vastustivat HACR-säännön kumoamista, kun taas muut
sidosryhmät kannattivat sääntelyyn perustuvaa kumoamista katsoen sen antavan
kauppiaalle mahdollisuuden hyväksyä vain edullisemmat maksuvälineet, mikä
vaikuttaisi myönteisesti kilpailuun. Kuluttajat sen sijaan suhtautuivat
varauksellisemmin HACR-säännön kumoamiseen. Useimmat sidosryhmät kannattivat
vähittäiskauppiailta veloitettavien palvelumaksujen yhdistämistä koskevaa
kieltoa. Maksupalveluntarjoajat ja korttijärjestelmät katsoivat, että
yhdistämiskielto pantiin käytännössä täytäntöön jo sen jälkeen, kun MasterCard
ja Visa olivat antaneet sitoumuksensa.
Sidosryhmien ja jäsenvaltioiden näkemyksiä
toimitusmaksuista tarkastellaan yksityiskohtaisesti vihreää kirjaa koskeneesta
julkisesta kuulemisesta laaditussa palauteraportissa[10].
Euroopan parlamentti tunnusti vihreästä
kirjasta laatimassaan valiokunta-aloitteisessa mietinnössä vihreässä kirjassa
yksilöidyt tavoitteet ja yhdentymistä haittaavat esteet ja peräänkuulutti
lainsäädäntötoimia korttimaksuihin liittyvillä eri aloilla. Se ehdotti myös, että
verkko- ja mobiilimaksujen aloilla olisi noudatettava suurempaa varovaisuutta,
koska kyseiset markkinat eivät ole yhtä kehittyneet. Parlamentti antoi lisäksi
vankan tukensa selkeämpien tietojen antamiselle markkinaosapuolille
toimitusmaksuista ja kannatti asteittaista lähestymistapaa, jonka tavoitteena
olisi toimitusmaksujen kieltäminen sääntelyllä.
Vaikutusten arviointi
Komissio on tehnyt työohjelmassa mainitun
vaikutusten arvioinnin. Vaikutusten arviointi tehtiin kuullen EKP:tä.
Arvioinnissa käsiteltiin samalla sekä maksupalveludirektiivin tarkistamista
että monenvälisten toimitusmaksujen sääntelyä koskevia eri vaihtoehtoja.
Vaikutusten arvioinnissa otettiin esille
kysymys korttimaksumarkkinoilla ja korttipohjaisten maksujen markkinoilla
käytävän kilpailun tehottomuudesta, mikä heikentää markkinoiden toimivuutta ja
johtaa suhteelliseen korkeisiin maksuihin, jotka siirretään kauppiaiden ja sitä
kautta edelleen kuluttajien maksettaviksi. Markkinoiden vähäinen yhdentyminen,
uusien yleiseurooppalaisten toimijoiden rajalliset mahdollisuudet päästä
markkinoille, kansallisten (yleensä edullisempien) korttijärjestelmien
poistuminen markkinoilta ja laimea innovaatiotoiminta kuuluivat myös arvioinnin
painopistealueisiin. Toimitusmaksut katsotaan yhdeksi tämän kehityksen
pääasiallisista aiheuttajista. Suuret erot toimitusmaksujen tasoissa eri
jäsenvaltioissa estävät myös markkinoiden yhdentymistä. Näitä vaikutuksia
voimistavat monet liiketoimintasäännöt, jotka vaikuttavat avoimuuteen,
vähittäiskauppiaiden mahdollisuuteen valita toisessa jäsenvaltiossa toimiva
korttitapahtumien vastaanottaja (korttitapahtumien rajatylittävä vastaanotto)
ja vähittäiskauppiaiden mahdollisuuteen ohjata asiakkaitaan tehokkaampien
maksuvälineiden käyttöön tai kieltäytyä hyväksymästä kalliita kortteja
(HACR-sääntö).
Vaikutusten arvioinnissa tarkastellaan
seuraavia kuutta toimitusmaksuja koskevaa skenaariota: i) komissio ei toteuteta
toimia, ii) korttitapahtumien rajatylittävää vastaanoton ja rajatylittävistä
tapahtumista veloitettavien toimitusmaksujen tason sääntely, iii)
jäsenvaltioiden valtuuttaminen vahvistamaan kotimaan toimitusmaksut yhteisten
menetelmien perusteella, iv) toimitusmaksujen yhteisen, EU:n laajuisen
enimmäistason sääntely a) joko asettamalla toimitusmaksuille enimmäistaso (joka
on eri sen mukaan, onko kyse pankki- vai luottokorteista), joka kattaa sekä
pankki- että luottokortit tai vain pankkikortit b) tai kieltämällä
pankkikorttitapahtumista veloitettavat toimitusmaksut kokonaan tai alentamalla
niiden tasoa selvästi, v) (yleensä kalliimpien) yrityskorttien ja kolmen
osapuolen järjestelmien myöntämien korttien jättäminen toimitusmaksuja koskevan
sääntelyn ulkopuolelle ja vi) kauppiailta veloitettavien palvelumaksujen
sääntely, ts. vähittäiskauppiaan korttitapahtumia vastaanottavalle pankilleen
suorittamien maksujen sääntely.
Skenaarioiden ii ja iv osalta tarkasteltiin
0,2 prosentin enimmäistason asettamista pankkikorttitapahtumille ja 0,3
prosentin enimmäistason asettamista luottokorttitapahtumille. Nämä tasot
perustuvat taloustieteellisessä kirjallisuudessa kehitettyyn MIT-testiin
(Merchant Indifference Test), jonka perusteella määritetään maksutaso, jonka
kauppias olisi halukas maksamaan, jos hänen olisi verrattava kustannuksia,
joita aiheutuu siitä, että asiakkaat käyttävät maksukorttia, kustannuksiin,
joita aiheutuu muulla maksuvälineellä kuin kortilla suoritetuista maksuista
(käteismaksuista), kun otetaan huomioon korttitapahtumia vastaanottavien
pankkien kauppiailta veloittama palvelumaksu. Tämä edistää tehokkaiden maksuvälineiden
käyttöä lisäämällä sellaisten korttien käyttöä, jotka tuottavat suurempia
maksutapahtumiin liittyviä etuja, ja estää samalla kohtuuttomien maksujen
veloittamista kauppiailta, jotka maksattaisivat piilokustannuksia kuluttajilla.
Kauppiailta veloitettavat maksut saattavat nousta kohtuuttomiksi myös yhteisten
toimitusmaksujärjestelyiden vuoksi, koska kauppiaat ovat haluttomia
kieltäytymään kalliiden maksuvälineiden vastaanotosta peläten liiketoiminnan
menettämistä. Enimmäistasoissa otetaan huomioon myös eri järjestelmien (Visa
Europe, MasterCard ja Groupement Cartes Bancaires) kilpailuasioita
koskevissa menettelyissä ehdottamat tasot, joiden kilpailuviranomaiset eivät
katsoneet edellyttävän jatkotoimia.
Arvioinnin päätelmä on, että paras vaihtoehto
näyttäisi olevan seuraavien yhdistelmä:
·
markkinoiden toimintaa tehostavat toimenpiteet,
mukaan lukien HACR-säännön rajoittaminen ja kauppiaiden mahdollisuus määrittää
kortin valinta myyntipisteessä kaikkien sellaisten korttien ja korttipohjaisten
tapahtumien osalta, jotka perustuvat neljän osapuolen järjestelmämalleihin;
sekä
·
enimmäistason asettaminen kuluttajien pankki- ja
luottokorteilla toteutettavista rajatylittävistä tapahtumista veloitettaville
toimitusmaksuille (ensimmäinen vaihe) ja enimmäistason asettaminen myös
kuluttajien pankki- ja luottokorteilla toteutettavista kotimaan tapahtumista
veloitettaville toimitusmaksuille (toinen vaihe).
Vaikutusten arvioinnissa ja sen liitteessä on
myös yksityiskohtainen kuvaus muista asetuksessa ehdotetuista toimenpiteistä
markkinoiden avoimuuden ja tehokkaan toiminnan varmistamiseksi, mukaan lukien
sellaisten toimenpiteiden poistaminen, joilla kielletään asiakkaiden ohjaaminen
edullisempien maksuvälineiden käyttöön, kortin tunnistetietojen salliminen,
yhdistelmäkortit, maksupalveluntarjoajien velvollisuus toimittaa maksunsaajille
lasku ja maksujen yhdistelykielto.
Näiden asetuksessa ehdotettujen yleisten
avoimuustoimenpiteiden odotetaan tehostavan kaikkien sellaisten korttien
ja korttipohjaisten tapahtumien markkinoita, jotka perustuvat neljän
osapuolen järjestelmämalleihin.
Koska tietyt korttilajit ovat kuitenkin niin
yleisessä käytössä kuluttajien keskuudessa, että kauppiaat joutuvat yleensä
toteamaan, etteivät ne voi kieltäytyä hyväksymästä kyseisiä kortteja eivätkä
yrittää saada kuluttajia luopumaan niiden käytöstä ilman pelkoa liiketoiminnan
menettämisestä, tarvitaan lisätoimenpiteitä markkinoiden yhdentymisen ja
tehokkaan toiminnan varmistamiseksi ja näillä aloilla noudatettavien
kilpailunvastaisten liiketoimintakäytäntöjen poistamiseksi. Tämä koskee
kuluttajien pankki- ja luottokortteja.
Ensimmäisessä vaiheessa on tärkeää lisätä
oikeudellista selkeyttä antamalla kauppiaille mahdollisuus valita
korttitapahtumien vastaanottaja oman jäsenvaltionsa ulkopuolelta (korttitapahtumien
rajatylittävä vastaanotto) ja sääntelemällä rajatylittävistä tapahtumista
veloitettavien toimitusmaksujen tasoa. Vaikka on mahdollista, että tästä
aiheutuvat vaikutukset rajoittuvat suuriin kauppiaisiin, se lisäisi
markkinoiden yhdentymistä ja voisi ohjata ja lähentää toimitusmaksujen tasoa
puhtaasti kotimaan maksutapahtumissa SEPAn määräaikoja koskevan asetuksen
vastaavan säännöksen tavoin.
Pitemmällä aikavälillä myös pienten
vähittäiskauppiaiden odotetaan kuitenkin voivan saada suoraa hyötyä
toimenpiteistä, joilla tehostetaan toimitusmaksuja ja tasapuolistetaan
maksupalveluntarjoajien toimintaolosuhteita. Tämän vuoksi kuluttajien korteista
veloitettavien toimitusmaksujen sääntely olisi siirtymävaiheen jälkeen
laajennettava koskemaan myös kotimaan toimitusmaksuja. Tällä hetkellä
kahdeksassa EU:n jäsenvaltiossa ei veloiteta lainkaan tai veloitetaan erittäin
matalia toimitusmaksuja pankkikorttitapahtumista ilman, että tällä olisi
suurempia kielteisiä vaikutuksia korttien myöntämiseen ja käyttöön. Kyseiset
jäsenvaltiot ovat päinvastoin niitä, joissa korttien myöntäminen ja käyttö on
erityisen vilkasta. Kymmenen viime vuoden aikana ilmenneiden kehityssuuntausten
mukaan on odotettavissa, että pankkikorttien myöntäminen ja käyttö jatkavat
kasvuaan tulevina vuosina siten, että asetuksessa säädetyn siirtymäjakson
jälkeen pankkikorttien voidaan katsoa levinneen kaikkialle EU:hun. Lisäksi
korttien myöntämistä ja käyttöä koskeville kannustimille, jotka toteutetaan
vähittäiskauppiailta kortteja myöntäville maksupalveluntarjoajille
siirrettävien maksujen muodossa, ei enää tulevaisuudessa ole perusteita. Jo nyt
on erittäin harvinaista, että kuluttaja avaa maksutilin muttei hanki korttia,
mikä sinänsä tuottaa mittavia kustannussäästöjä maksupalveluntarjoajille.
Lisäksi direktiiviehdotuksessa[11], joka koskee muun muassa mahdollisuutta käyttää perusmaksutilejä,
ehdotetaan, että jäsenvaltioiden olisi varmistettava, että perusmaksutili
kattaa maksukortilla toteutettavat maksutapahtumat (myös verkkomaksut). Jotta
pienemmät vähittäiskauppiaat voivat hyötyä suoraan toimenpiteistä, joilla
tehostetaan toimitusmaksuja ja tasapuolistetaan maksupalveluntarjoajien
toimintaedellytyksiä, on välttämätöntä säännellä myös kuluttajien käyttämistä
kotimaisista korteista veloitettavia maksuja. Pienten vähittäiskauppiaiden ja
korttitapahtumien rajatylittävästä vastaanotosta helpoimmin hyötyvien suurten
vähittäiskauppiaiden välisen syrjinnän välttämiseksi ehdotetaan, että rajatylittäville
tapahtumille ensimmäisessä vaiheessa ehdotettu enimmäistaso laajennetaan
toisessa vaiheessa koskemaan myös kotimaan luottokorttitapahtumia.
Komissio katsoo kuitenkin, että ETA:n markkinoiden kehittyneisyyttä on
tutkittava tarkemmin erityisesti pankkikorttien myöntämisen ja käytön osalta,
ja lisäksi on varmistettava, ettei ole tarpeen veloittaa toimitusmaksuja, jotta
pankkikorttien myöntämistä ja käyttöä voidaan edistää. Kuten edellä todettiin,
pankkikorttitapahtumiin sovellettaisiin sillä välin 0,2 prosentin ja
luottokorttitapahtumiin 0,3 prosentin enimmäistasoja.
Enimmäistasojen asettaminen toimitusmaksuille
alentaisi kaiken kaikkiaan vähittäiskauppiailta veloitettavia maksuja, mikä
johtaa sen osuuden pienenemiseen, joka siirrettäisiin edelleen kuluttajien
maksettavaksi. Kuluttajat osallistuvat jo vähittäiskauppiaiden kustannuksiin
siltä osin kuin toimitusmaksut sisällytetään vähittäishintoihin (kauppiailta
veloitettavien palvelumaksujen kautta), ja on epätodennäköisempää, että pankit
siirtävät toimitusmaksuista saatavat hyödyt edelleen tilinhaltijoilleen, kuin
että kauppiaat siirtävät ne asiakkailleen. Tämä johtuu siitä, että pankkialalla
on vähemmän kilpailua ja asiakkaiden liikkuvuus vähittäispankkitoiminnan alalla
on nykyisin erittäin vähäistä. Tämän vuoksi on todennäköistä, että kauppiaat
siirtäisivät kaikissa tapauksissa asiakkailleen hyötyjä useammin kuin pankit.
Tilanteeseen puuttumisen arvioidaan alentaneen maksuja Australiassa 0,67
Australian dollaria ostosta kohden ja 77,19 Australian dollaria tiliä kohden
vuoden aikana. Vaikutukset voivat kuitenkin vaihdella eri vähittäisalojen
välillä riippuen kauppiaan koosta, käytetyistä maksuvälineistä ja kyseessä
olevasta ”ostokorista”. Tietyn taloudellisen tekijän vaihtelun yhdistäminen
tuotteen tai palvelun hinnan vaihteluun tietyssä vähittäismyymälässä tulee aina
olemaan vaikeaa.
Tämä ei kuitenkaan tarkoita sitä, että pankit
siirtäisivät vähittäiskauppiaiden tämänhetkiset kustannukset automaattisesti
kuluttajille. Maksujärjestelmät ovat tyypillisesti monimutkaisia.
Kortinhaltijan pankki on vuorovaikutuksessa kortinhaltijan kanssa, kauppiaan
pankki on vuorovaikutuksessa kauppiaan kanssa ja molemmat joutuvat
periaatteessa kilpailemaan muiden pankkien kanssa ja toimimaan erilaisissa
markkinaolosuhteissa suhteessa kuluttajiin. Tämän vuoksi enimmäistason asettaminen
toimitusmaksuille vaikuttaisi todennäköisesti myönteisesti korttien
hyväksymiseen, mikä voi mittakaavavaikutusten perusteella vaikuttaa
myönteisesti myös korttien myöntämiseen. Vaikuttaa siltä, että korkeiden
toimitusmaksujen aleneminen on yleensä sidoksissa korttien laajempaan
hyväksymiseen. Lisäksi näyttää siltä, että maissa, joissa toimitusmaksut ovat
matalat, korttien käyttö on yleisempää. Korttien käyttöaste Tanskassa, jossa
pankkikorttijärjestelmät eivät veloita toimitusmaksuja, kuuluu EU:n korkeimpiin
– 216 tapahtumaa asukasta kohden. Tämä pätee myös kansainvälisiin
järjestelmiin, sillä Maestro ei veloita Sveitsissä toimitusmaksuja ja se on
maan suurin pankkikorttijärjestelmä. Alankomaissa korttien käyttö ja
hyväksyminen on yleistä ja yleistyy koko ajan, ja kortit ovat korvaamassa
käteismaksut. Sekä Tanskalle että Alankomaille on ominaista se, että
pankkitilimaksut ovat matalat verrattuna maihin, joissa veloitetaan korkeampia
toimitusmaksuja (esimerkiksi Ranskassa vielä kilpailulainsäädännön täytäntöönpanon
jälkeenkin ja Espanjassa). Espanjassa korttien käyttö yleistyi sen jälkeen, kun
tilanteeseen oli puututtu, ja korttimaksutapahtumien keskimääräinen arvo aleni
15 prosenttia vuosien 2005 ja 2010 välisenä aikana. Samaan aikaan
korttitapahtumien määrä ja kokonaisarvo kasvoivat Espanjan keskuspankilta
saatujen virallisten lukujen mukaan.[12]
Edellä olevan taulukon mukaan kotimaisille
korttijärjestelmille, jotka eivät veloita toimitusmaksuja, on ominaista myös
se, että korttien käyttöaste on niissä EU:n korkein (lähde: EKP). Myös
Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Ruotsissa toimitusmaksut ovat suhteellisen
matalat.
Toimitusmaksujen alentamisen
kokonaisvaikutuksia kortteja myöntäviin ja korttitapahtumia vastaanottaviin
maksupalveluntarjoajiin on vaikea arvioida, sillä korttitapahtumien lukumäärän
kasvu (korttien hyväksymisen yleistyessä) ja säästöt, joita
maksupalveluntarjoajat saavat käteissuoritusten vähenemisen myötä, voivat
ainakin osittain kompensoida toimitusmaksuille asetetusta enimmäistasosta johtuvia
tappioita. Kustannussäästöjä voi koitua myös pankkiautomaattinostojen
vähenemisestä ja alhaisemmista toimitusmaksuista, joita maksupalveluntarjoajat
joutuvat yleensä maksamaan pankkiautomaattitapahtumia vastaanottaville
pankeille. Tämän vuoksi ei ole varmaa, että kortteja myöntävien pankkien tulot
alenisivat toimitusmaksujen alenemisen myötä. Vaikuttaa siltä, että
pankkikorttijärjestelmä, joka ei veloita toimitusmaksuja, on täysin
elinkelpoinen kaupalliselta kannalta ilman, että se joutuisi veloittamaan
kuluttajilta käyttötileistä korkeampia maksuja. Esimerkiksi Tanskan kotimainen
tiliveloitusjärjestelmä ei veloita toimitusmaksuja, vaikka tavanomaisten
tilinhaltijoiden käyttötilimaksut ovat siellä selvästi EU:n keskiarvoa
alhaisemmat. Vastaavasti Sveitsissä johtava pankkikorttijärjestelmä on Maestro
(joka on osa MasterCard-järjestelmää), joka ei veloita monenvälisiä
toimitusmaksuja.
Toimitusmaksujen alentamisen ja korttien
vuosimaksujen nousun välillä ei itse asiassa ole automaattista yhteyttä.
Vaikuttaa siltä, että korteista veloitettavat maksut ovat sidoksissa
ennemminkin esimerkiksi vähittäispankkialalla käytävän kilpailun tasoon.
Yhdysvalloissa pankit yrittivät korottaa kortinhaltijoilta veloitettavia
maksuja toimitusmaksujen sääntelyn alkamisen jälkeen mutta joutuivat perumaan
aikeensa kuluttajien vastustuksen vuoksi. Sveitsissä kortinhaltijoilta
veloitettavat maksut alenivat samaan aikaan kuin toimitusmaksuja alennettiin.
Australiassa kortinhaltijoiden maksut nousivat nopeasti, kunnes toimitusmaksuille
asetettiin enimmäistasot, ja uudistusten jälkeen kortinhaltijoiden maksujen
nousu hidastui (luottokorteista veloitettavat maksut nousivat vuosien 1997 ja
2002 välisenä aikana 218 prosenttia ja vuosien 2003 ja 2008 välisenä
aikana 122 prosenttia). Espanjassa keskimääräiset vuosimaksut ovat nousseet
tilanteeseen puuttumisen jälkeen vuosittain 6,16 euroa pankkikorttien ja 11,45
euroa luottokorttien osalta. Pankkien korttivalikoima on kuitenkin laajentunut
luottokorttivalikoiman kasvun ollessa huomattavasti pankkikortteja nopeampaa
huolimatta talouskriisistä. Eräät muut kehityssuuntaukset antavat aihetta
olettaa, että kilpailu Espanjan pankkialalla on suhteellisen vähäistä.
Esimerkiksi käyttötilien ylläpitomaksut kaksinkertaistuivat vuosien 2007 ja
2012 välisenä aikana ja myös tilinylitysmaksut nousivat.
Vähittäispankkimaksujen korotukset näyttävät varsin yleisiltä Espanjassa ilman,
että tällä olisi yhteyttä toimitusmaksuihin.
Yhdysvalloista on saatu tarkistamattomia
todisteita hintojen kääntymisestä laskuun vuoden kuluttua monenvälisten
toimitusmaksujen sääntelyn käyttöönotosta. Australiasta saatujen todisteiden
perusteella näyttää lisäksi siltä, että vähittäiskauppiaat saavat täyden (100
prosentin) hyödyn toimitusmaksujen alentamisesta, koska korttitapahtumien
vastaanoton markkinat ovat yleensä kilpaillummat kuin korttien myöntämisen
markkinat. Kortinhaltijoiden maksujen korotukset rajoittuvat sen sijaan 30–40
prosenttiin määrästä, jolla toimitusmaksua alennettiin. Kun toimitusmaksuille
on asetettu enimmäistasot ja on toteutettu avoimuutta lisääviä toimenpiteitä,
edullisempia maksuvälineitä käyttävät kuluttajat eivät enää ”avusta” (usein
varakkaampia) kuluttajia, jotka käyttävät kalliimpia maksuvälineitä, koska
kauppiaat eivät voi ohjata tai varsinkaan pakottaa kuluttajia tiettyjen
korttien käyttöön.
Kilpailun myötä kuluttajat ja
vähittäiskauppiaat hyötyisivät uusien tulokkaiden pääsystä maksumarkkinoille.
Vaikka kortinhaltijoilta veloitettavat maksut nousisivat (mikä ei ole suinkaan
varmaa, sillä enimmäistasojen asettaminen toimitusmaksuille vaikuttaa
todennäköisesti pankkien tuloihin monella eri tavalla), kuluttajat hyötyvät
todennäköisesti edelleen toimitusmaksujen alenemisesta vähittäishintojen
alenemisen myötä, vaikka vähittäiskauppiaat eivät siirtäisikään
sataprosenttisesti niille koituneita säästöjä, ja uusien tulokkaiden
siirtymisestä maksumarkkinoille. On otettava huomioon myös se, että kuluttajat
hyötyvät erittäin todennäköisesti uusien markkinoilletulijoiden tarjoamista
palveluista. Konkreettinen esimerkki tästä on Alankomaat (jossa toimitusmaksut
ovat alle 0,2 prosenttia), jossa edullinen verkkomaksusovellus (Ideal)
kehitettiin pääasiassa siksi, että maassa vallinnut matala toimitusmaksutaso
kannusti pankkeja innovaatiotoimintaan. Tämän seurauksena alankomaalaiset
kuluttajat eivät joudu maksamaan korkeita luottokorttien liittymismaksuja
tehdäkseen verkko-ostoksia.
Kuten toimintavaihtoehdossa v) ehdotettiin,
enimmäistasojen asettaminen kuluttajien käyttämille korteille ei kattaisi
yrityskortteja ja kolmen osapuolen korttijärjestelmien myöntämiä kortteja,
vaikka ne ovat usein kalliimpia, koska kyseisten korttien markkinaosuudet
EU:ssa ovat pienet ja maksurakenteet erilaiset. Tähän ei myöskään odoteta
muutoksia tulevaisuudessa. Kuluttajien korttitapahtumien osalta ehdotetut
toimenpiteet kattaisivat kuitenkin kyseiset korttijärjestelmät siltä osin kuin
ne myöntävät mainitunkaltaisia kortteja ja käyttävät toimiluvan saaneita
maksupalveluntarjoajia siten, että niiden järjestelmä toimii käytännössä neljän
osapuolen järjestelmän tavoin. Lisäksi avoimuutta lisääviä toimenpiteitä
sovellettaisiin kyseisiin järjestelmiin kaikissa olosuhteissa.
Kauppiailta veloitettavien palvelumaksujen
sääntely toimintavaihtoehdon vi) mukaisesti ulottuisi toimitusmaksujen lisäksi
myös muihin kauppiailta veloitettaviin maksuihin. Tämä johtaisi käytännössä
kauppiaiden hintojen valvontaan ja vähittäishintojen sääntelyyn.
Enimmäistasojen asettaminen toimitusmaksuille sitä vastoin merkitsisi
tukkuhintojen sääntelyä niiden yhtenäistämiseksi kilpailuasioista
sisämarkkinoiden toteuttamiseksi laadittujen analyysien kanssa, sillä
toimitusmaksut eivät ole vähittäiskauppiailta eivätkä varsinkaan kuluttajilta
veloitettavia lopullisia hintoja.
Avoimuus- ja asiakasohjaustoimenpiteet
olisivat edelleen avainasemassa sellaisten korttien voimakkaan leviämisen
estämiseksi, joista veloitettavat toimitusmaksut ovat sääntelyn ulkopuolella.
Lisäksi tarvitaan toimenpiteitä, joilla estetään säännösten kiertäminen.
3.           EHDOTUKSEN OIKEUDELLINEN SISÄLTÖ
Ehdotetun toimen lyhyt kuvaus
Ehdotuksessa on kaksi pääosaa.
Ensimmäinen osa sisältää toimitusmaksuja
koskevat säännöt. Ehdotuksessa luodaan toimitusmaksujen osalta ”säännelty” ja
”sääntelemätön” alue. Säännelty alue kattaa kaikki korttitapahtumat, joissa
käytetään kuluttajien keskuudessa yleisiä kortteja ja joita
vähittäiskauppiaiden on sen vuoksi vaikea kieltäytyä hyväksymästä (kuluttajien
pankki- ja luottokortit), ja lisäksi korttipohjaiset maksutapahtumat.
Sääntelemätön alue kattaa kaikki sellaiset maksukorttitapahtumat ja niihin
perustuvat korttipohjaiset maksutapahtumat, jotka jäävät säännellyn
alueen ulkopuolelle. Näitä ovat muun muassa nk. yrityskortit tai kolmen
osapuolen järjestelmien myöntämät kortit.
Säännellyllä alueella toimitusmaksujen
enimmäistasot asetetaan asetuksen julkaisemisesta alkavan kahden vuoden
siirtymäkauden aikana vain rajatylittäville tapahtumille (kun
kortinhaltija käyttää korttiaan toisessa jäsenvaltiossa) tai rajojen yli
vastaanotetuille tapahtumille (kun kauppias käyttää toisessa jäsenvaltiossa
sijaitsevaa korttitapahtumia vastaanottavaa maksupalveluntarjoajaa).
Vaikka pankkikorteista veloitettavien
toimitusmaksujen kieltäminen määritettiin vaikutusten arvioinnissa osaksi
parhaaksi katsottua vaihtoehtoa, komissio katsoo, että ETA:n markkinoiden
kehittyneisyyttä on tutkittava tarkemmin erityisesti pankkikorttien myöntämisen
ja käytön osalta ja lisäksi on hankittava varmuus siitä, ettei pankkikorttien
myöntämisen ja käytön lisääminen edellytä toimitusmaksujen veloittamista, ennen
kuin pankkikorteista veloitettavat toimitusmaksut poistetaan kokonaan käytöstä.
Tämän vuoksi ehdotetaan, että vain korttitapahtumien rajatylittävän vastaanoton
vapauttamisen ja sääntelyn kattavan siirtymäkauden jälkeen rajojen yli
vastaanotettuihin tapahtumiin sovellettavia enimmäismaksuja aletaan soveltaa
myös kotimaan maksutapahtumiin. Kahden vuoden kuluttua siitä, kun lainsäädäntö
on tullut voimaan kokonaisuudessaan, komissio antaa Euroopan parlamentille ja
neuvostolle kertomuksen sen soveltamisesta arvioiden erityisesti toimitusmaksun
tason asianmukaisuutta eri maksuvälineiden käytön ja kustannusten sekä uusien
toimijoiden ja uuden teknologian markkinoilletulon tason perusteella.
Siirtymäkauden jälkeen kaikista kuluttajien (rajatylittävistä
ja kotimaan) pankkikorttitapahtumista ja tällaisiin tapahtumiin
perustuvista korttipohjaisista maksutapahtumista veloitettavan toimitusmaksun
enimmäistaso on 0,20 prosenttia ja kaikista kuluttajien (rajatylittävistä ja
kotimaan) luottokorttitapahtumista ja tällaisiin tapahtumiin
perustuvista korttipohjaisista maksutapahtumista veloitettavan toimitusmaksun
enimmäistaso 0,30 prosenttia. Koska kilpailuviranomaiset ovat hyväksyneet nämä
enimmäistasot eivätkä katso niiden edellyttävän lisätoimia, vaikuttaa siltä,
että ne ovat kohtuullisia vertailuarvoja, jotka on jo pantu täytäntöön
kyseenalaistamatta kansainvälisten korttijärjestelmien ja
maksupalveluntarjoajien toimintaa sekä vähittäiskauppiaiden ja kuluttajien
hyvinvointia, samalla kun ne lisäävät oikeusvarmuutta.
Asetuksen toinen osa koskee
liiketoimintasääntöjä koskevia sääntöjä, joita sovelletaan kaikkiin
korttitapahtumien ja niihin perustuvien korttipohjaisten
maksutapahtumien lajeihin. Asetuksen voimaantulon jälkeen toteutetaan
esimerkiksi seuraavat toimet:
·
Kaikkien korttien hyväksymistä koskevan säännön
(HACR-sääntö) soveltamista rajoitetaan. Syrjintää, joka perustuu kortin
myöntävään pankkiin tai kortinhaltijan alkuperään, ja syrjintää, joka kohdistuu
kortteihin, joista veloitettavien toimitusmaksujen taso on sama, ei kuitenkaan
sallita.
·
Sääntöjen, joilla pyritään estämään tai
rajoittamaan kauppiaiden pyrkimyksiä ohjata asiakkaita tehokkaampien
maksuvälineiden käyttöön, soveltaminen kielletään.
·
Korttitapahtumia vastaanottava
maksupalveluntarjoaja toimittaa kauppiaille vähintään kuukausikohtaisia
maksuerittelyjä, joissa eritellään maksut, jotka kauppiailta on veloitettu
kyseisen kuukauden aikana kunkin korttilajin ja kunkin sellaisten yksittäisen
kortin osalta, jota koskevia vastaanottopalveluita korttitapahtumien vastaanottaja
tarjoaa.
·
Sääntöjen, jotka estävät kauppiaita ilmoittamasta
asiakkailleen maksuja, jotka kauppiaat suorittavat korttitapahtumia
vastaanottaville maksupalveluntarjoajille, soveltaminen kielletään.
Vaikutusten arviointia muutettiin
vaikutustenarviointilautakunnan 20. maaliskuuta 2013 pitämän kokouksen jälkeen.
Huomionarvoisia muutoksia ovat lisätietojen antaminen korttimarkkinoista,
niiden toiminnasta ja toimitusmaksuihin liittyvästä EU:n oikeuskäytännöstä sekä
yhteenvedon laatiminen toimitusmaksuihin liittyvästä taloustieteellisestä
kirjallisuudesta. Vaikutuksia, joita enimmäistasojen asettamisesta
toimitusmaksuille saattaa aiheutua kortinhaltijoilta veloitettaviin maksuihin,
kuluttajien yleiseen hyvinvointiin ja pankkien tuloihin, esiteltiin kattavammin
tärkeimpien vaihtoehtojen vaikutusten esitystavan yksinkertaistamiseksi
päätekstissä. Eri vaihtoehtojen ja pakettien riippuvuussuhteita esiteltiin
laajemmin, kuten myös perusteluita laajalle lainsäädäntöpaketille, joka
kattaa myös toimitusmaksut. Lisäksi esitettiin syitä siihen, miksi
toimitusmaksuja on aiheellista säännellä lainsäädännöllä.
Oikeusperusta
Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen
114 artiklan 1 kohta.
Toissijaisuusperiaate
Toissijaisuusperiaatetta sovelletaan, koska
asia, jota ehdotus koskee, ei kuulu unionin yksinomaiseen toimivaltaan.
Ehdotuksen tavoitteita ei voida saavuttaa
riittävällä tavalla pelkästään jäsenvaltioiden toimin seuraavista syistä:
Valtioiden rajojen yli ulottuviin verkkoihin
perustuvat yhdentyneet maksumarkkinat edellyttävät luonteensa puolesta
unioninlaajuista lähestymistapaa, sillä kaikissa jäsenvaltioissa sovellettavien
periaatteiden, sääntöjen, prosessien ja standardien on oltava keskenään
johdonmukaisia oikeusvarmuuden ja tasapuolisten toimintaedellytysten turvaamiseksi
kaikille markkinaosapuolille. Vaihtoehtona unioninlaajuiselle lähestymistavalle
olisi kansallisten sääntely- ja kilpailulainsäädännön
täytäntöönpanotoimenpiteiden järjestelmä, joka olisi tehottomampi kuin EU:n
toimi sekä myös monimutkaisempi ja kalliimpi kuin Euroopan tasolla annettava
lainsäädäntö. EU:n tasolla mahdollisesti toteutettava toimi on tämän vuoksi
toissijaisuusperiaatteen mukainen. Tämä lähestymistapa tukee yhtenäisen
euromaksualueen (SEPA) toteuttamista ja on linjassa digitaalistrategian ja
erityisesti digitaalisten sisämarkkinoiden luomisen kanssa. Se edistää
teknologista innovaatiotoimintaa sekä kasvua ja uusien työpaikkojen luomista,
erityisesti sähköisen ja langattoman kaupankäynnin aloilla.
Koska maksumarkkinat ovat lisäksi luonteeltaan
rajatylittävät, viranomaisten toteuttamat toimenpiteet, joiden tarkoituksena on
alentaa tai muuttaa tukkuhintatasoa (toimitusmaksutasoa) vain yhdessä
jäsenvaltiossa, häiritsisivät koko unionin kattavien maksumarkkinoiden
asianmukaista toimintaa eivätkä edistäisi markkinoiden yhdentymistä, sillä
niillä ei saataisi aikaan tasapuolisia toimintaedellytyksiä eri puolille EU:ta.
Tämä koskisi esimerkiksi erilaisia kansallisia toimenpiteitä, joiden
tarkoituksena olisi säännellä toimitusmaksuja tai asettaa niille enimmäistasot,
mitä monet jäsenvaltiot suunnittelevat parhaillaan.
Ehdotus on tämän vuoksi
toissijaisuusperiaatteen mukainen.
Suhteellisuusperiaate
Ehdotus on suhteellisuusperiaatteen mukainen
seuraavista syistä:
Ehdotuksessa ei ylitetä sitä, mikä on ehdottomasti
tarpeen sen tavoitteiden saavuttamiseksi. Näitä tavoitteita ovat EU:n
laajuisten maksumarkkinoiden kehittäminen, jotta kuluttajat, vähittäiskauppiaat
ja muut yritykset saisivat täyden hyödyn EU:n sisämarkkinoista ja myös
sähköisestä kaupankäynnistä. Yleiseurooppalaisten toimijoiden paremmat
mahdollisuudet päästä markkinoille, innovaatiotoiminnan lisääntyminen, (yleensä
edullisempien) kansallisten korttijärjestelmien paremmat toimintavalmiudet ja
käteisen käytön väheneminen tarjoavat etuja vähittäiskauppiaille ja
maksupalveluntarjoajille – sekä pankeille että uusille tulokkaille. Tehokas
kilpailu korttimaksumarkkinoilla ja korttipohjaisten maksujen markkinoilla
tehostaa markkinoiden toimintaa, kasvattaa saatavilla olevien
maksupalveluntarjoajien (myös yleiseurooppalaisten ja innovatiivisten
toimijoiden) määrää ja alentaa vähittäiskauppiaiden ja kuluttajien
kustannuksia. Kauppiaiden odotetaan siirtävän nämä kustannussäästöt edelleen
kuluttajille alentamalla vähittäishintoja.
Toimitusmaksut ja niiden tasoissa ilmenevät
suuret vaihtelut estävät markkinoiden yhdentymistä ja tehokasta kilpailua.
Näitä vaikutuksia voimistavat edelleen liiketoimintasäännöt, jotka heikentävät
avoimuutta vähittäiskauppiaisiin ja kuluttajiin nähden, rajoittavat
vähittäiskauppiaiden mahdollisuuksia valita toisessa jäsenvaltiossa sijaitseva
korttitapahtumien vastaanottaja ja ohjata kuluttajia tehokkaampien
maksuvälineiden käyttöön.
Komissio ehdottaa sidosryhmien kuulemisten
perusteella (ks. vaikutusten arvioinnissa oleva yhteenveto) markkinoiden
toimintaa tehostavien toimenpiteiden yhdistelmää, joka koostuu ensimmäisessä
vaiheessa enimmäistasojen asettamisesta kuluttajien rajatylittävistä pankki- ja
luottokorttitapahtumista veloitettaville toimitusmaksuille ja toisessa vaiheessa
enimmäistasojen asettamisesta myös kuluttajien kotimaan pankki- ja
luottokorttitapahtumista veloitettaville toimitusmaksuille.
Sääntelyn puuttuminen jättäisi ennalleen
ongelmat, jotka liittyvät kahden kansainvälisen markkinatoimijan yhä kasvavaan
asiakaskuntaan ja (yleensä edullisempien) kotimaisten korttijärjestelmien
asteittaiseen häviämiseen. Mittakaavaedut ja uusien yleiseurooppalaisten
tulokkaiden ja innovatiivisten toimijoiden mahdollisuudet päästä markkinoille
jäisivät edelleen vähäisiksi ja kauppiaat ja kuluttajat joutuisivat
kustantamaan edelleen EU:n pirstoutuneita ja kalliita maksumarkkinoita (joiden
kustannukset ovat EKP:n mukaan yli prosentin suhteessa EU:n BKT:hen eli 130
miljardia euroa vuodessa). Näiden kysymysten jättäminen kilpailulainsäädännön
täytäntöönpanotoimien varaan veisi erityisesti asiassa MasterCard annetun
tuomion perusteella arvioituna todennäköisesti useita vuosia ja etenisi aina
tapaus tapaukselta, mikä estäisi tasapuolisten toimintaedellytysten luomisen.
On tarpeen ja oikeasuhtaista kattaa myös
kotimaan maksutapahtumat eikä vain rajatylittäviä tapahtumia, joiden kattaminen
hyödyttäisi pääasiassa suuria vähittäiskauppiaita. Rajatylittäviin tapahtumiin
voidaan puuttua nopeasti, mikä tarjoaa vähittäiskauppiaille mahdollisuuden etsiä
edullisempia korttitapahtumien vastaanottopalveluita valtioiden rajojen yli ja
kannustaa kotimaan pankkiyhteisöjä tai -järjestelmiä alentamaan maksuja, joita
ne veloittavat korttitapahtumien vastaanotosta. Suoraveloitusmarkkinoilla
käytiin jokin aikaa sitten vastaava prosessi. SEPAn määräaikoja koskevalla
asetuksella asetettiin rajoituksia suoraveloituksista veloitettaville
siirtohinnoille ja poistettiin käytöstä suoraveloituksista veloitettavat
rajatylittävät siirtohinnat. Kotimaan siirtohintojen veloittamista voidaan
kuitenkin jatkaa vuoteen 2017. Monien kauppiaiden päätettyä siirtyä käyttämään
naapurimaiden korttitapahtumien vastaanottajia pankit ovat sitoutuneet
poistamaan suoraveloituksia koskevat toimitusmaksut käytöstä jo 1. syyskuuta
2013 mennessä.[13][14]
Kilpailuasioita koskevissa menettelyissä
hyväksyttyjen yksipuolisten sitoumusten seurauksena erittäin monissa unionin
rajatylittävissä korttimaksutapahtumissa noudatetaan jo tämän asetuksen
ensimmäisessä vaiheessa sovellettavia toimitusmaksujen enimmäistasoja. Tämän
vuoksi nämä enimmäistasot voidaan ottaa käyttöön nopeasti. Kotimaan
toimitusmaksuja olisi kuitenkin muutettava. Siksi kotimaan maksutapahtumille on
tarpeen myöntää siirtymäkausi. Ehdotus ei myöskään estä jäsenvaltioita
pitämästä voimassa tai ottamasta käyttöön kansallisen lainsäädännön mukaisesti
matalampia enimmäistasoja tai toimenpiteitä, joilla on vastaava tarkoitus tai
vaikutus.
Enimmäistasojen asettaminen toimitusmaksuille
hyödyttäisi lisäksi vähittäiskauppiaita, jotka siirtävät pankkeja
todennäköisemmin saamansa hyödyn edelleen asiakkailleen pankkialan vähäisemmän
kilpailun ja asiakasvaihtuvuuden vuoksi.
Kuluttajat maksavat toimitusmaksuja jo
välillisesti vähittäishinnoissa. Käteistä tai pankkikortteja käyttävät
kuluttajat tukevat lisäksi nykyisin muiden kuluttajien kalliimpien korttien
käyttöä. Voitaisiin väittää, että toimitusmaksujen alentaminen kannustaisi
pankkeja korottamaan kortinhaltijoilta veloitettavia maksuja. Tästä ei
kuitenkaan ole näyttöä. Vaikuttaa siltä, että korteista veloitettavat maksut
ovat sidoksissa pääasiassa vähittäispankkialalla käytävän kilpailun tasoon.
Vaikka tämä ehdotus edistää markkinoiden
yhdentymistä, markkinoillepääsyä sekä kuluttajien ja vähittäiskauppiaiden etua,
ei ole lainkaan varmaa, että se vaikuttaisi kielteisesti vakiintuneisiin
maksupalveluntarjoajiin ja pankkeihin. Enimmäistasojen asettamisen
toimitusmaksuille odotetaan vaikuttavan myönteisesti korttien hyväksymiseen
kaupoissa, mikä kannustaisi kuluttajia lisäämään korttien käyttöä. Korttitapahtumien
lukumäärän kasvu (korttien laajemman hyväksymisen ansiosta) ja
käteissuoritusten väheneminen voisivat ainakin osittain kompensoida tappioita,
joita pankeille saattaa aiheutua enimmäistasojen asettamisesta
toimitusmaksuille. Myös pankkiautomaattinostojen määrän väheneminen voisi
tuottaa kustannussäästöjä.
Suunnitellut 0,2 ja 0,3 prosentin
enimmäistasot perustuvat nk. MIT-testiin (Merchant Indifference Test), jonka
perusteella määritetään maksutaso, jonka kauppias olisi halukas maksamaan
verrattuaan kustannuksia, joita aiheutuu siitä, että asiakkaat käyttävät
maksukorttia, kustannuksiin, joita aiheutuu muulla maksuvälineellä kuin
kortilla suoritetuista maksuista (käteismaksuista). Luvut laskettiin tämän
testin perusteella käyttäen neljän kansallisen keskuspankin keräämiä tietoja.
Visa, MasterCard ja ranskalainen kotimainen Groupement Cartes Bancaires -järjestelmä
ovat hyväksyneet nämä luvut. Tämän vuoksi ehdotus on oikeassa suhteessa edellä
mainittuihin tavoitteisiin. Kaikkien ehdotettujen sääntöjen oikeasuhteisuus on
testattu, jotta sääntely olisi tarkoituksenmukaista ja oikeasuhteista.
Sääntelytavan valinta
Ehdotettu säädöstyyppi: asetus.
Muut vaihtoehdot eivät soveltuisi seuraavista
syistä:
Toimitusmaksutasot ja kilpailua rajoittavat
liiketoimintasäännöt edellyttävät teknistä standardointia ja mahdollisimman
laajaa yhdenmukaistamista. Tämän perusteella on suotavampaa antaa asetus kuin
direktiivi. Lisäksi useimmat eduista toteutuvat maksualan verkottumisen vuoksi
vasta sen jälkeen, kun kaikki EU:n jäsenvaltiot ovat siirtäneet koko sisäisen
maksuliikenteensä unionin laajuisiin maksuvälineisiin. Maksupalvelumarkkinoiden
pirstoutuneisuus on vaarassa jatkua, jos sääntelytavaksi valitaan direktiivi,
jonka täytäntöönpano saattaa vaihdella jäsenvaltiosta toiseen. Lisäksi
direktiivi viivästyttäisi SEPAan siirtymistä, koska direktiivin saattaminen
osaksi kansallista lainsäädäntöä vaatisi oman aikansa. Tämän vuoksi suositetaan
asetuksen valintaa korttimaksumarkkinoilla sekä mobiili- ja verkkopohjaisilla
korttimarkkinoilla veloitettavien toimitusmaksujen ja niillä noudatettavien
kilpailua rajoittavien liiketoimintasääntöjen sääntelytavaksi.
Asetuksessa kunnioitetaan perusoikeuksia ja
noudatetaan Euroopan unionin perusoikeuskirjassa tunnustettuja periaatteita,
erityisesti elinkeinovapautta ja oikeutta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin tai
puolueettomaan tuomioistuimeen, ja sitä on sovellettava näiden oikeuksien ja
periaatteiden mukaisesti.
4.           Talousarviovaikutukset
Ehdotuksella ei ole vaikutusta EU:n
talousarvioon.
5.           LISÄTIEDOT
Uudelleentarkastelu-, tarkistus- tai
raukeamislauseke
Ehdotus sisältää
uudelleentarkastelulausekkeen.
Euroopan talousalue
Ehdotettu toimenpide koskee ETA-sopimuksen
soveltamisalaan kuuluvaa asiaa, minkä vuoksi se on ulotettava koskemaan Euroopan
talousaluetta.
Ehdotuksen yksityiskohtainen kuvaus
Seuraavan lyhyen yhteenvedon tavoitteena on
helpottaa päätöksentekoprosessia hahmottelemalla asetuksen pääsisältöä.
Asetuksen 1 artiklan (Kohde ja soveltamisala)
mukaisesti asetus koskee sääntöjä, joita sovelletaan EU:ssa toteutettavista
maksukorttitapahtumista ja korttipohjaisista maksutapahtumista veloitettaviin
toimitusmaksuihin, kun maksutapahtuman maksunsaaja ja maksupalveluntarjoaja
sijaitsevat EU:ssa. Lisäksi asetus koskee kyseisiin maksuihin liittyviä
liiketoimintasääntöjä.
Asetuksen 2 artiklassa (Määritelmät) olevat
määritelmät on mahdollisuuksien mukaan sovitettu yhteen direktiivissä
2007/64/EY käytettyjen määritelmien kanssa. Koska asetuksella on kuitenkin
suppeampi soveltamisala kuin maksupalveludirektiivillä, osa määritelmistä on
räätälöity ehdotuksen tarpeiden mukaisiksi.
Asetuksen 3 artiklan (Kuluttajien
rajatylittävistä pankki- ja luottokorttitapahtumista veloitettavan
toimitusmaksun enimmäistaso) mukaisesti maksupalveluntarjoajille maksettavien
toimitusmaksujen enimmäistaso on kuluttajien rajatylittävissä
pankkikorttitapahtumissa 0,2 prosenttia ja luottokorttitapahtumissa 0,3
prosenttia. Enimmäismäärät tulevat voimaan kahden kuukauden kuluttua asetuksen
julkaisemisesta.
Asetuksen 4 artiklan (Kaikista kuluttajien
pankki- ja luottokorttitapahtumista veloitettavien toimitusmaksujen
enimmäistaso) mukaisesti maksupalveluntarjoajille maksettavien toimitusmaksujen
enimmäistaso on kuluttajien rajatylittävissä pankkikorttitapahtumissa 0,2 prosenttia
ja luottokorttitapahtumissa 0,3 prosenttia tapahtuman arvosta. Enimmäismäärät
tulevat voimaan kahden kuukauden kuluttua asetuksen julkaisemisesta.
Asetuksen 5 artiklassa (Säännösten kiertämisen
kieltäminen) säädetään, että pantaessa täytäntöön 3 ja 4 artiklassa tarkoitetut
enimmäistasot maksettujen ja vastaanotettujen toimitusmaksujen laskennassa
otetaan huomioon kortin myöntäjän ja korttijärjestelmän välillä vastaanotettuja
ja suoritettuja maksuja koskevat nettokorvaukset, kun arvioidaan säännösten kiertämistä.

Asetuksen 6 artiklassa (Lupien myöntäminen)
säädetään, ettei lupia, jotka korttijärjestelmät antavat korttien myöntämiseen
tai korttitapahtumien vastaanottamiseen, pitäisi rajata tiettyyn alueeseen vaan
niiden olisi katettava koko unionin alue.
Asetuksen 7 artiklassa (Korttijärjestelmien ja
tapahtumien käsittelyn erottaminen toisistaan) säädetään, että
korttijärjestelmät ja tahot, jotka vastaavat tapahtumien käsittelystä, olisi
erotettava organisatorisesti toisistaan. Lisäksi 7 artiklassa kielletään
alueellinen syrjintä käsittelysäännöissä mutta sallitaan tapahtumien
käsittelystä vastaavien tahojen järjestelmien tekninen yhteentoimivuus.
Asetuksen 8 artiklassa (Yhdistelmäkortit ja
sovelluksen valinta) säädetään, että maksuvälineen myöntäjä tekee päätöksen
siitä, voidaanko maksusovellusta käyttää samassa kortissa tai
mobiilikukkarossa. Käytetyn maksusovelluksen valintaa koskeva päätösvalta on
edelleen kuluttajalla, eikä maksuvälineen myöntäjä voi määrittää sitä ennakkoon
välineeseen sijoitettavilla automaattisilla mekanismeilla tai myyntipisteeseen
sijoitettavalla laitteella.
Asetuksen 9 artiklassa (Yhdistelemistä koskeva
kielto) tarkennetaan, että korttitapahtumia vastaanottavan pankin on tarjottava
eri korttilajit ja -merkit maksunsaajille erikseen ja veloitettava niistä
korttikohtainen maksu yhden hinnan sijaan. Lisäksi pankin on annettava tietoja
kuhunkin korttilajiin ja -merkkiin sovellettavien maksujen määristä.
Asetuksen 10 artiklassa (Kaikkien korttien
hyväksymistä koskeva sääntö) säädetään, etteivät maksujärjestelmät ja
maksupalveluntarjoajat voi vaatia vähittäiskauppiaita hyväksymään korttilajia
tai -merkkiä, jos kauppias hyväksyy toisen korttilajin tai -merkin, paitsi jos
kyseiseen korttilajiin tai -merkkiin sovelletaan samaa säänneltyä toimitusmaksua
kuin ensin mainittuun korttilajiin tai -merkkiin. Esimerkiksi kuluttajien
pankkikortteja hyväksyviä kauppiaita ei saa pakottaa hyväksymään kuluttajien
luottokortteja, mutta niitä voidaan vaatia hyväksymään muita kuluttajien
pankkikortteja.
Asetuksen 11 artiklassa (Ohjaamista koskevat
säännöt) säädetään, etteivät maksujärjestelmät ja maksupalveluntarjoajat voi
estää vähittäiskauppiaita ohjaamasta kuluttajia vähittäiskauppiaan suosiman
tietyn maksuvälineen käyttöön. Tämä ei kuitenkaan vaikuta maksupalveludirektiivin
ja kuluttajien oikeuksia koskevan direktiivin 19 artiklan nojalla
vahvistettujen alennuksia ja lisämaksuja koskevien sääntöjen soveltamiseen.
Maksujärjestelmät ja maksupalveluntarjoajat eivät voi estää vähittäiskauppiaita
antamasta kuluttajille tietoa toimitusmaksuista ja kauppiailta veloitettavista
palvelumaksuista.
Asetuksen 12 artiklassa (Maksunsaajalle
annettavat tiedot erillisistä maksutapahtumista) ilmoitetaan tiedot, jotka
maksupalveluntarjoajan on annettava kauppiaalle erillisen maksutapahtuman
toteuttamisen jälkeen. Lisäksi 12 artiklassa säädetään mahdollisuudesta antaa
nämä tiedot määräajoin.
Ehdotuksen 13 artiklassa (Toimivaltaiset
viranomaiset) säädetään menettelystä, jota noudatetaan asetuksen säännösten
soveltamisesta vastaavien viranomaisten nimeämisessä.
Asetuksen 14 artiklassa (Seuraamukset)
edellytetään, että jäsenvaltiot vahvistavat säännöt asetuksen säännösten
rikkomisesta määrättävistä seuraamuksista ja antavat ne tiedoksi komissiolle.
Asetuksen 15 artiklassa (Tuomioistuinten
ulkopuoliset valitukset ja oikeussuojakeinot) edellytetään, että jäsenvaltiot
vahvistavat maksunsaajien ja maksupalveluntarjoajien välisten riitojen
ratkaisemista koskevat erityisvaatimukset.
Asetuksen 16 artiklan (Uudelleentarkastelu)
mukaisesti asetusta ja erityisesti toimitusmaksun tasoa tarkastellaan uudelleen
neljän vuoden kuluttua asetuksen voimaantulosta. Kyseisessä artiklassa
vahvistetaan mekanismit, joita käytetään tämän asetuksen säännösten tehokkaan
soveltamisen arvioinnissa ja tarvittaessa muutosten ehdottamisessa asetukseen.
Ehdotuksen 17 artiklassa (Voimaantulo)
ilmoitetaan päivämäärä, jona asetus tulee voimaan.
2013/0265 (COD)
Ehdotus
EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON ASETUS
korttipohjaisista maksutapahtumista
veloitettavista toimitusmaksuista
(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)
EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN
UNIONIN NEUVOSTO, jotka
ottavat huomioon Euroopan unionin toiminnasta
tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 114 artiklan 1 kohdan,
ottavat huomioon Euroopan komission ehdotuksen,
sen jälkeen kun esitys
lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttäväksi säädökseksi on toimitettu
kansallisille parlamenteille,
ottavat huomioon Euroopan talous- ja
sosiaalikomitean lausunnon[15],
ottavat huomioon Euroopan keskuspankin
lausunnon[16],
noudattavat tavallista
lainsäätämisjärjestystä,
sekä katsovat seuraavaa:
(1)       Sisämarkkinoiden
pirstoutuminen vaikuttaa haitallisesti kilpailukykyyn, kasvuun ja työpaikkojen
luomiseen unionissa. Sisämarkkinoiden moitteeton toiminta edellyttää sähköisten
maksujen yhdentyneiden markkinoiden asianmukaista toimintaa ja niiden
toteuttamista haittaavien suorien ja epäsuorien esteiden poistamista, jotta
saadaan luotua markkinat, joilla ei tehdä eroa kansallisten ja rajatylittävien
maksujen välillä.
(2)       Euroopan parlamentin ja
neuvoston direktiivi 2007/64/EY[17]
on tarjonnut oikeusperustan unionin laajuisten sisämarkkinoiden luomiselle
maksuille, koska kyseisellä direktiivillä on helpotettu tuntuvasti
maksupalveluntarjoajien toimintaa ja annettu yhdenmukaiset säännöt maksupalveluiden
tarjoamisesta.
(3)       Euroopan parlamentin ja
neuvoston asetuksella (EY) N:o 924/2009[18]
otettiin käyttöön periaate, jonka mukaan rajatylittävistä euromääräisistä
maksuista veloitetaan käyttäjiltä sama palvelumaksu kuin vastaavista maksuista
jäsenvaltion sisällä, mukaan lukien kyseisen asetuksen soveltamisalaan kuuluvat
korttimaksut.
(4)       Euroopan parlamentin ja
neuvoston asetuksella (EY) N:o 260/2012[19]
vahvistettiin sisämarkkinoilla sovellettavat euromääräisiä tilisiirtoja ja
suoraveloituksia koskevat säännöt, joiden soveltamisalan ulkopuolelle jätettiin
kuitenkin korttipohjaiset maksut.
(5)       Euroopan parlamentin ja
neuvoston direktiivillä 2011/83/EU[20]
yhdenmukaistettiin tietyt kuluttajien ja elinkeinonharjoittajien välisiä
sopimuksia koskevat säännöt, mukaan lukien maksuvälineiden käytöstä aiheutuvia
kuluja koskevat säännöt, joiden perusteella jäsenvaltioiden edellytetään
kieltävän elinkeinonharjoittajia veloittamasta kuluttajilta tietyn
maksuvälineen käytöstä maksuja, jotka ylittävät elinkeinonharjoittajalle tämän
välineen käytöstä aiheutuvat kustannukset.
(6)       Jotta kuluttajat,
vähittäismyyjät ja yritykset voisivat saada täyden hyödyn sisämarkkinoista,
turvalliset, tehokkaat, kilpaillut ja innovatiiviset sähköiset maksut ovat
keskeisessä asemassa, ja niiden merkitys kasvaa entisestään maailman siirtyessä
kohti sähköistä kaupankäyntiä.
(7)       Monissa jäsenvaltioissa[21] valmistellaan parhaillaan
toimitusmaksuja sääntelevää lainsäädäntöä, joka kattaa monia eri osa-alueita,
kuten eri tasoilla veloitettaville toimitusmaksuille asetettavat enimmäistasot,
kauppiailta veloitettavat maksut, kaikkien korttien hyväksymistä koskevat
säännöt tai ohjaamista koskevat toimenpiteet. Joissakin jäsenvaltioissa
voimassa olevissa hallinnollisissa päätöksissä on suurta vaihtelua. Koska
toimitusmaksut aiheuttavat haittaa vähittäiskauppiaille ja kuluttajille,
kansallisella tasolla suunnitellaan toimitusmaksujen tasoa tai niiden
vaihtelevuutta koskevien uusien sääntelytoimenpiteiden käyttöönottoa Tällaiset
kansalliset toimenpiteet muodostaisivat todennäköisesti merkittäviä esteitä
sisämarkkinoiden toteuttamiselle korttimaksujen sekä korttipohjaisten verkko-
ja mobiilimaksujen alalla ja haittaisivat sen vuoksi palveluiden tarjoamisen
vapautta.
(8)       Maksukortit ovat
vähittäisostoissa yleisimmin käytetty sähköinen maksuväline. Unionin
maksukorttimarkkinoiden yhdentyminen on kuitenkin pahasti kesken, koska monet
maksusovellukset eivät voi levitä kansallisten rajojen ulkopuolelle tai uusilta
unionin laajuisilta palveluntarjoajilta estetään pääsy markkinoille.
Markkinoiden vähäinen yhdentyminen korottaa tällä hetkellä hintoja ja kaventaa
kuluttajille ja vähittäiskauppiaille tarjottavaa maksupalveluvalikoimaa sekä
rajoittaa mahdollisuuksia hyödyntää sisämarkkinoita. Sen vuoksi on tarpeen
poistaa korttimarkkinoiden, mukaan lukien korttitapahtumiin perustuvien
mobiili- ja verkkomaksujen markkinoiden, tehokasta toimintaa haittaavat esteet,
jotka jarruttavat edelleen täysin yhdentyneiden markkinoiden luomista.
(9)       Jotta sisämarkkinat
toimisivat tehokkaasti, sähköisten maksutapojen käyttöä olisi edistettävä ja
helpotettava vähittäiskauppiaiden ja kuluttajien hyödyksi. Kortteja ja muita
sähköisiä maksutapoja voidaan käyttää monipuolisemmin, mukaan lukien
mahdollisuudet suorittaa maksuja verkossa, sisämarkkinoiden ja sähköisen
kaupankäynnin hyödyntämiseksi, ja sähköiset maksutavat tarjoavat myös
vähittäiskauppiaille mahdollisesti turvallisia maksutapoja. Korttimaksujen ja
korttipohjaisten maksujen käyttö käteismaksujen sijaan voisi sen vuoksi
hyödyttää vähittäiskauppiaita ja kuluttajia edellyttäen, että
maksujärjestelmien käyttömaksut asetetaan taloudellisesti tehokkaalle tasolle,
samalla kun se edistäisi innovaatiotoimintaa ja uusien toimijoiden
markkinoillepääsyä.
(10)     Yksi merkittävimmistä
korttimaksujen ja korttipohjaisten maksujen sisämarkkinoiden toimintaa
haittaavista käytännöistä on toimitusmaksujen laajamittainen käyttö, sillä
kyseiset maksut eivät useimmissa jäsenvaltioissa kuulu minkään lainsäädännön
soveltamisalaan. Toimitusmaksut ovat pankkien välisiä maksuja, joita
sovelletaan yleensä korttitapahtumia vastaanottavien maksupalveluntarjoajien ja
tiettyyn korttijärjestelmään kuuluvia kortteja myöntävien
maksupalveluntarjoajien välillä. Toimitusmaksut muodostavat suuriman osan
maksuista, joita korttitapahtumia vastaanottavat maksupalveluntarjoajat
veloittavat kauppiailta jokaisesta korttitapahtumasta. Kauppiaat puolestaan
sisällyttävät nämä korttikustannukset tavaroiden ja palveluiden tavanomaisiin
hintoihin. Korttijärjestelmien välisen kilpailun päätarkoituksena näyttää
käytännössä olevan mahdollisimman monien kortteja myöntävien
maksupalveluntarjoajien (esimerkiksi pankkien) saaminen vakuuttuneiksi siitä,
että niiden kannattaa myöntää kyseisen järjestelmän kortteja, ja tämä yleensä
johtaa pikemminkin markkinoilla veloitettavien toimitusmaksujen nousuun
kuin laskuun, mikä on ristiriidassa markkinataloudessa käytävän
kilpailun yleensä aikaan saaman hintakurivaikutuksen kanssa. Toimitusmaksujen
säänteleminen parantaisi sisämarkkinoiden toimintaa.
(11)     Toimitusmaksujen nykyinen
suuri vaihtelu ja taso estävät uusien unionin laajuisten toimijoiden
ilmaantumisen alempiin toimitusmaksuihin perustuvien liiketoimintamallien
pohjalta, mikä on esteenä mahdollisille mittakaavaeduille ja tuotevarioinnista
saataville eduille sekä niistä johtuville tehokkuuseduille. Tämä vaikuttaa
kielteisesti vähittäiskauppiaisiin ja kuluttajiin sekä estää
innovaatiotoimintaa. Koska unionin laajuisten toimijoiden olisi tarjottava
kortteja myöntäville pankeille vähintään korkein toimitusmaksutaso
markkinoilla, joille ne haluavat päästä, nykyinen tilanne merkitsee myös
markkinoiden pirstoutuneisuuden jatkumista. Olemassa olevat kotimaiset
järjestelmät, jotka veloittavat alempia toimitusmaksuja tai eivät veloita niitä
lainkaan, voivat myös joutua poistumaan markkinoilta pankkien kohdistaessa
niihin painetta saadakseen suurempia toimitusmaksutuloja. Tämä rajoittaa
kuluttajien ja kauppiaiden saatavilla olevaa maksupalveluvalikoimaa, korottaa
kyseisten palveluiden hintoja ja heikentää niiden laatua, samalla kun
kuluttajien ja kauppiaiden mahdollisuudet käyttää unionin laajuisia
maksusovelluksia kaventuvat. Lisäksi vähittäiskauppiaat eivät voi välttää
maksujen välisiä eroja hyödyntämällä muiden jäsenvaltioiden pankkien tarjoamia
korttimaksujen hyväksymispalveluita. Maksujärjestelmien soveltamat
erityissäännöt edellyttävät myyntipaikan (vähittäiskauppiaan kotimaan)
toimitusmaksun soveltamista kuhunkin maksutapahtumaan. Tämä estää
korttitapahtumia vastaanottavia pankkeja tarjoamasta palveluitaan onnistuneesti
valtioiden rajojen yli. Se estää myös vähittäiskauppiaita alentamasta maksuista
aiheutuvia kustannuksiaan kuluttajien hyödyksi.
(12)     Komissio ja kansalliset
kilpailuviranomaiset eivät ole kyenneet korjaamaan tätä tilannetta soveltamalla
voimassa olevaa lainsäädäntöä.
(13)     Tämän vuoksi säädösten ja
hallinnollisten päätösten välisistä eroista johtuvan sisämarkkinoiden
pirstoutuneisuuden ja merkittävien kilpailunvääristymien välttämiseksi on
SEUT-sopimuksen 114 artiklan mukaisesti tarpeen toteuttaa toimenpiteitä
toimitusmaksujen korkeaan ja vaihtelevan tasoon liittyvän ongelman
ratkaisemiseksi ja sen mahdollistamiseksi, että maksupalveluntarjoajat voivat
tarjota palveluitaan valtioiden rajojen yli ja kuluttajat ja vähittäiskauppiaat
käyttää näitä rajatylittäviä palveluita.
(14)     Tämän asetuksen soveltaminen
ei vaikuta unionin ja kansallisten kilpailusääntöjen soveltamiseen. Se ei saisi
estää jäsenvaltioita pitämästä voimassa tai ottamasta käyttöön kansallisen
lainsäädännön mukaisesti matalampia enimmäistasoja tai toimenpiteitä, joilla on
vastaava tarkoitus tai vaikutus.
(15)     Tässä asetuksessa noudatetaan
asteittaista lähestymistapaa. Ensimmäisessä vaiheessa on tarpeen toteuttaa
toimenpiteitä, joilla helpotetaan maksukorttien myöntämistä ja maksukorttitapahtumien
vastaanottoa valtioiden rajojen yli. Antamalla kauppiaille mahdollisuus valita
korttitapahtumien vastaanottaja oman jäsenvaltionsa ulkopuolelta
(rajatylittävät korttitapahtumien vastaanotto) ja asettamalla rajojen yli
vastaanotetuista tapahtumista veloitettaville rajatylittäville
toimitusmaksuille enimmäistaso pyritään saamaan aikaan tarvittava
oikeudellisesti selkeä tilanne. Lisäksi maksuvälineiden myöntämistä tai
maksuvälinetapahtumien vastaanottoa koskevien toimilupien olisi oltava voimassa
unionissa ilman maantieteellisiä rajoituksia. Nämä toimenpiteet helpottaisivat
kortti-, verkko- ja mobiilimaksujen sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa
kuluttajien ja vähittäiskauppiaiden hyödyksi.
(16)     Kilpailuasioita koskevissa
menettelyissä hyväksyttyjen yksipuolisten sitoumusten seurauksena monissa
unionin rajatylittävissä korttimaksutapahtumissa noudatetaan jo tämän asetuksen
ensimmäisessä vaiheessa sovellettavia toimitusmaksujen enimmäistasoja. Tämän
vuoksi kyseisiin tapahtumiin liittyvien säännösten olisi tultava voimaan
nopeasti, sillä ne tarjoavat vähittäiskauppiaille mahdollisuuden etsiä
edullisempia korttitapahtumien vastaanottopalveluita valtioiden rajojen yli ja
kannustavat kotimaisia pankkiyhteisöjä tai -järjestelmiä alentamaan maksuja, joita
ne veloittavat korttitapahtumien vastaanotosta.
(17)     Kotimaan maksutapahtumille on
tarpeen tarjota siirtymäkausi, jotta maksupalveluntarjoajilla ja järjestelmillä
olisi aikaa mukautua uusiin vaatimuksiin. Tämän vuoksi kuluttajien
korttitapahtumista veloitettaville toimitusmaksuille asetetut enimmäistasot
olisi kahden vuoden kuluttua tämän asetuksen voimaantulosta laajennettava
koskemaan sekä rajatylittäviä että kotimaan maksuja korttipohjaisten maksujen
sisämarkkinoiden toteuttamiseksi.
(18)     Korttitapahtumien
rajatylittävän vastaanoton helpottamiseksi kaikista kuluttajien (rajatylittävistä
ja kotimaan) pankkikorttitapahtumista ja tällaisiin tapahtumiin
perustuvista korttipohjaisista maksutapahtumista veloitettavan
toimitusmaksun enimmäistaso olisi asetettava 0,20 prosenttiin ja kaikista
kuluttajien (rajatylittävistä ja kotimaan) luottokorttitapahtumista ja
tällaisiin tapahtumiin perustuvista korttipohjaisista maksutapahtumista
veloitettavan toimitusmaksun enimmäistaso 0,30 prosenttiin.
(19)     Nämä enimmäistasot perustuvat
taloustieteellisessä kirjallisuudessa kehitettyyn MIT-testiin (Merchant
Indifference Test), jonka perusteella määritetään maksutaso, jonka kauppias
olisi halukas maksamaan verrattuaan kustannuksia, joita aiheutuu siitä, että
asiakkaat käyttävät maksukorttia, kustannuksiin, joita aiheutuu muulla
maksuvälineellä kuin kortilla suoritetuista maksuista (käteismaksuista), kun
otetaan huomioon korttitapahtumia vastaanottavien pankkien kauppiailta
veloittama palvelumaksu, joka lisätään toimitusmaksuun. Tämä edistää
tehokkaiden maksuvälineiden käyttöä lisäämällä sellaisten korttien käyttöä,
jotka tuottavat suurempia maksutapahtumiin liittyviä etuja, ja estää samalla
kohtuuttomien maksujen veloittamista kauppiailta, jotka maksattaisivat
piilokustannuksia kuluttajilla. Kauppiailta veloitettavat maksut saattavat
nousta kohtuuttomiksi myös yhteisten toimitusmaksujärjestelyiden vuoksi, koska
kauppiaat ovat haluttomia kieltäytymään hyväksymästä kalliita maksuvälineitä
peläten liiketoiminnan menettämistä. Kokemus on osoittanut, että kyseiset tasot
ovat oikeasuhtaisia, sillä ne eivät kyseenalaista kansainvälisten
korttijärjestelmien ja maksupalveluntarjoajien toimintaa. Ne tuottavat myös
etuja vähittäiskauppiaille ja kuluttajille sekä tarjoavat oikeusvarmuuden.
(20)     Tämän asetuksen olisi
katettava kaikki maksutapahtumat, joissa maksajan maksupalveluntarjoaja ja
maksunsaajan maksupalveluntarjoaja ovat sijoittautuneet unioniin.
(21)     Euroopan digitaalistrategiassa
vahvistetun teknologianeutraaliuden periaatteen mukaisesti tätä asetusta olisi
sovellettava korttipohjaisiin maksutapahtumiin riippumatta ympäristöstä, jossa
tapahtuma toteutetaan, mukaan lukien vähittäiskaupassa käytettävät
maksuvälineet ja -palvelut, jotka voivat olla verkon ulkopuolisia välineitä ja palveluita
taikka verkko- tai mobiilivälineitä ja -palveluita.
(22)     Maksutapahtumat toteutetaan
yleensä kahden pääasiallisen liiketoimintamallin perusteella, eli nk. kolmen
osapuolen maksukorttijärjestelmien (kortinhaltija – korttitapahtuman
vastaanottava ja kortteja myöntävä järjestelmä – kauppias) tai neljän osapuolen
maksukorttijärjestelmien (kortinhaltija – kortteja myöntävä pankki –
korttitapahtumia vastaanottava pankki – kauppias) perusteella. Monet neljän
osapuolen maksukorttijärjestelmät käyttävät nimenomaista toimitusmaksua, joka
on useimmiten monenvälinen. Kolmen osapuolen korttijärjestelmissä veloitettavat
toimitusmaksut (maksut, joita korttitapahtumia vastaanottavat pankit maksavat
tarjotakseen kannustimia korttien myöntämiseen ja käyttöön) ovat implisiittisiä.
Implisiittisten toimitusmaksujen olemassaolon tunnustamiseksi ja tasapuolisten
toimintaedellytysten luomisen edistämiseksi kolmen osapuolen
maksukorttijärjestelmät, jotka käyttävät maksupalveluntarjoajia korttien
myöntäjinä tai korttitapahtumien vastaanottajina, olisi katsottava neljän
osapuolen maksukorttijärjestelmiksi, ja niiden olisi noudatettava samoja
sääntöjä, kun taas liiketoimintasääntöihin liittyviä avoimuutta lisääviä
toimenpiteitä ja muita toimenpiteitä olisi sovellettava kaikkiin
palveluntarjoajiin.
(23)     On tärkeää varmistaa, ettei
maksupalveluntarjoajien maksamia tai vastaanottamia toimitusmaksuja koskevia
säännöksiä kierretä kortteja myöntäville maksupalveluntarjoajille
suoritettavien vaihtoehtoisten maksujen avulla. Tämän välttämiseksi
nettokorvaus, jonka maksukorttijärjestelmä maksaa kortteja myöntävän
maksupalveluntarjoajan suorittamista ja vastaanottamista maksuista, olisi
katsottava toimitusmaksuksi. Tarkistettaessa, kierretäänkö säännöksiä,
toimitusmaksun laskennassa olisi otettava huomioon niiden maksujen tai
kannustinten kokonaismäärä, jotka kortteja myöntävä maksupalveluntarjoaja
vastaanottaa maksukorttijärjestelmältä säännellyistä maksutapahtumista ja
joista vähennetään kortteja myöntävän maksupalveluntarjoajan järjestelmälle
suorittamat maksut. Huomioon otettava maksut ja kannustimet voisivat olla
suoria (ts. perustua lukumäärään tai olla tapahtumakohtaisia) tai välillisiä
(mukaan lukien markkinakannustimet, hyvitykset ja tiettyjen tapahtumamäärien
saavuttamisesta myönnettävät alennukset).
(24)     Kuluttajat eivät aina ole
tietoisia maksuista, joita kauppiaat suorittavat kuluttajien käyttämästä
maksuvälineestä. Samaan aikaan monet kortteja myöntävien
maksupalveluntarjoajien soveltamat kannustimet (kuten matkakupongit, hyvitykset,
alennukset, maksupalautukset, maksuttomat vakuutukset jne.) saattavat ohjata
kuluttajia sellaisten maksuvälineiden käyttöön, joista kortteja myöntävät
maksupalveluntarjoajat voivat veloittaa korkeita maksuja. Tämän estämiseksi
toimenpiteitä, joilla asetetaan rajoituksia toimitusmaksuille, olisi
sovellettava vain sellaisiin maksukortteihin, joista on tullut massatuotteita
ja joita kauppiaiden on yleensä vaikea kieltäytyä vastaanottamasta niiden
laajamittaisen myöntämisen ja käytön vuoksi (näitä ovat kuluttajien pankki- ja
luottokortit). Markkinoiden toiminnan tehostamiseksi alan sääntelemättömissä
osissa ja liiketoiminnan siirtymisen rajoittamiseksi alan säännellyistä osista
sääntelemättömiin osiin on tarpeen ottaa käyttöön joitakin toimenpiteitä, mukaan
lukien maksujärjestelmän ja infrastruktuurin erottaminen toisistaan,
maksunsaajan maksajaan kohdistamat ohjaustoimet ja sen mahdollistaminen, että
maksunsaaja voi valita maksuvälineet, jotka se hyväksyy.
(25)     Järjestelmän ja
infrastruktuurin erottamisen toisistaan odotetaan mahdollistavan sen, että
kaikki korttitapahtumien käsittelijät voivat kilpailla järjestelmien
asiakkaista. Koska käsittelykustannukset muodostavat merkittävän osan korttien
hyväksymisestä aiheutuvista kokonaiskustannuksista, on tärkeää, että tämä
arvoketjun osa avataan tehokkaalle kilpailulle. Järjestelmän ja
infrastruktuurin erottamisen perusteella korttijärjestelmien ja käsittelystä
vastaavien tahojen olisi oltava riippumattomia oikeudellisen muodon,
organisaation ja päätöksentekomenettelyn osalta. Ne eivät saisi harjoittaa
syrjintää esimerkiksi tarjoamalla toisilleen suosituimmuuskohtelua tai
sisäpiiritietoja, jotka eivät ole niiden kyseisellä markkinasegmentillä
toimivien kilpailijoiden saatavilla, asettamalla markkinasegmentillään
toimiville kilpailijoilleen kohtuuttomia tiedonantovaatimuksia, myöntämällä
toistensa toiminnoille ristikkäistukia tai käyttämällä yhteisiä
hallintojärjestelyitä. Tällaiset syrjivät käytännöt edistävät markkinoiden
pirstoutuneisuutta, vaikuttavat kielteisesti uusien tulokkaiden
markkinoillepääsyyn ja estävät unionin laajuisia toimijoita tulemasta
markkinoille, mikä estää kortti-, verkko- ja mobiilimaksujen sisämarkkinoiden
toteuttamista ja aiheuttaa siten haittaa vähittäiskauppiaille, yrityksille ja
kuluttajille.
(26)     Maksukorttijärjestelmien
soveltamat säännöt ja maksupalveluntarjoajien noudattamat käytännöt saavat
usein aikaan sen, että kauppiaat ja kuluttajat ovat tietämättömiä maksujen
välisistä eroista, mikä heikentää markkinoiden avoimuutta; tämä tapahtuu
esimerkiksi maksuja yhdistämällä tai siten, että kauppiaita kielletään
valitsemasta edullisempien korttipalveluntarjoajien yhteiskäytössä olevia
kortteja tai ohjaamasta kuluttajia tällaisten edullisempien korttien käyttöön.
Vaikka kauppiaat olisivatkin tietoisia kustannuseroista, korttijärjestelmien
säännöt estävät niitä usein pyrkimästä alentamaan maksuja.
(27)     Kustannuksissa, joita
maksuvälineistä aiheutuu maksunsaajalle, on eroja, sillä tietyt välineet ovat
muita kalliimpia. Lukuun ottamatta tilanteita, joissa lainsäädännössä säädetään
maksuvälineen käytöstä tietyissä maksuissa tai joissa maksuvälineen
hyväksymisestä ei voida kieltäytyä, koska kyse on laillisesta maksuvälineestä,
maksunsaajan olisi voitava vapaasti ohjata maksajia tietyn maksuvälineen
käyttöön. Korttijärjestelmät ja maksupalveluntarjoajat asettavat maksunsaajille
monenlaisia rajoituksia tässä yhteydessä, esimerkiksi rajoittamalla
maksunsaajan mahdollisuutta kieltäytyä tiettyjen maksuvälineiden
hyväksymisestä, kun kyse on pienistä summista, asettamalla rajoituksia sille,
mitä tietoja maksajalle annetaan maksuista, jotka maksunsaajalta on veloitettu
tietyistä maksuvälineistä tai rajoittamalla kassapäätteiden määrää maksunsaajan
liikkeessä, jossa hyväksytään tiettyjä maksuvälineitä. Kyseiset rajoitukset
olisi kumottava.
(28)     Direktiiviehdotuksen
(COM(2013) 547) 55 artiklan mukaisesti maksunsaaja voi ohjata maksajaa tietyn
maksuvälineen käyttöön. Maksunsaaja ei kuitenkaan saisi veloittaa maksuja
sellaisten maksuvälineiden käytöstä, joista veloitettavia toimitusmaksuja
säännellään tämän asetuksen mukaisesti, koska lisämaksujen veloittamisesta
saatavat hyödyt jäävät kyseisenkaltaisissa tilanteissa vähäisiksi mutta
aiheuttavat ongelmia markkinoilla.
(29)     Kaikkien korttien hyväksymistä
koskeva sääntö on kortteja myöntävien maksupalveluntarjoajien ja
maksukorttijärjestelmien maksunsaajille asettama kaksinkertainen velvoite,
jonka mukaan maksunsaajien on hyväksyttävä kaikki saman tuotemerkin kortit
(kaikkien tuotteiden hyväksymistä koskeva osuus) riippumatta korttien
välisistä kustannuseroista ja riippumatta siitä, mikä yksittäinen pankki on
myöntänyt kyseisen kortin (kaikkien myöntäjien hyväksymistä koskeva
osuus). On kuluttajien edun mukaista, ettei maksunsaaja voi kohdella korttien
myöntäjiä tai kortinhaltijoita syrjivästi saman korttilajin osalta ja että
maksujärjestelmät ja maksupalveluntarjoajat voivat asettaa tällaisen
velvoitteen maksunsaajille. Vaikka kaikkien myöntäjien hyväksymistä
koskeva osuus kaikkien korttien hyväksymistä koskevasta säännöstä on perusteltu
sääntö maksukorttijärjestelmässä, koska se estää maksunsaajia syrjimästä
kortteja myöntäviä yksittäisiä pankkeja, kaikkien tuotteiden
hyväksymistä koskevassa osuudessa on olennaisilta osin kyse kytkykaupasta,
jonka vaikutuksesta edullisten korttien hyväksyminen kytketään kalliimpien
korttien hyväksymiseen. Kaikkien tuotteiden hyväksymistä koskevan
osuuden poistaminen kaikkien korttien hyväksymistä koskevasta säännöstä antaisi
kauppiaille mahdollisuuden rajata tarjoamansa maksukorttivalikoima vain
edullisempiin maksukortteihin, mikä hyödyttäisi myös kuluttajia kauppiaille
aiheutuvien kustannusten alenemisen myötä. Pankkikortteja hyväksyviä kauppiaita
ei pakotettaisi hyväksymään myös luottokortteja eikä luottokortteja hyväksyviä
kauppiaita hyväksymään yrityskortteja. Kuluttajien suojaamiseksi ja sen
mahdollistamiseksi, että kuluttajilla on tilaisuus käyttää maksukortteja
mahdollisimman usein, kauppiaat olisi velvoitettava hyväksymään kaikki kortit,
joista veloitetaan samaa säänneltyä toimitusmaksua. Tällainen rajoitus lisäisi
myös kilpailua sellaisten korttien osalta, joista veloitettavia toimitusmaksuja
ei säännellä tämän asetuksen nojalla, sillä kauppiaat saisivat vahvemman
neuvotteluaseman suhteessa ehtoihin, joilla ne hyväksyvät kyseiset kortit.
(30)     Kaikkien korttien hyväksymistä
koskevalle säännölle asetettujen rajoitusten tehokas toiminta edellyttää
välttämättä tiettyjen tietojen antamista. Maksunsaajien olisi ensiksikin
voitava tunnistaa eri korttilajit. Tämän vuoksi eri korttilajien olisi oltava
tunnistettavissa korttien ulkonäön perusteella ja sähköisesti laitteessa.
Lisäksi myös maksajalle olisi annettava tietoa maksuvälineen (-välineiden)
hyväksymisestä tietyssä myyntipisteessä. On välttämätöntä, että maksunsaaja
ilmoittaa maksajalle tietyn korttimerkin käyttöä koskevista rajoituksista
samaan aikaan ja samoin ehdoin kuin ilmoittaessaan maksajalle tietyn
korttimerkin hyväksymisestä.
(31)     Sen varmistamiseksi, että
muutoksenhaku on mahdollista, jos tätä asetusta on sovellettu virheellisesti
tai jos maksupalvelunkäyttäjien ja -tarjoajien välillä ilmenee riitoja,
jäsenvaltioiden olisi otettava käyttöön asianmukaiset ja tehokkaat
tuomioistuinten ulkopuoliset valitus- ja muutoksenhakumenettelyt.
Jäsenvaltioiden olisi annettava tämän asetuksen rikkomiseen sovellettavia
seuraamuksia koskevat säännöt ja varmistettava, että nämä seuraamukset ovat
tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia ja että niitä sovelletaan.
(32)     Jäsenvaltiot eivät voi
riittävällä tavalla saavuttaa tämän asetuksen tavoitteita eli vahvistaa
maksukorttitapahtumia sekä korttimaksuihin pohjautuvia verkko- ja
mobiilitapahtumia koskevia yhdenmukaisia vaatimuksia, vaan ne voidaan toiminnan
laajuuden vuoksi saavuttaa paremmin unionin tasolla, joten unioni voi toteuttaa
toimenpiteitä Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 5 artiklassa vahvistetun
toissijaisuusperiaatteen mukaisesti. Mainitussa artiklassa vahvistetun
suhteellisuusperiaatteen mukaisesti tässä asetuksessa ei ylitetä sitä, mikä on
näiden tavoitteiden saavuttamiseksi tarpeen.
(33)     Tässä asetuksessa
kunnioitetaan perusoikeuksia ja noudatetaan Euroopan unionin
perusoikeuskirjassa tunnustettuja periaatteita, erityisesti oikeutta
tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin tai puolueettomaan tuomioistuimeen,
elinkeinovapautta ja kuluttajansuojaa, ja sitä on sovellettava näiden
oikeuksien ja periaatteiden mukaisesti,
OVAT HYVÄKSYNEET TÄMÄN ASETUKSEN:
I LUKU
YLEISET SÄÄNNÖKSET
1 artikla
Soveltamisala
1.           Tässä asetuksessa
vahvistetaan unionissa toteutettuja maksukorttitapahtumia koskevat tekniset ja
liiketoimintaa koskevat vaatimukset, joita sovelletaan, jos sekä maksajan
maksupalveluntarjoaja että maksunsaajan maksupalveluntarjoaja ovat
sijoittautuneet unioniin.
2.           Tätä asetusta ei sovelleta
maksuvälineisiin, joita voidaan käyttää vain rajallisessa verkossa, joka on
suunniteltu tarkkaan määriteltyjen tarpeiden täyttämiseksi maksuvälineiden
avulla ja jota voidaan käyttää vain rajallisesti, koska kyseisen erityisen
välineen haltija voi käyttää sitä tavaroiden tai palveluiden hankkimiseen ainoastaan
välineen myöntäjän tiloissa tai palveluntarjoajien rajallisessa verkossa
välineen ammattimaisen myöntäjän kanssa tehdyn suoran kaupallisen sopimuksen
nojalla tai koska sitä voidaan käyttää vain rajallisen tavara- tai
palveluvalikoiman hankkimiseen.
3.           Tämän asetuksen II luku ei
koske seuraavia:
a)      yrityskorteilla toteutettavat
maksutapahtumat;
b)      pankkiautomaateista tehtävät
käteisnostot; ja
c)      kolmen osapuolen maksukorttijärjestelmien
myöntämillä korteilla toteutettavat maksutapahtumat.
4.           Jäljempänä olevaa 7 artiklaa
ei sovelleta kolmen osapuolen maksukorttijärjestelmiin.
2 artikla
Määritelmät
Tätä asetusta sovellettaessa tarkoitetaan
(1)
’maksutapahtumien vastaanottajalla’
maksupalveluntarjoajaa, joka tekee maksunsaajan kanssa suoran tai epäsuoran
sopimuksen maksunsaajan maksutapahtumien käsittelystä;
(2)
’korttien myöntäjällä’ maksupalveluntarjoajaa, joka
tekee maksajan kanssa suoran tai epäsuoran sopimuksen maksajan maksutapahtumien
käynnistämisestä, käsittelemisestä ja toteuttamisesta;
(3)
’kuluttajalla’ luonnollista henkilöä, jonka tämän
asetuksen soveltamisalaan kuuluvat maksupalvelusopimukset eivät liity kyseisen
henkilön elinkeinon, liiketoiminnan tai ammatin harjoittamiseen;
(4)
’pankkikorttitapahtumalla’ korttimaksutapahtumaa,
mukaan lukien rahakorttitapahtumat, jotka liittyvät käyttö- tai talletustiliin,
jolta tapahtuma veloitetaan enintään 48 tunnin kuluttua siitä, kun tapahtuma
hyväksyttiin/käynnistettiin;
(5)
’luottokorttitapahtumalla’ korttimaksutapahtumaa,
jossa tapahtuma toteutetaan yli 48 tunnin kuluttua siitä, kun tapahtuma
hyväksyttiin/käynnistettiin;
(6)
’yrityskortilla’ mitä tahansa yrityksille tai
julkisyhteisöille tai julkisoikeudellisille laitoksille myönnettyjä
maksukortteja, joiden käyttö on rajattu työntekijöiden tai virkamiesten
työtehtäviin liittyviin kuluihin, tai liiketoimintaa harjoittaville itsenäisinä
ammatinharjoittajina toimiville luonnollisille henkilöille myönnettäviä
kortteja, joiden käyttö on rajattu itsenäisten ammatinharjoittajien tai heidän
työntekijöidensä työtehtäviin liittyviin kuluihin;
(7)
’korttipohjaisella maksutapahtumalla’ palvelua,
jota käytetään maksutapahtuman saattamiseksi päätökseen millä tahansa kortti-
tai televiestintälaitteella, digitaalisella tai tietoteknisellä laitteella
taikka ohjelmistolla, jos tuloksena on maksukorttitapahtuma. Korttipohjaiset
maksutapahtumat eivät kata muunlaisiin maksupalveluihin perustuvia tapahtumia;
(8)
’rajatylittävällä maksutapahtumalla’ maksajan tai
maksunsaajan käynnistämää korttimaksutapahtumaa tai korttipohjaista
maksutapahtumaa, jossa maksajan maksupalveluntarjoaja ja maksunsaajan
maksupalveluntarjoaja ovat sijoittautuneet eri jäsenvaltioihin tai jossa
maksukortin myöntää maksupalveluntarjoaja, joka sijaitsee eri jäsenvaltiossa
kuin myyntipiste;
(9)
’toimitusmaksulla’ maksua, joka maksetaan suoraan
tai välillisesti (ts. kolmannen osapuolen välityksellä) jokaisesta tapahtumasta
maksukorttitapahtumaan tai maksukorttipohjaiseen tapahtumaan osallistuvan
maksajan tai maksunsaajan maksupalveluntarjoajien välillä;
(10)
’kauppiaalta veloitettavalla palvelumaksulla’
maksua, jonka maksunsaaja suorittaa korttitapahtumien vastaanottajalle kustakin
tapahtumasta ja joka muodostuu toimitusmaksusta, maksujärjestelmän
veloittamasta maksusta ja käsittelymaksusta sekä korttitapahtumien
vastaanottajan katteesta;
(11)
’maksunsaajalla’ luonnollista henkilöä tai
oikeushenkilöä, jonka on tarkoitus vastaanottaa maksutapahtuman kohteena olevat
varat;
(12)
’maksajalla’ luonnollista henkilöä tai
oikeushenkilöä, joka on maksutilin haltija ja joka antaa maksutoimeksiannon
kyseiseltä maksutililtä tai, jos maksutiliä ei ole, luonnollista henkilöä tai
oikeushenkilöä, joka antaa maksutoimeksiannon;
(13)
’maksukorttijärjestelmällä’ kaikkialla unionissa ja
jäsenvaltioiden sisällä toteutettavien maksutapahtumien toteuttamista koskevien
sääntöjen, käytäntöjen, standardien ja/tai täytäntöönpanoa koskevien ohjeiden
yhtenäistä kokonaisuutta, joka on erillinen sellaisesta infrastruktuuri- tai
maksujärjestelmästä, jolla tuetaan sen toimintaa;
(14)
’neljän osapuolen maksukorttijärjestelmällä’
maksukorttijärjestelmää, jossa maksut suoritetaan kortinhaltijan maksutililtä
maksunsaajan maksutilille järjestelmän, maksukortteja myöntävän
maksupalveluntarjoajan (joka edustaa kortinhaltijaa) ja korttitapahtumia
vastaanottavan maksupalveluntarjoajan (joka edustaa maksunsaajaa) välityksellä,
sekä samaan rakenteeseen perustuvat korttipohjaiset tapahtumat;
(15)
’kolmen osapuolen maksukorttijärjestelmällä’
maksukorttijärjestelmää, jossa maksut suoritetaan maksutililtä, jota
järjestelmä pitää kortinhaltijan lukuun, maksutilille, jota järjestelmä pitää
maksunsaajan lukuun, ja samaan rakenteeseen perustuvia korttipohjaisia
tapahtumia. Kun kolmen osapuolen maksukorttijärjestelmä antaa muille
maksupalveluntarjoajille toimiluvan maksukorttien myöntämiseen ja/tai
korttitapahtumien vastaanottamiseen, se katsotaan neljän osapuolen
maksukorttijärjestelmäksi;
(16)
’maksuvälineellä’ henkilökohtaista laitetta ja/tai
menettelytapoja, joista maksupalvelunkäyttäjä ja -tarjoaja ovat keskenään
sopineet ja joita maksupalvelunkäyttäjä käyttää tai joita käytetään sen
puolesta maksutoimeksiannon antamiseen;
(17)
’korttipohjaisella maksuvälineellä’ mitä tahansa
maksuvälinettä, mukaan lukien kortit, matkapuhelimet, tietokoneet tai mitkä
tahansa muut tekniset laitteet, jotka sisältävät asianmukaisen sovelluksen ja
joita maksaja käyttää antaakseen maksutoimeksiannon, joka ei ole asetuksen (EU)
N:o 260/2012 2 artiklassa määritelty tilisiirto tai suoraveloitus;
(18)
’maksusovelluksella’ tietokoneohjelmistoa tai
vastaavaa, joka on ladattu korttipohjaisten maksutapahtumien käynnistämisen
mahdollistavalle laitteelle, jolla maksaja voi antaa maksutoimeksiantoja;
(19)
’maksutoimeksiannolla’ maksajan
maksupalveluntarjoajalleen antamaa määräystä toteuttaa maksutapahtuma;
(20)
’maksukorttitapahtumalla’ maksutapahtumaa, joka on
toteutettu maksukortilla tai käyttäen maksukorttitapahtuman infrastruktuuria ja
joka perustuu maksukorttitapahtuman liiketoimintasääntöihin;
(21)
’maksupalveluntarjoajalla’ luonnollista henkilöä
tai oikeushenkilöä, jolla on lupa tarjota direktiivin 2007/64/EY liitteessä
lueteltuja maksupalveluita. Maksupalveluntarjoaja voi olla korttien myöntäjä
tai korttitapahtumien vastaanottaja taikka molempia;
(22)
’maksupalvelunkäyttäjällä’ luonnollista henkilöä
tai oikeushenkilöä, joka käyttää maksupalvelua joko maksajan tai maksunsaajan
tai molempien ominaisuudessa;
(23)
’maksutapahtumalla’ maksajan käynnistämää tai tämän
lukuun käynnistettyä tai maksunsaajan käynnistämää toimenpidettä, jossa on kyse
varojen siirtämisestä, maksajan ja maksunsaajan välisistä velvoitteista
riippumatta;
(24)
’käsittelyllä’ maksutapahtuman käsittelypalvelun
suorittamista niiden toimenpiteiden osalta, jotka ovat edellytyksenä
korttitapahtumien vastaanottajan ja korttien myöntäjän välisen maksumääräyksen
käsittelylle;
(25)
’käsittelystä vastaavalla taholla’ luonnollista
henkilöä tai oikeushenkilöä, joka tarjoaa maksutapahtuman käsittelypalvelut.
II luku
Toimitusmaksut
3 artikla
Kuluttajien rajatylittävistä pankki- tai luottokorttitapahtumista veloitettavat
toimitusmaksut
1.           Kahden kuukauden kuluttua
tämän asetuksen voimaantulosta maksupalveluntarjoajat eivät saa tarjota eivätkä
veloittaa rajatylittävistä pankkikorttitapahtumista tapahtumakohtaista
toimitusmaksua tai muuta sovittua tarkoitukseltaan tai vaikutukseltaan
vastaavaa korvausta, jonka osuus tapahtuman arviosta on yli 0,2 prosenttia.
2.           Kahden kuukauden kuluttua
tämän asetuksen voimaantulosta maksupalveluntarjoajat eivät saa tarjota eivätkä
veloittaa rajatylittävistä luottokorttitapahtumista tapahtumakohtaista
toimitusmaksua tai muuta sovittua tarkoitukseltaan tai vaikutukseltaan
vastaavaa korvausta, jonka osuus tapahtuman arviosta on yli 0,3 prosenttia.
4 artikla
Kaikista kuluttajien pankki- tai luottokorttitapahtumista veloitettavat
toimitusmaksut
1.           Kahden vuoden kuluttua tämän
asetuksen voimaantulosta maksupalveluntarjoajat eivät saa tarjota eivätkä
veloittaa mistään pankkikorttipohjaisesta tapahtumasta tapahtumakohtaista
toimitusmaksua tai muuta sovittua tarkoitukseltaan tai vaikutukseltaan
vastaavaa korvausta, jonka osuus tapahtuman arviosta on yli 0,2 prosenttia.
2.           Kahden vuoden kuluttua tämän
asetuksen voimaantulosta maksupalveluntarjoajat eivät saa tarjota eivätkä
veloittaa mistään luottokorttipohjaisesta tapahtumasta tapahtumakohtaista
toimitusmaksua tai muuta sovittua tarkoitukseltaan tai vaikutukseltaan
vastaavaa korvausta, jonka osuus tapahtuman arviosta on yli 0,3 prosenttia.
5 artikla
Säännösten kiertämisen kieltäminen
Sovellettaessa 3 ja 4 artiklassa tarkoitettuja
enimmäistasoja kortteja myöntävän pankin maksukorttijärjestelmältä saamat nettokorvaukset,
jotka liittyvät maksutapahtumiin tai niihin liittyvään toimintaan, on
katsottava osaksi toimitusmaksua.
III luku
Liiketoimintasäännöt
6 artikla
Toimilupien myöntäminen
1.           Kaikki unionin sisäiset
alueelliset rajoitukset tai vaikutuksiltaan vastaavat säännöt
toimilupasopimuksissa, jotka koskevat maksukorttien myöntämistä tai
maksukorttitapahtumien vastaanottoa, on kiellettävä.
2.           Kaikki unionin sisäiset
alueelliset rajoitukset tai vaikutuksiltaan vastaavat säännöt neljän osapuolen
maksukorttijärjestelmien säännöissä, on kiellettävä.
3.           Kaikki vaatimukset tai
velvoitteet, jotka koskevat maakohtaisen toimiluvan tai luvan hankkimista
rajatylittävään toimintaan, tai vaikutuksiltaan vastaavat säännöt
toimilupasopimuksissa, jotka koskevat maksukorttien myöntämistä tai
maksukorttitapahtumien vastaanottoa, on kiellettävä.
4.           Kaikki vaatimukset tai
velvoitteet, jotka koskevat maakohtaisen toimiluvan tai luvan hankkimista
rajatylittävään toimintaan, tai vaikutuksiltaan vastaavat säännöt neljän
osapuolen maksukorttijärjestelmissä on kiellettävä.
7 artikla
Maksukorttijärjestelmän ja käsittelystä vastaavien tahojen erottaminen
toisistaan
1.           Maksukorttijärjestelmien ja
käsittelystä vastaavien tahojen on oltava riippumattomia oikeudellisen muodon,
organisaation ja päätöksenteon osalta. Ne eivät saa harjoittaa minkäänlaista
syrjintää yhtäältä tytäryritystensä tai osakkeenomistajiensa välillä ja
toisaalta järjestelmien käyttäjien ja muiden sopimuskumppaneiden välillä
eivätkä varsinkaan asettaa millään tavalla minkään tarjoamansa palvelun
tarjoamisen ehdoksi, että niiden sopimuskumppani hyväksyy minkä tahansa muun
niiden tarjoaman palvelun.
2.           Maksukorttijärjestelmien on
mahdollistettava erillisiä korttitapahtumia koskevien hyväksymis- ja
toteutusviestien erottaminen toisistaan ja se, että viestien käsittelystä
vastaavat eri tahot.
3.           Alueellinen syrjintä
maksukorttijärjestelmien käyttämissä käsittelysäännöissä on kiellettävä.
4.           Unionissa toimivien
käsittelystä vastaavien tahojen on varmistettava, että niiden järjestelmä on
teknisesti yhteentoimiva muiden unionissa toimivien käsittelystä vastaavien
tahojen järjestelmien kanssa, käyttämällä kansainvälisten tai eurooppalaisten
standardointielinten kehittämiä standardeja. Käsittelystä vastaavat tahot eivät
myöskään saa hyväksyä eivätkä soveltaa liiketoimintasääntöjä, jotka rajoittavat
yhteentoimivuutta unionin muiden käsittelystä vastaavien tahojen kanssa.
8 artikla
Yhdistelmäkortit ja sovelluksen valinta
1.           Järjestelmien säännöt ja
toimilupasopimuksiin sisältyvät säännöt, jotka estävät korttien myöntäjää
yhdistämästä kahta tai useampaa eri maksuvälinemerkkiä kortti- tai
televiestintälaitteelle taikka digitaaliselle tai tietotekniselle laitteelle,
on kiellettävä.
2.           Järjestelmien sääntöjen ja
toimilupasopimuksiin sisältyvien sääntöjen, jotka mahdollistavat korttien
myöntäjien tai korttitapahtumien vastaanottajien erilaisen kohtelun ja jotka
koskevat maksuvälinemerkkien yhdistämistä kortti- tai televiestintälaitteelle
taikka digitaaliselle tai tietotekniselle laitteelle, on oltava objektiivisesti
perusteltuja ja syrjimättömiä.
3.           Maksukorttijärjestelmät eivät
saa asettaa raportointivaatimuksia, maksujen suorittamista koskevia
velvoitteita tai muita tarkoitukseltaan tai vaikutuksiltaan vastaavia
velvoitteita kortteja myöntäville ja korttitapahtumia vastaanottaville
maksupalveluntarjoajille sellaisten tapahtumien osalta, jotka on toteutettu
laitteella, jolla käsitellään niiden korttimerkkiä, mutta joissa on kyse
tapahtumista, joissa ei käytetä niiden järjestelmää.
4.           Reititysperiaatteiden, joiden
tarkoituksena on ohjata tapahtumat tietyn kanavan tai prosessin kautta, ja
muiden sellaisten teknisten ja turvastandardien ja -vaatimusten, jotka koskevat
useamman kuin yhden maksukorttimerkin käsittelyä kortti- tai televiestintälaitteella
taikka digitaalisella tai tietoteknisellä laitteella, on oltava syrjimättömiä,
ja niitä on sovellettava syrjimättömästi.
5.           Jos maksulaitteessa on
mahdollista valita eri maksuvälinemerkkien välillä, maksajan on määritettävä
myyntipisteessä merkki, jota käytetään kyseisessä maksutapahtumassa.
6.           Maksukorttijärjestelmät,
korttien myöntäjät, korttitapahtumien vastaanottajat ja maksukorttien
käsittelyssä käytettävän infrastruktuurin tarjoajat eivät saa lisätä
maksuvälineeseen tai myyntipisteessä käytettyyn laitteeseen automaattisia
mekanismeja, ohjelmistoja tai laitteita, joilla rajoitetaan maksajan
mahdollisuutta valita haluamansa sovellus käyttäessään
yhdistelmämaksuvälinettä.
9 artikla
Yhdistelemistä koskeva kielto
1.           Korttitapahtumien
vastaanottajien on tarjottava maksunsaajille ja veloitettava maksunsaajilta
tapauskohtaisesti määritetyt kauppiailta veloitettavat palvelumaksut eri
maksukorttilajien ja -merkkien osalta, jolleivät kauppiaat pyydä kirjallisesti
maksutapahtumia vastaanottavia maksupalveluntarjoajia veloittamaan niiltä
yhdisteltyjä palvelumaksuja.
2.           Korttitapahtumia
vastaanottavien maksupalveluntarjoajien ja maksunsaajien välisissä sopimuksissa
on oltava tapauskohtaisesti määritettyä tietoa kuhunkin maksukorttilajiin ja
-merkkiin sovellettavista kauppiailta veloitettavista palvelumaksuista,
toimitusmaksuista ja järjestelmämaksuista.
10 artikla
Kaikkien korttien hyväksymistä koskevat säännöt
1.           Maksujärjestelmät ja
maksupalveluntarjoajat eivät saa soveltaa sääntöjä, jotka saattavat velvoittaa
kortteja myöntävän maksupalveluntarjoajan maksuvälinejärjestelmän puitteissa
myöntämiä kortteja ja muita maksuvälineitä hyväksyvät maksunsaajat hyväksymään
myös muiden kortteja myöntävien maksupalveluntarjoajien saman järjestelmän
puitteissa myöntämät muut samanmerkkiset ja/tai -lajiset maksuvälineet, lukuun
ottamatta tilanteita, joissa maksuvälineisiin sovelletaan samaa säänneltyä
toimitusmaksua.
2.           Edellä 1 kohdassa tarkoitettu
kaikkien korttien hyväksymistä koskeville säännöille asetettu rajoitus ei
vaikuta maksujärjestelmien ja maksupalveluntarjoajien mahdollisuuteen määrätä,
ettei tiettyjä kortteja voida kieltäytyä hyväksymästä kortteja myöntävän
maksupalveluntarjoajan tai kortinhaltijan henkilöllisyyden perusteella.
3.           Kauppiaiden, jotka päättävät
olla hyväksymättä maksukorttijärjestelmän kaikkia kortteja tai muita
maksuvälineitä, on ilmoitettava asiasta kuluttajille selkeästi ja
yksiselitteisesti samaan aikaan, kun ne ilmoittavat kuluttajille kyseisen
järjestelmän muiden korttien ja maksuvälineiden hyväksymisestä. Kyseiset tiedot
on sijoitettava näkyvälle paikalle liikkeen sisäänkäynnin yhteyteen, kassalle
tai verkkosivustolle taikka muulle käytössä olevalle elektroniselle tai
mobiilivälineelle, ja ne on annettava maksajalle hyvissä ajoin ennen ostosopimuksen
tekemistä maksunsaajan kanssa.
4.           Kortteja myöntävien
maksupalveluntarjoajien on varmistettava, että niiden maksuvälineet ovat
ulkonäkönsä perusteella ja elektronisesti tunnistettavissa, mikä mahdollistaa
sen, että maksunsaajat voivat tunnistaa yksiselitteisesti maksajan valitsemat
raha-, pankki-, luotto- tai yrityskorttimerkit ja -lajit tai näihin perustuvat
korttipohjaiset maksut.
11 artikla
Ohjaamista koskevat säännöt
1.           Kaikki toimilupasopimuksiin,
maksukorttijärjestelmien soveltamiin sääntöihin ja korttitapahtumia
vastaanottavien maksupalveluntarjoajien ja maksunsaajien välillä tehtyihin
sopimuksiin sisältyvät säännöt, jotka estävät maksunsaajia ohjaamasta
kuluttajia maksunsaajan suosiman maksuvälineen käyttöön, on kiellettävä. Tämä
kielto kattaa myös säännöt, joilla maksunsaajia kielletään käsittelemästä
tietyn järjestelmän maksulaitteita muita laitteita suotuisammin tai
epäsuotuisammin.
2.           Kaikki toimilupasopimuksiin,
maksukorttijärjestelmien soveltamiin sääntöihin ja korttitapahtumia vastaanottavien
maksupalveluntarjoajien ja maksunsaajien välillä tehtyihin sopimuksiin
sisältyvät säännöt, jotka estävät maksunsaajia antamasta maksunsaajille tietoa
toimitusmaksuista ja kauppiailta veloitettavista palvelumaksuista, on
kiellettävä.
3.           Edellä olevat 1 ja 2 kohta
eivät vaikuta direktiiviehdotuksen (COM(2013) 547) 55 artiklassa ja direktiivin
2011/83/EU[22]
19 artiklassa vahvistettuihin maksuja, alennuksia tai muuta ohjaamista
koskeviin sääntöihin.
12 artikla
Maksunsaajalle erillisistä maksutapahtumista annettavat tiedot
1.           Erillisen maksutapahtuman
toteuttamisen jälkeen maksunsaajan maksupalveluntarjoajan on annettava
maksunsaajalle seuraavat tiedot:
a)      viite, jonka avulla maksunsaaja voi
tunnistaa maksutapahtuman;
b)      maksutapahtuman määrä valuutassa, jossa
maksunsaajan maksutiliä hyvitetään;
c)      maksutapahtumasta veloitettavien maksujen
määrä, jossa ilmoitetaan erikseen toimitusmaksun määrä.
Maksunsaajan ennakkoon antamalla nimenomaisella
suostumuksella ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetut tiedot voidaan jaotella
maksuvälinemerkin, sovelluksen, maksuvälinelajien ja tapahtumaan sovellettavien
toimitusmaksutasojen mukaan.
2.           Korttitapahtumien
vastaanottajien ja maksunsaajien välisiin sopimuksiin voi sisältyä ehto, jonka
mukaan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetut tiedot on annettava tai
asetettava saataville määräajoin vähintään kerran kuukaudessa ja sovitulla
tavalla siten, että maksunsaaja voi tallentaa ja tulostaa tiedot uudelleen
muuttumattomina.
IV luku
Loppusäännökset
13 artikla
Toimivaltaiset viranomaiset
1.           Jäsenvaltioiden on nimettävä
toimivaltaiset viranomaiset, joilla on valtuudet varmistaa tämän asetuksen
täytäntöönpano ja joille annetaan tutkinta- ja täytäntöönpanovaltuudet.
2.           Jäsenvaltiot voivat nimetä
olemassa olevia elimiä toimimaan toimivaltaisina viranomaisina.
3.           Jäsenvaltiot voivat nimetä
eri toimivaltaisia viranomaisia.
4.           Jäsenvaltioiden on annettava
nämä toimivaltaiset viranomaiset komissiolle tiedoksi kahden kuukauden kuluessa
tämän asetuksen voimaantulosta. Niiden on myös ilmoitettava komissiolle
viipymättä näitä viranomaisia koskevista mahdollisista myöhemmistä muutoksista.
5.           Edellä 1 kohdassa
tarkoitetuilla nimetyillä toimivaltaisilla viranomaisilla on oltava riittävät
resurssit tehtäviensä hoitamiseksi.
6.           Jäsenvaltioiden on
velvoitettava toimivaltaiset viranomaiset valvomaan tehokkaasti tämän asetuksen
noudattamista ja toteuttamaan kaikki tarvittavat toimenpiteet sen noudattamisen
varmistamiseksi.
7.           Jäsenvaltioiden on
varmistettava, että 1 kohdassa tarkoitettuihin nimityksiin sovelletaan
valitusoikeutta.
14 artikla
Seuraamukset
1.           Jäsenvaltioiden on annettava
tämän asetuksen rikkomiseen sovellettavia seuraamuksia koskevat säännöt ja
toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että niitä sovelletaan.
Seuraamusten olisi oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia.
2.           Jäsenvaltioiden on
ilmoitettava näistä säännöksistä komissiolle kahden kuukauden kuluttua tämän
asetuksen voimaantulosta ja ilmoitettava viipymättä niihin vaikuttavista myöhemmistä
muutoksista.
15 artikla
Riitojen ratkaisu, tuomioistuinten ulkopuoliset valitukset ja oikeussuojakeinot

1.           Jäsenvaltioiden on otettava
käyttöön asianmukaiset ja tehokkaat tuomioistuinten ulkopuoliset valitus- ja
muutoksenhakumenettelyt maksunsaajien ja niiden maksupalveluntarjoajien
välisten, tästä asetuksesta johtuvien riitojen ratkaisemiseksi. Tätä
tarkoitusta varten jäsenvaltioiden on nimettävä olemassa olevia elimiä, mikäli
mahdollista, tai perustettava uusia elimiä.
2.           Jäsenvaltioiden on annettava
nämä elimet komissiolle tiedoksi kahden vuoden kuluessa tämän asetuksen
voimaantulosta. Niiden on ilmoitettava komissiolle viipymättä näitä elimiä
koskevat myöhemmät muutokset.
16 artikla
Uudelleentarkastelu
Komissio antaa neljän vuoden kuluttua tämän
asetuksen voimaantulosta Euroopan parlamentille ja neuvostolle kertomuksen
tämän asetuksen soveltamisesta. Komission kertomuksessa tarkastellaan
erityisesti toimitusmaksutasojen asianmukaisuutta ja ohjausmekanismeja, kuten
maksuja, ottaen huomioon eri maksuvälineiden käyttö ja kustannukset sekä uusien
toimijoiden markkinoilletulon ja markkinoille tuotavan uuden teknologian
yleisyys.
17 artikla
Voimaantulo
Tämä asetus tulee voimaan sitä päivää
seuraavana päivänä, jona se julkaistaan Euroopan unionin virallisessa
lehdessä.
Tämä asetus on
kaikilta osiltaan velvoittava, ja sitä sovelletaan sellaisenaan kaikissa
jäsenvaltioissa.
Tehty Brysselissä
Euroopan parlamentin puolesta                    Neuvoston
puolesta
Puhemies                                                       Puheenjohtaja
[1]               Ks. esimerkiksi direktiiviehdotus mahdollisuudesta
käyttää perusmaksutilejä (KOM(2013) 266 lopullinen, 8.5.2013).
[2]               Ks. http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=OJ:L:2007:319:0001:01:FI:HTML.
[3]               Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio 24.5.2012 asiassa
T-111/08 – MasterCard ym. v. komissio, ei vielä julkaistu
oikeustapauskokoelmassa.
[4]               Asia
COMP/34.579, MasterCard, 19. joulukuuta 2007 tehty komission päätös. Ks. http://ec.europa.eu/competition/antitrust/cases/dec_docs/34579/34579_1889_2.pdf.
[5]                      Tanskan maksupalveluita ja sähköistä rahaa koskeva säädös, jolla
konsolidoidaan säädös nro 365, annettu 26. huhtikuuta 2011, ks. http://www.finanstilsynet.dk/en/Regler-og-praksis/Translated-regulations/~/media/Regler-og-praksis/2012/C_Act365_2011_new.ashx.
Kyseisellä säädöksellä säännellään palvelumaksuja, joita
kauppiailta veloitetaan kasvokkain toteutettavista maksutapahtumista. Lisäksi
säädöksessä säädetään kahdeksaan kustannusryhmään jaetuilta kauppiailta
veloitettavasta vuosimaksusta, jota koskeva päätösvalta kuuluu
talousministeriölle.
[6]               Ks. https://www.gov.uk/government/consultations/opening-up-uk-payments.
[7]               Ks.
http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CELEX:52011PC0609:FI:NOT.
[8]               Ks.
http://ec.europa.eu/internal_market/payments/docs/cim/gp_feedback_statement_en.pdf.
[9]               Ks. http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?pubRef=-//EP//TEXT+TA+P7-TA-2012-0426+0+DOC+XML+V0//FI.
[10]             Ks. http://ec.europa.eu/internal_market/payments/docs/cim/gp_feedback_statement_en.pdf.
[11]             KOM(2013) 266 lopullinen.
[12]             Ks. vaikutusten arviointi, s. 208.
[13]             Ks. http://www.autoritedelaconcurrence.fr/user/standard.php?id_rub=418&id_article=1895.
[14]             Ks. http://www.autoritedelaconcurrence.fr/user/standard.php?id_rub=418&id_article=1895.
[15]             EUVL
C […], […], s. […].
[16]             EUVL
C […], […], s. […].
[17]             Maksupalveluista sisämarkkinoilla, direktiivien 97/7/EY,
2002/65/EY, 2005/60/EY ja 2006/48/EY muuttamisesta ja direktiivin 97/5/EY
kumoamisesta 13 päivänä marraskuuta 2007 annettu Euroopan parlamentin ja
neuvoston direktiivi 2007/64/EY (EUVL L 319, 5.12.2007, s. 1).
[18]             Rajatylittävistä maksuista yhteisössä ja asetuksen (EY)
N:o 2560/2001 kumoamisesta 16 päivänä syyskuuta 2009 annettu Euroopan
parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 924/2009 (EUVL L 266, 9.10.2009, s.
11).
[19]             Euromääräisiä tilisiirtoja ja suoraveloituksia koskevista
teknisistä ja liiketoimintaa koskevista vaatimuksista sekä asetuksen (EY) N:o
924/2009 muuttamisesta 14 päivänä maaliskuuta 2012 annettu Euroopan parlamentin
ja neuvoston asetus (EY) N:o 260/2012 (EUVL L 94, 30.3.2012, s. 22).
[20]             Kuluttajan oikeuksista, neuvoston direktiivin 93/13/ETY ja
Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 1999/44/EY muuttamisesta sekä
neuvoston direktiivin 85/577/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston
direktiivin 97/7/EY kumoamisesta 25 päivänä lokakuuta 2011 annettu Euroopan
parlamentin ja neuvoston direktiivi 2011/83/EU (EUVL L 304, 22.11.2011, s. 64).
[21]             Italia, Unkari, Puola ja Yhdistynyt kuningaskunta.
[22]             Kuluttajan oikeuksista 25 päivänä lokakuuta 2011 annettu
Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2011/83/EU.