				|

		52014PC0161

			Ehdotus NEUVOSTON PÄÄTÖS merityötä koskevan yleissopimuksen ohjeiston muutoksiin liittyvästä Euroopan unionin puolesta kansainvälisen työkonferenssin 103. istunnossa esitettävästä kannasta /* COM/2014/0161 final - 2014/0088 (NLE) */

			   	PERUSTELUT
1.           EHDOTUKSEN TAUSTA
Tämän ehdotuksen tarkoituksena on vahvistaa
unionin kanta merityötä koskevan yleissopimuksen (2006) ohjeistoon siltä osin
kuin on kyse laivanvarustajan vastuusta a) kuolemaa tai henkilövahinkoja ja b)
merenkulkijoiden hylkäämistä koskevissa korvausvaatimuksissa.
Vuodelta 2006 peräisin olevan Kansainvälisen
työjärjestön ILOn merityötä koskevan yleissopimuksen, jäljempänä
’merityösopimus’ tai ’yleissopimus’, ohjeiston muutokset ovat kolmikantaisen
erityiskomitean, jäljempänä ’komitea’, ensimmäisen kokouksen esityslistalla.
Merityösopimuksessa vahvistetaan
vähimmäistason työ- ja asuinolosuhteet kaikille merenkulkijoille, jotka
työskentelevät yleissopimuksen ratifioivien maiden lipun alla purjehtivilla
aluksilla.[1]
Komitean tarkastelemat muutokset koskevat yleissopimuksen ohjeistoa, joka
liittyy yleissopimuksen artiklojen ja sääntöjen täytäntöönpanotapaan ja johon
sisältyy sekä normeja että suosituksia.[2]

1.1.        Merityötä koskevan
yleissopimuksen ohjeiston muutosten tarkastelu ja mahdollinen hyväksyminen
kolmikantaisen erityiskomitean ensimmäisessä kokouksessa 7.–11. huhtikuuta 2014
Komitealla on valtuudet tarkastella ehdotettuja
muutoksia yleissopimuksen ohjeistoon yleissopimuksen artiklan XV mukaisesti.
ILOn hallintoneuvosto perusti komitean 318. istunnossaan kesäkuussa 2013.
Lokakuussa 2013 pidetyssä 319. istunnossaan se päätti kutsua komitean koolle
ensimmäistä kertaa 7.–11. huhtikuuta 2014 Genevessä ja hyväksyi kokouksen
esityslistan, johon sisältyi merityötä koskevan yleissopimuksen (2006)
ohjeistoon ehdotettavien muutosten tarkastelu.
Kansainvälisen työkonferenssin (merenkulkualaa
käsittelevässä) 94. istunnossa – jossa hyväksyttiin merityösopimus – annettiin
päätöslauselma[3],
jonka seurantatoimena vuonna 2009 kokoontuneessa ILOn ja IMOn[4] yhteisessä vastuu- ja
korvauskysymyksiä pohtivassa tilapäisessä asiantuntijatyöryhmässä[5] yksilöitiin kaksi
seikkaa ohjeiston muuttamiseksi: laivanvarustajan vastuu korvausvaatimuksissa,
jotka koskevat kuolemaa tai henkilövahinkoja ja merenkulkijoiden hylkäämistä.
ILOn hallintoneuvoston vuonna 2010 perustama valmistelukomitea yksilöi nämä
samat kaksi seikkaa kiireellistä tarkastelua vaativiksi komitean ensimmäisessä
kokouksessa.
Komitean laivanvarustajien ryhmä ja
merenkulkijoiden ryhmä jättivät yhdessä kaksi ehdotusta merityösopimuksen
ohjeiston muuttamiseksi lokakuussa 2013 merityösopimuksen artiklan XV 2
kappaleen mukaisesti.[6]
Merityösopimuksen artiklan XV 3 kappaleessa
määrätyn, merityösopimuksen ohjeiston muuttamista koskevan yksinkertaistetun
menettelyn mukaisesti ILOn pääjohtaja ilmoitti muutosehdotuksesta kaikille ILOn
jäsenvaltioille ja kehotti niitä esittämään huomautuksensa tai ehdotuksensa
lokakuussa 2013.[7]
Muutosehdotukset toimitettiin Euroopan unionille joulukuussa 2013.[8]
Komitean huhtikuussa 2014 pidettävässä kokouksessa
on tarkoitus tarkastella näitä kahta muutosehdotusta. Jotta komitea voisi
hyväksyä muutokset, kokouksessa on oltava edustettuna puolet merityösopimuksen
ratifioineista jäsenvaltioista, ja ehdotus on hyväksyttävä vähintään kahden
kolmasosan enemmistöllä, johon kuuluu puolet niiden hallitusten,
laivanvarustajien ja merenkulkijoiden äänistä, jotka ovat komiteassa
edustettuina.
1.2.        Merityösopimuksen ohjeiston
muutosten mahdollinen hyväksyminen kansainvälisen työkonferenssin 103.
istunnossa 28. toukokuuta – 12. kesäkuuta 2014 ja voimaantulo
Kun komitea on hyväksynyt muutokset
merityösopimuksen ohjeistoon, ne on hyväksyttävä kansainvälisessä
työkonferenssissa kahden kolmasosan enemmistöllä läsnä olevien valtuutettujen
antamista äänistä, ja ne toimitetaan tarkasteltavaksi ILOn jäsenvaltioille,
jotka ovat ratifioineet merityösopimuksen. Oletuksena on, että kansainvälisen
työkonferenssin 103. istunnolle, joka järjestetään 28. toukokuuta – 12.
kesäkuuta 2014, annetaan valtuudet tätä tehtävää varten.
Tämän menettelyn mukaisesti hyväksytyt muutokset
tulevat voimaan yleensä kahden vuoden kuluessa, ellei merkittävä osuus
ratifioineista jäsenistä[9]
ole ilmoittanut virallisesti olevansa tyytymättömiä näihin muutoksiin.
1.3.        Merityösopimuksen ohjeistoon
ehdotetut muutokset, joita käsitellään ILOn istunnoissa vuonna 2014
Merityösopimuksen ohjeiston muutosehdotukset,
joita käsitellään ILOn vuoden 2014 istunnoissa, koskevat merityösopimuksen
ohjeiston normeja (A-osa) ja suosituksia (B-osa). Ne liittyvät luvun 2
”Työsuhteen ehdot” sääntöön 2.5 ”Kotimatka” sekä luvun 4 ”Terveydensuojelu,
sairaanhoito, merimiespalvelut ja sosiaaliturva” sääntöön 4.2 ”Laivanvarustajan
vastuu”.[10]
Sääntöön 2.5 ”Kotimatka” (ks. liite) liittyvä
muutos koskee merenkulkijoiden hylkäämistä. Hylkääminen tapahtuu, jos
laivanvarustaja ei kata merenkulkijan kotimatkan kustannuksia tai jättää
merenkulkijan ilman tarvittavaa ylläpitoa ja tukea taikka muutoin
yksipuolisesti katkaisee siteensä merenkulkijaan, mukaan luettuna työsopimukseen
perustuvan palkan jättäminen maksamatta vähintään kahden kuukauden ajaksi.
Ehdotetuilla muutoksilla asetetaan vaatimuksia, jotka koskevat nopeaa ja
tehokasta rahavakuusjärjestelmää, jolla voidaan auttaa jäsenvaltion lipun alla
purjehtivalla aluksella työsuhteessa olevia tai muutoin toimivia tai
työskenteleviä merenkulkijoita hylkäämistapauksessa. Järjestelmästä katetaan
palkkasaatavat ja muut etuudet enintään neljän kuukauden ajalta, kotimatkan
kustannukset, riittävä ylläpito, mukaan luettuna ruoka, vaatetus, majoitus,
tarvittava sairaanhoito ja muut kohtuulliset kustannukset ja maksut, jotka
aiheutuvat hylkäämisestä. Ehdotuksen mukaisesti kunkin jäsenvaltion on
vaadittava lisäksi, että sen lipun alla purjehtivat alukset toimittavat
rahavakuudesta näyttöä vakuuden tarjoajan myöntämin asiakirjoin. Ehdotetuissa
suosituksissa käsitellään välittömän avun antamista tapauksissa, joissa
merenkulkijan pyynnön tiettyjen seikkojen pätevyyden tarkistamiseen tarvitaan
aikaa, ja rahavakuutta koskevan näytön yksityiskohtia.
Sääntöä 4.2 ”Laivanvarustajan vastuu” koskevassa
ehdotuksessa (ks. liite) käsitellään korvausta siinä tapauksessa, että
merenkulkija kuolee tai joutuu pitkäaikaisesti työkyvyttömäksi työtapaturman,
sairauden tai työhön liittyvän vaaran johdosta. Siinä vahvistetaan korvauksen
tarjoavan rahavakuusjärjestelmän vähimmäisvaatimukset sopimusperusteisten
vaatimusten osalta. Tällaisia ovat vaatimukset, jotka liittyvät sairauteen,
tapaturmaan tai kuolemantapaukseen sinä aikana, kun merenkulkija työskentelee
merenkulkijoiden työsopimuksen mukaisesti, tai jotka johtuvat työskentelystä
tällaisen sopimuksen mukaisesti. Käyttöön on otettava toimivat järjestelyt
sopimusperusteisten korvausvaatimusten nopeaa ja oikeudenmukaista vastaanottoa,
käsittelyä ja puolueetonta ratkaisua varten. Maksut eivät saa viivästyä,
vastaanottajaa ei saa painostaa hyväksymään sopimusperusteista summaa pienempää
summaa ja on suoritettava ennakkomaksu, jos lopullista korvausta on vaikea
arvioida. Korvausjärjestely ei vaikuta muihin laillisiin oikeuksiin, mutta sen
perusteella saadut etuudet vähennetään vahingonkorvauksista. Ehdotuksen
mukaisesti kunkin jäsenvaltion on vaadittava lisäksi, että sen lipun alla
purjehtivat alukset toimittavat rahavakuudesta asiakirjanäyttöä tai että laivanvarustaja
ilmoittaa lippuvaltiolle ja merenkulkijoille, jos vakuus on peruutettu.
Ehdotetuissa suosituksissa käsitellään tarkemmin rahoitusvakuutta koskevaa
näyttöä, ja niissä esitetään mallilomakkeet sopimusperusteisten vaatimusten
vastaanottamista ja maksamista varten.
1.4.        Unionin lainsäädäntö niiden
merityösopimuksen ohjeistoon ehdotettujen muutosten alalla, joita käsitellään
ILOn istunnoissa vuonna 2014
Merityösopimuksen ohjeistoon ehdotetut muutokset
kuuluvat suureksi osaksi perussopimuksilla unionille myönnetyn toimivallan
piiriin. Monissa muutosten osissa käsitellään lisäksi unionin lainsäädännön
aloja, joilla EU:n tasoinen sääntely on jo edistyneellä tasolla. Lisäksi 7.
kesäkuuta 2007 tehdyllä neuvoston päätöksellä 2007/431/EY valtuutettiin jäsenvaltiot
ratifioimaan merityösopimus unionin etujen mukaisesti.
Merityösopimukseen ehdotetuissa muutoksissa
keskitytään aiheisiin, joita käsitellään Euroopan yhteisön kansallisten
varustamoyhdistysten keskusjärjestön (ECSA) ja Euroopan kuljetustyöntekijöiden
liiton (ETF) merityötä koskevasta yleissopimuksesta tekemän sopimuksen
täytäntöönpanosta ja direktiivin 1999/63/EY muuttamisesta annetussa
direktiivissä 2009/13/EY. Direktiivillä sisällytetään merityösopimuksen
asianomaiset määräykset EU:n lainsäädäntöön vahvistamalla vähimmäisvaatimukset
asianomaisilla aloilla sektorin Euroopan tason työmarkkinaosapuolten välisen
sopimuksen perusteella perussopimuksen sosiaalipolitiikkaa koskevien määräysten[11] nojalla.
Merenkulkijoiden ”hylkäämistä” ei sellaisenaan
käsitellä direktiivissä 2009/13/EY, mutta se kuuluu sen normiin A2.5, jonka
mukaan ”Kunkin jäsenvaltion on varmistettava, että sen lipun alla purjehtivilla
aluksilla olevilla merenkulkijoilla on oikeus kotimatkaan [...] jos
merenkulkija ei enää pysty suoriutumaan työsopimuksensa mukaisista tehtävistään
tai hänen ei vallitsevista olosuhteista johtuen voida odottaa suoriutuvan
niistä”. Samalla tavalla normissa A4.2 määrätään laivanvarustajan vastuusta
seuraavasti: ”Kunkin jäsenvaltion on hyväksyttävä lakeja ja määräyksiä, joissa
edellytetään, että sen lipun alla purjehtivien aluksien laivanvarustajat
vastaavat kaikkien aluksilla työskentelevien merenkulkijoiden
terveydensuojelusta ja sairaanhoidosta seuraavien vähimmäisvaatimusten
mukaisesti: [...] laivanvarustajan on huolehdittava korvauksen maksamisesta
siinä tapauksessa, että merenkulkija kuolee tai tulee pitkäaikaisesti
työkyvyttömäksi työtapaturman, sairauden tai työhön liittyvän vaaran johdosta,
siten kuin ne on kansallisessa laissa, merenkulkijan työsopimuksessa tai
työehtosopimuksessa määritelty”. Molemmissa tapauksissa merityösopimuksen
muutoksilla otettaisiin käyttöön erityisvaatimuksia rahavakuusjärjestelmistä ja
asiakirjanäytön esittämisestä näillä aloilla.
On myös huomattava, että Euroopan yhteisön kansallisten
varustamoyhdistysten keskusjärjestön (ECSA) ja Euroopan kuljetustyöntekijöiden
liiton (ETF) merityötä koskevasta yleissopimuksesta tekemän sopimuksen, joka
pantiin täytäntöön direktiivillä 2009/13/EY, loppumääräyksissä todetaan, että
sopimuksen täytäntöönpanoa on tarkistettava, jos merityötä koskevan
yleissopimuksen määräyksiin tehdään muutoksia ja jos jompikumpi sopimuksen
osapuolista niin vaatii.
Merityösopimukseen ehdotettujen muutosten
täytäntöönpano liittyy liikenteen alaan[12]:
satamavaltioiden suorittamasta valvonnasta annettu direktiivi 2009/16/EY,
sellaisena kuin se on muutettuna 12. elokuuta 2013 annetulla direktiivillä
2013/38/EU, jotta merityösopimus lisättäisiin samaan ryhmään muiden
yleissopimusten (esim. SOLAS[13],
MARPOL[14]
ja STCW[15])
kanssa, ja lippuvaltion velvollisuuksista 20. marraskuuta 2013 annettu
direktiivi 2013/54/EU, jolla pannaan täytäntöön direktiivin 2009/13/EY liite.
Direktiiviä 2009/16/EY sovelletaan kaikkiin EU:n satamissa käyviin aluksiin
merenkulkijoiden kansalaisuudesta riippumatta, ja direktiivillä 2013/54/EU
pyritään varmistamaan, että EU:n jäsenvaltiot täyttävät velvollisuutensa
lippuvaltioina direktiivin 2009/13/EY ja sen liitteen osalta, ja sitä
sovelletaan kaikkiin merenkulkijoihin EU-maiden lippujen alla purjehtivilla
aluksilla. Muutosehdotuksiin sisältyvät
asiakirjanäyttöä koskevat säännökset katetaan erityisesti direktiivillä
2009/16/EY, sellaisena kuin se on muutettuna.
Ehdotetut muutokset liittyvät myös
sosiaalipolitiikan alaan[16],
jolla vähimmäisvaatimuksia asetetaan erityisesti työterveyden ja
-turvallisuuden alalla toimenpiteistä työntekijöiden turvallisuuden ja
terveyden parantamisen edistämiseksi työssä annetulla direktiivillä 89/391/ETY.
Suunnitellut muutokset liittyvät myös
sosiaaliturvan yhteensovittamiseen, jota käsitellään asetuksessa (EY) N:o 883/2004
ja täytäntöönpanoasetuksessa (EY)
N:o 987/2009 EU:n kansalaisten osalta ja asetuksessa (EU) N:o 1231/2010[17] EU:ssa laillisesti
asuvien kolmansien maiden kansalaisten, heidän perheenjäsentensä ja
edunsaajiensa osalta valtioiden rajat ylittävissä tilanteissa. Nämä asetukset
annettiin työntekijöiden vapaan liikkuvuuden ja maahanmuuton aloilla.[18]
Ehdotetut muutokset saattavat liittyä EU:n
lainsäädäntöön yksityisoikeudellisen yhteistyön alalla, etenkin tuomioistuimen
toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja
kauppaoikeuden alalla annettuun asetukseen (EU) N:o 1215/2012[19].
2.           KUULEMISTEN JA
VAIKUTUSTENARVIOINTIEN TULOKSET
Ei sovelleta.
3.           EHDOTUKSEN OIKEUDELLINEN
SISÄLTÖ
Kansainvälisen työkonferenssin 103. istunnolle
annetaan todennäköisesti valtuudet hyväksyä kyseiset muutosehdotukset merityötä
koskevan yleissopimuksen ohjeistoon. Merityösopimuksen artiklan XV mukaisesti
tällaiset muutokset tulevat voimaan kaikkien sellaisten sopimuspuolten osalta,
jotka eivät ole virallisesti ilmoittaneet tyytymättömyyttään kahden vuoden[20] kuluessa, kuuden
kuukauden kuluttua tämän määräajan päättymisestä, ellei yli 40 prosenttia
sopimuspuolista, jotka samalla edustavat vähintään 40:tä prosenttia
sopimuspuolten alusten bruttovetoisuudesta, ole ilmoittanut virallisesti
olevansa tyytymättömiä kansainvälisen työkonferenssin hyväksymiin muutoksiin.
Tästä seuraa, että merityötä koskevan
yleissopimuksen ohjeistoon suunnitellut muutokset muodostavat kansainvälisellä
sopimuksella perustetun elimen säädöksen, jolla on oikeusvaikutuksia.
Ainoastaan valtiot ovat ILOn jäseniä ja voivat
äänestää merityösopimuksen ohjeistoon tehtävien muutosten hyväksymisestä kansainvälisessä
työkonferenssissa, johon unioni kutsutaan osallistumaan tarkkailijana.
Edellä esitetty huomioon ottaen
SEUT-sopimuksen 218 artiklan 9 kohdan mukaisesti on tarpeen, että neuvosto
hyväksyy päätöksen, jolla vahvistetaan unionin puolesta esitettävä kanta ja
valtuutetaan samalla jäsenvaltiot toimimaan yhdessä unionin etujen mukaisesti.
Ehdotetaan, että merityösopimuksen ohjeistoon
ehdotettujen muutosten hyväksymistä tuetaan.
Tässä vaiheessa – komiteassa olevien
laivanvarustajien ryhmän ja merenkulkijoiden ryhmän yhdessä jättämän ehdotuksen
perusteella – vaikuttaa siltä, että ehdotetuilla muutoksilla tavoiteltujen
yleisten periaatteiden ja unionin lainsäädännön välillä ei ole ristiriitaa ja
ehdotetut muutokset ja unionin säännöstö ovat yhteensopivia. Erityisesti merityösopimuksen ohjeistoon
ehdotettujen muutosten ja sosiaalipolitiikan alan unionin säännöstön
vähimmäisvaatimusten välillä ei ole lähestymistavan osalta
epäjohdonmukaisuuksia. Tämä tarkoittaa sitä, että unionin toimenpiteet voivat
olla tiukempia kuin ILOn vaatimukset ja päinvastoin[21], koska ILOn
peruskirjan 19 artiklan 8 kohdasta seuraa, että ILOn yleissopimukset, kuten
merityösopimus, sisältävät vähimmäisvaatimukset. Epäjohdonmukaisuuksia ei ole
myöskään merityösopimuksen ohjeistoon ehdotettujen muutosten ja sosiaaliturvan
yhteensovittamista koskevan unionin säännöstön tai liikenteen alalla annettujen
asetusten välillä.
Aiempien kokemusten perusteella voidaan
odottaa, että laivanvarustajien ja merenkulkijoiden ryhmissä sovitun
merityösopimuksen ohjeistoon ehdotettujen muutosten luonnostekstin ja
kansainvälisen työkonferenssin hyväksymän tekstin välillä ei ole merkittäviä
muutoksia. Jotta jäsenvaltiot voivat toimia ILOn elimissä yhdessä tehokkaalla
ja vaikuttavalla tavalla unionin etujen mukaisesti, on kuitenkin tarpeen
säätää, että jäsenvaltiot voivat hyväksyä ohjeiston muutoksia koskevan tekstin,
jossa ei ole olennaisia muutoksia verrattuna laivanvarustajien ja
merenkulkijoiden ryhmien sopimaan tekstiin.
2014/0088 (NLE)
Ehdotus
NEUVOSTON PÄÄTÖS
merityötä koskevan yleissopimuksen ohjeiston
muutoksiin liittyvästä Euroopan unionin puolesta kansainvälisen työkonferenssin
103. istunnossa esitettävästä kannasta
EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, joka
ottaa huomioon Euroopan unionin toiminnasta
tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 153 artiklan ja 218 artiklan 9 kohdan,
ottaa huomioon Euroopan komission ehdotuksen
sekä katsoo seuraavaa:
(1)       Merityötä koskevassa
Kansainvälisen työjärjestön vuoden 2006 yleissopimuksessa, jäljempänä
’yleissopimus’, vahvistetaan vähimmäistason työ- ja asuinolosuhteet kaikille
merenkulkijoille, jotka työskentelevät yleissopimuksen ratifioivien maiden
lipun alalla purjehtivilla aluksilla.
(2)       Yleissopimuksen ohjeiston
muutosehdotukset ovat asialistalla yleissopimuksen mukaisesti perustetun
kolmikantaisen erityiskomitean, jäljempänä ’komitea’, 7–11 päivänä huhtikuuta
2014 järjestettävässä ensimmäisessä kokouksessa, jossa niitä tarkastellaan ja
ne mahdollisesti hyväksytään. Hyväksytyt muutokset esitetään hyväksyttäviksi
kansainvälisen työkonferenssin 103. istunnossa 28 päivän toukokuuta ja 12
päivän kesäkuuta 2014 välillä.
(3)       Ehdotetut muutokset koskevat
laivanvarustajien vastuuta kuolemaa tai henkilövahinkoja ja merenkulkijoiden
hylkäämistä koskevissa korvausvaatimuksissa. Laivanvarustajien ja
merenkulkijoiden ryhmät toimittivat ehdotukset, jäljempänä ’muutosehdotukset’,
yhteisesti komitealle lokakuussa 2013 yleissopimuksen artiklan XV 2 kappaleen
mukaisesti.
(4)       Yleissopimuksen säännöt ja
muutosehdotukset kuuluvat suureksi osaksi perussopimuksilla unionille myönnetyn
toimivallan piiriin. Lisäksi muutosehdotukset vaikuttavat unionin nykyiseen
säännöstöön sosiaalipolitiikan[22],
liikennepolitiikan ja sosiaaliturvan yhteensovittamisen[23] alalla.
Yleissopimuksen useimmat määräykset kuuluvat Euroopan yhteisön kansallisten
varustamoyhdistysten keskusjärjestön (ECSA) ja Euroopan kuljetustyöntekijöiden
liiton (ETF) merityötä koskevasta yleissopimuksesta, 2006, tekemän sopimuksen
täytäntöönpanosta ja direktiivin 1999/63/EY muuttamisesta annetun direktiivin
2009/13/EY soveltamisalaan. Lisäksi yleissopimuksen täytäntöönpano unionissa on
varmistettu satamavaltioiden suorittamasta valvonnasta 23 päivänä huhtikuuta
2009 annetulla direktiivillä 2009/16/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 12
päivänä elokuuta 2013 annetulla direktiivillä 2013/38/EU, ja tietyistä
lippuvaltion velvollisuuksista 20 päivänä marraskuuta 2013 annetulla
direktiivillä 2013/54/EU, jolla pannaan 16 päivänä helmikuuta 2009 annetun
direktiivin 2009/13/EY liite täytäntöön.
(5)       Yleissopimuksen artiklan XV
mukaisesti kansainvälisen työkonferenssin hyväksymät ohjeiston muutokset
tulevat voimaan kaikkien sellaisten sopimuspuolten osalta, jotka eivät ole
virallisesti ilmoittaneet tyytymättömyyttään yleensä kahden vuoden kuluessa,
kuuden kuukauden kuluttua tämän määräajan päättymisestä, ellei yli 40
prosenttia sopimuspuolista, jotka samalla edustavat vähintään 40:tä prosenttia
sopimuspuolten alusten bruttovetoisuudesta, ole ilmoittanut virallisesti
olevansa tyytymättömiä näihin muutoksiin. Tästä seuraa, että merityötä koskevan
yleissopimuksen ohjeistoon suunnitellut muutokset muodostavat kansainvälisellä
sopimuksella perustetun elimen säädöksen, jolla on oikeusvaikutuksia.
(6)       Edellä esitetty huomioon
ottaen SEUT-sopimuksen 218 artiklan 9 kohdan mukaisesti on tarpeen, että
neuvosto hyväksyy päätöksen, jolla vahvistetaan unionin puolesta esitettävä
kanta ja valtuutetaan samalla jäsenvaltiot toimimaan yhdessä unionin, joka ei
ole ILOn jäsen[24],
etujen mukaisesti.
(7)       Kun otetaan huomioon, että
muutosehdotukset eivät ole vielä tässä vaiheessa saaneet kaikkien sidosryhmien
hyväksyntää ja että niihin saatetaan tehdä vielä joitakin muutoksia ennen kuin
ne hyväksytään kansainvälisessä työkonferenssissa, on tarpeen säätää, että
jäsenvaltiot – toimien yhdessä unionin etujen mukaisesti – voivat hyväksyä
muutostekstin, jossa ei ole olennaisia muutoksia verrattuna laivanvarustajien
ja merenkulkijoiden ryhmien sopimaan tekstiin,

ON HYVÄKSYNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
1 artikla
1.           Unionin kantana
kansainvälisen työkonferenssin 103. istunnossa on tukea yleissopimuksen
ohjeistoon ehdotettujen muutosten hyväksymistä, sellaisena kuin
laivanvarustajien ja merenkulkijoiden ryhmät ovat yhdessä niitä esittäneet
komiteassa, jäljempänä ’muutosehdotukset’. Muutosehdotusten teksti on tämän
päätöksen liitteenä.
2.           Jäsenvaltioiden – toimien
yhdessä unionin etujen mukaisesti – on omaksuttava 1 kohdassa esitetty unionin
kanta hyväksyessään muutoksia yleissopimuksen ohjeistoon kansainvälisen
työkonferenssin 103. istunnossa.
3.           Jäsenvaltiot – toimien
yhdessä unionin etujen mukaisesti – voivat hyväksyä muita kuin olennaisia
muutoksia tähän kantaan ILOn elimissä ilman neuvoston uutta päätöstä.
2 artikla
Tämä päätös on osoitettu kaikille
jäsenvaltioille.
Tehty Brysselissä
                                                                       Neuvoston
puolesta
                                                                       Puheenjohtaja
[1]               http://www.ilo.org/global/standards/maritime-labour-convention/lang--en/index.htm.
[2]               Merityösopimus on jaettu kolmeen pääosaan: ensin tulevissa
artikloissa esitetään laajemmat periaatteet ja velvoitteet. Artiklojen jälkeen
tulevat säännöt ja ohjeisto, jotka liittyvät yleissopimuksen soveltamisalaan
kuuluviin merenkulkijoiden työ- ja asuinolosuhteisiin sekä tarkastuksiin ja
täytäntöönpanoon. Säännöt on laadittu varsin yleisluonteisesti, ja niitä
täydennetään tarkemmalla ohjeistolla. Ohjeistossa on kaksi osaa: A-osaan
sisältyvät normit ja B-osaan suositukset. Yleissopimuksen ratifioivien maiden
on annettava kansallista lainsäädäntöä tai toteutettava muita toimenpiteitä,
joilla varmistetaan, että säännöissä esitetyt periaatteet ja oikeudet pannaan
täytäntöön ohjeiston A-osan normeissa esitetyllä tavalla (tai olennaisilta
osiltaan vastaavalla tavalla). Päättäessään lakien tai muiden täytäntöönpanotoimenpiteiden
yksityiskohdista ratifioivien maiden on otettava asianmukaisesti huomioon
ohjeiston B-osassa esitettyjen suositusten noudattaminen.
[3]               Kansainvälinen merenkulkujärjestö.
[4]               ILO–IMO–WGPS/9/2009/10, Final report, Joint
IMO/ILO Ad Hoc Expert Working Group on Liability and Compensation regarding
Claims for Death, Personal Injury and Abandonment of Seafarers, Ninth Session.
[5]               Resolution concerning the Joint IMO/ILO Ad Hoc Expert
Working Group on Liability and Compensation regarding Claims for Death,
Personal Injury and Abandonment of Seafarers, International Labour Conference, Provisional
Record No. 3-1(Rev.), 94th Session (Maritime), Geneve, 2006, s. 3-1/16. Ks.: http://www.ilo.org/global/standards/maritime-labour-convention/WCMS_088130/lang--en/index.htm.
[6]               http://www.ilo.org/wcmsp5/groups/public/---ed_norm/---normes/documents/genericdocument/wcms_229695.pdf, ks. suositetun päätöksen liite.
[7]               http://www.ilo.org/wcmsp5/groups/public/---ed_norm/---normes/documents/genericdocument/wcms_229694.pdf.
[8]               Komitean kokoukseen osallistumista koskevassa kutsussa
viitattiin verkkosivulle http://www.ilo.org/global/standards/maritime-labour-convention/WCMS_228789/lang--en/index.htm,
joka päivitettiin marraskuussa 2013.
[9]               40 prosenttia yleissopimuksen ratifioineista
jäsenvaltioista, jotka edustavat vähintään 40:tä prosenttia yleissopimuksen
ratifioineiden jäsenvaltioiden alusten bruttovetoisuudesta.
[10]             http://www.ilo.org/wcmsp5/groups/public/---ed_norm/---normes/documents/genericdocument/wcms_229695.pdf.

[11]             SEUT-sopimuksen 153 ja 155 artikla.
[12]             SEUT-sopimuksen 100 artikla.
[13]             Kansainvälinen yleissopimus ihmishengen turvallisuudesta
merellä.
[14]             Kansainvälinen yleissopimus alusten aiheuttaman meren
pilaantumisen ehkäisemisestä.
[15]             Kansainvälinen yleissopimus merenkulkijoiden
koulutuksesta, pätevyyskirjoista ja vahdinpidosta.
[16]             SEUT-sopimuksen 153 ja 155 artikla.
[17]             Tai asetus (EY) N:o 859/2003
Tanskan ja Yhdistyneen kuningaskunnan tapauksessa.
[18]             SEUT-sopimuksen 48 artikla ja 79 artiklan 2 kohdan b
alakohta.
[19]             SEUT-sopimuksen 67 artiklan 4 kohta ja 81 artiklan 2
kohdan a, c ja e alakohta.
[20]             Tai muu konferenssin asettama määräaika, sen jälkeen kun
ILOn pääjohtaja on ilmoittanut muutoksista yleissopimuksen ratifioineille
jäsenvaltioille.
[21]             Tuomioistuimen lausunto 2/91, 18 kohta.
[22]               Mukaan luettuna työterveyttä ja -turvallisuutta koskeva
puitedirektiivi 89/391/ETY.
[23]               Mukaan luettuna asetus (EY) N:o 883/2004
ja täytäntöönpanoasetus (EY) N:o
987/2009 EU:n kansalaisten osalta, asetus (EU) N:o 1231/2010
tai asetus (EY) N:o 859/2003
EU:ssa laillisesti asuvien ja valtioiden rajat ylittävissä tilanteissa olevien
kolmansien maiden kansalaisten sekä heidän perheenjäsentensä ja edunsaajiensa
osalta.
[24]               Tuomioistuimen lausunto 2/91, 19.3.1993, Kok., 1993-I,
s. 1061, 26 kohta.
LIITE
I – Ensimmäiset yhteiset ehdotukset:
Ehdotus merityötä koskevan yleissopimuksen (2006) sääntöön 2.5 liittyvän
ohjeiston muuttamisesta

Tässä ehdotuksessa tuodaan esiin periaatteet, jotka
hyväksyttiin IMOn ja ILOn yhteisen merenkulkijoiden kuolemaa tai
henkilövahinkoja ja hylkäämistä koskevia vastuu- ja korvausvaatimuksia pohtivan
tilapäisen asiantuntijatyöryhmän yhdeksännessä istunnossa (2.–6. maaliskuuta
2009).[1]
Tämän ehdotuksen alaviitteet ovat vain tiedotustarkoituksiin eivätkä ole osa
muutosehdotuksen tekstiä.

A. Normia A2.5 koskevat ehdotukset
1. Korvataan
otsikossa ”Normi A2.5 – Kotimatka” viite ”A2.5” viitteellä ”A2.5.1”.
2. Lisätään
nykyisen normin A2.5 9 kappaleen jälkeen seuraava otsikko ja teksti:
Normi A2.5.2 – Rahavakuus[2]
1. Pantaessa täytäntöön säännön 2.5 2 kappale
tällä normilla vahvistetaan vaatimukset, joilla taataan nopean ja tehokkaan
rahoitusvakuusjärjestelmän tarjoaminen merenkulkijoille, jos kyseessä on
merenkulkijoiden hylkääminen.
2. Tätä normia sovellettaessa merenkulkijaa
pidetään hylättynä, jos tämän yleissopimuksen vaatimusten tai merenkulkijan
työsopimuksen ehtojen vastaisesti laivanvarustaja
a) kieltäytyy maksamasta merenkulkijan kotimatkan
kustannuksia; tai
b) on jättänyt merenkulkijan ilman tarvittavaa
ylläpitoa ja tukea; tai
c) on muutoin yksipuolisesti katkaissut siteensä
merenkulkijaan, mukaan luettuna työsopimukseen perustuvan palkan jättäminen
maksamatta vähintään kahden kuukauden ajaksi.
3. Kunkin jäsenvaltion on varmistettava, että sen
lipun alla purjehtiviin aluksiin sovelletaan tämän normin vaatimukset täyttävää
rahavakuusjärjestelmää. Rahavakuusjärjestelmä voidaan toteuttaa
sosiaaliturvajärjestelmän tai vakuutuksen tai kansallisen rahaston tai muun
vastaavan järjestelyn muodossa. Jäsenvaltion on määritettävä sen muoto
laivanvarustajien ja merenkulkijoiden järjestöjä kuultuaan.
4. Rahavakuusjärjestelmällä on tarjottava tämän
normin mukaisesti kaikille jäsenvaltion lipun alla purjehtivalla aluksella
työsuhteessa oleville tai muutoin toimiville tai työskenteleville hylätyille
merenkulkijoille suora pääsy järjestelmän piiriin, riittävä kattavuus ja
nopeutettu taloudellinen apu.
5. Tätä normia sovellettaessa merenkulkijoiden
riittävään ylläpitoon ja tukeen sisältyvät seuraavat: riittävä ruoka, vaatetus,
majoitus, tarvittava sairaanhoito ja muut kohtuulliset kustannukset ja maksut,
jotka aiheutuvat hylkäämisestä.
6. Kunkin jäsenvaltion on vaadittava, että sen
lipun alla purjehtivat alukset, joihin sovelletaan säännön 5.1.3 1 tai 2
kappaletta, toimittavat rahavakuudesta näyttöä vakuuden tarjoajan myöntämin
asiakirjoin.[3]
Asiakirjanäyttö on asetettava esille näkyvään paikkaan merenkulkijoiden
asuintiloissa. Jos rahavakuuden tarjoajia on useampia, aluksella on oltava
kunkin vakuudentarjoajan toimittama asiakirja.
7. Rahavakuutta koskevaan asiakirjanäyttöön on
sisällytettävä liitteessä A2-I vaaditut tiedot. Sen on oltava englanninkielinen
tai siihen on liitettävä englanninkielinen käännös.
8. Rahavakuusjärjestelmästä annettu apu on
myönnettävä viipymättä asianomaisen merenkulkijan esittämästä tai hänen
puolestaan esitetystä pyynnöstä, jonka tukena ovat tarvittavat oikeutta
koskevat perustelut kappaleen 2 mukaisesti.
9. Ottaen huomioon säännöt 2.2 ja 2.5
rahavakuusjärjestelmästä annettavan avun olisi oltava riittävä kattamaan
seuraavat:
a) palkkasaatavat ja muut maksamattomat etuudet,
jotka laivanvarustajan on maksettava merenkulkijalle työsopimuksen,
työehtosopimuksen tai lippuvaltion kansallisen lainsäädännön mukaisesti,
enintään neljän kuukauden ajalta;
b) kaikki merenkulkijalle aiheutuneet kohtuulliset
kustannukset, mukaan luettuna kappaleessa 10 tarkoitetun kotimatkan
kustannukset; ja
c) tarpeellisen ylläpidon ja tuen kustannukset,
jotka aiheutuvat hylkäämisen muodostavasta teosta tai laiminlyönnistä, merenkulkijan
kotiintuloon asti.
10. Kotimatkan kustannusten on katettava
asianmukaisella ja nopealla tavalla, yleensä lentoteitse, tehtävä matka, ja
niihin on sisällyttävä merenkulkijoiden ruoka ja asuminen siitä lähtien, kun he
lähtevät laivalta, siihen asti, kun he tulevat kotiin, tarvittava sairaanhoito,
siirtyminen, henkilökohtaisten tavaroiden kuljetus sekä kaikki muut
kohtuulliset kustannukset ja maksut, jotka johtuvat hylkäämisestä.
11. Jos vakuutuksen tai muun rahavakuuden tarjoaja
on suorittanut merenkulkijalle maksuja tämän normin mukaisesti, tällaisen
tarjoajan on hankittava maksamansa summan osalta saatavan siirrolla,
sijaantulolla tai muulla tavalla oikeudet, jotka merenkulkijalle olisivat
kuuluneet.
12. Tällä normilla ei estetä vakuutuksen tai
rahavakuuden tarjoajan takautumisoikeutta kolmansia osapuolia kohtaan.
13. Tämän normin määräyksillä ei ole tarkoitus
sulkea pois tai estää muiden sellaisten oikeuksien, vaatimusten tai
oikeussuojakeinojen käyttöä, joista hylätyt merenkulkijat saattaisivat saada
korvausta. Kansallisissa laeissa tai määräyksissä voidaan säätää, että tämän
normin mukaisesti maksettavat summat voidaan vähentää summista, jotka on saatu
muista lähteistä ja jotka johtuvat oikeuksista, vaatimuksista tai
oikeussuojakeinoista, jotka saattavat olla korvauksen kohteena tämän normin
mukaisesti.

B. Suositusta B2.5 koskeva ehdotus
Lisätään nykyisen suosituksen B2.5 loppuun
seuraava otsikko ja teksti:

Suositus B2.5.3 – Rahavakuus
1. Pantaessa täytäntöön normin A2.5.2 8
kappaletta, jos merenkulkijan pyynnön joidenkin osatekijöiden pätevyyden
tarkastaminen vaatii aikaa, tämä ei saisi estää merenkulkijaa tai hänen
edustajaansa saamasta välittömästi pyydetyn avun sellaista osaa, jota pidetään
perusteltuna.

C. Uutta liitettä koskeva ehdotus
Lisätään ennen liitettä A5-I seuraava liite:

LIITE A2-I
Näyttö rahavakuudesta säännön 2.5 2 kappaleen
mukaisesti
Todistukseen tai[4]
muuhun normin A2.5.2 7 kappaleessa tarkoitettuun asiakirjanäyttöön on
sisällyttävä seuraavat tiedot:
a) aluksen nimi;
b) aluksen rekisteröintisatama;
c) aluksen radiokutsutunnus;
d) aluksen IMO-tunnistenumero;
e) rahavakuuden tarjoajan nimi ja osoite;
f) merenkulkijan avustuspyyntöjen käsittelystä
vastaavan henkilön tai tahon yhteystiedot;
g) laivanvarustajan nimi;
h) rahavakuuden voimassaoloaika; ja
i) vakuutus siitä, että rahavakuus täyttää normin
A2.5.2 vaatimukset.

D. Liitteitä A5-I, A5-II ja A5-III[5] koskevat ehdotukset

1. Lisätään
liitteen A5-I loppuun seuraava kohta:

Rahavakuus kotimatkaa varten.

2. Lisätään
liitteeseen A5-II otsakkeeseen ”Merityöehtojen noudattamista koskeva
ilmoitus – osa I” kohdan 14 jälkeen seuraava kohta:

15. Rahavakuus kotimatkaa varten (sääntö 2.5).

3. Lisätään
liitteeseen A5-II otsakkeeseen ”Merityöehtojen noudattamista koskeva
ilmoitus – osa II” kohdan 14 jälkeen seuraava kohta:

15. Rahavakuus kotimatkaa varten (sääntö 2.5).

4. Lisätään
liitteen A5-III loppuun seuraava kohta:

Rahavakuus kotimatkaa varten.

II – Toiset yhteiset ehdotukset: Ehdotus
merityötä koskevan yleissopimuksen (2006) sääntöön 4.2 liittyvän ohjeiston
muuttamisesta
Tässä ehdotuksessa tuodaan esiin periaatteet,
jotka hyväksyttiin IMOn ja ILOn yhteisen merenkulkijoiden kuolemaa tai
henkilövahinkoja ja hylkäämistä koskevia vastuu- ja korvausvaatimuksia pohtivan
tilapäisen asiantuntijatyöryhmän yhdeksännessä istunnossa (2.–6. maaliskuuta
2009).[6]
Tämän ehdotuksen alaviitteet ovat vain tiedotustarkoituksiin eivätkä ole osa
muutosehdotuksen tekstiä.

A. Normia A4.2 koskevat ehdotukset
1. Korvataan nykyisessä
otsikossa ”Normi A4.2 – Laivanvarustajan vastuu” viite ”A4.2” viitteellä
”A4.2.1”.
2. Lisätään
nykyisen normin A4.2 7 kappaleen jälkeen seuraava teksti:

8. Kansallisissa laeissa ja määräyksissä on
säädettävä, että rahavakuusjärjestelmä, jolla varmistetaan tämän normin 1
kappaleen b kohdan mukaisesti sopimusperusteisten vaatimusten korvaaminen
normissa A4.2.2 määritellyn mukaisesti, täyttää seuraavat vaatimukset:
a) sopimusperusteinen korvaus, joka perustuu
merenkulkijan työsopimukseen, on maksettava täysimääräisesti ja viipymättä,
sanotun rajoittamatta c kohdan soveltamista;
b) vastaanottajaa ei saa painostaa hyväksymään
sopimusperusteista summaa pienempää summaa;
c) jos merenkulkijan pitkäaikainen työkyvyttömyys
vaikeuttaa sen täysimääräisen korvauksen arvioimista, johon merenkulkija
saattaa olla oikeutettu, merenkulkijalle on maksettava ennakkomaksu tai
-maksuja kohtuuttomien vaikeuksien välttämiseksi;
d) merenkulkijan on säännön 4.2 2 kappaleen
mukaisesti saatava maksu sen estämättä muiden laillisten oikeuksien
harjoittamista, mutta laivanvarustaja voi vähentää tällaisen maksun
vahingonkorvauksista, jotka johtuvat merenkulkijan esittämistä ja samaan
tapaukseen liittyvistä muista vaatimuksista laivanvarustajaa kohtaan;
e) sopimusperusteista korvausta koskevan
vaatimuksen voi esittää asianomainen merenkulkija suoraan tai tämän lähiomainen
taikka merenkulkijan edustaja tai nimetty edunsaaja.[7]
9. Kunkin jäsenvaltion laeilla ja määräyksillä on
varmistettava, että merenkulkijoille on ilmoitettava ennalta, jos
laivanvarustajan rahavakuus aiotaan peruuttaa, ja ilmoitettava välittömästi,
jos sitä ei aiota uusia.
10. Kunkin jäsenvaltion laeilla ja määräyksillä on
varmistettava, että vakuuden tarjoaja ilmoittaa lippuvaltiolle, jos
laivanvarustajan rahavakuus aiotaan peruuttaa, peruutetaan eikä sitä uusita.
11. Kunkin jäsenvaltion on vaadittava, että sen
lipun alla purjehtivat alukset toimittavat rahavakuudesta näyttöä vakuuden
tarjoajan myöntämin asiakirjoin. Asiakirjanäyttö on asetettava esille näkyvään
paikkaan merenkulkijoiden asuintiloissa. Jos rahavakuuden tarjoajia on
useampia, aluksella on oltava kunkin vakuudentarjoajan toimittama asiakirja.
12. Rahavakuudesta maksetaan kaikki sen kattamat
sopimusperusteiset vaatimukset, jotka syntyvät asiakirjan voimassaolokaudella.
13. Rahavakuutta koskevaan asiakirjanäyttöön on
sisällytettävä liitteessä A4-I vaaditut tiedot. Sen on oltava englanninkielinen
tai siihen on liitettävä englanninkielinen käännös.
Lisätään nykyisen normin A4.2 jälkeen seuraava
otsikko ja teksti:

Normi A4.2.2 – Sopimusperusteisten vaatimusten
käsittely[8]

1. Sovellettaessa normia A4.2.1 ja tätä normia
’sopimusperusteisella vaatimuksella’ tarkoitetaan kaikkia vaatimuksia, jotka
liittyvät sairauteen, tapaturmaan tai kuolemantapaukseen sinä aikana, kun
merenkulkija työskentelee merenkulkijoiden työsopimuksen mukaisesti, tai jotka
johtuvat työskentelystä tällaisen sopimuksen mukaisesti.
2. Kunkin jäsenvaltion lailla ja määräyksillä on
varmistettava, että käytössä on tehokkaat järjestelyt sellaisten
sopimusperusteisten vaatimusten vastaanottamista, käsittelyä ja puolueetonta
ratkaisua varten, jotka liittyvät normissa A4.2.1 tarkoitettuun korvaukseen,
nopeilla ja oikeudenmukaisilla menettelyillä.

B. Suositusta B4.2 koskevat ehdotukset
1. Korvataan
nykyisessä otsikossa ”Suositus B4.2 – Laivanvarustajan vastuu” viite ”B4.2”
viitteellä ”B4.2.1”.
2. Korvataan
nykyisen suosituksen B4.2 1 kappaleessa viite ”Normi A4.2” viitteellä ”Normi
A4.2.1”.

3. Lisätään
nykyisen suosituksen B4.2 3 kappaleen jälkeen seuraava otsikko ja teksti:

Suositus B4.2.2 – Sopimusperusteisten vaatimusten
käsittely
1. Kansallisissa laeissa tai määräyksissä olisi
säädettävä, että sopimusperusteiseen vaatimukseen liittyvän maksun osapuolet
voivat käyttää maksun vastaanottamista ja maksamista koskevaa mallilomaketta,
joka esitetään liitteessä B4-I.

C. Uusia liitteitä koskevat ehdotukset
1. Lisätään
liitteen A2-I jälkeen seuraava liite:

LIITE A4-I
Näyttö rahavakuudesta säännön 2.5 2 kappaleen
mukaisesti
Rahavakuutta koskevaan asiakirjanäyttöön, joka
vaaditaan normin A4.2.1 13 kappaleen mukaisesti, on sisällyttävä seuraavat
tiedot:
a) aluksen nimi;
b) aluksen rekisteröintisatama;
c) aluksen radiokutsutunnus;
d) aluksen IMO-tunnistenumero;
e) rahavakuuden tarjoajan nimi ja osoite;
f) rahavakuuden tarjoajan liiketoimipaikka;
g) laivanvarustajan nimi;
h) rahavakuuden voimassaoloaika;
i) toimivaltaisen viranomaisen vakuutus siitä,
että rahavakuus täyttää normin vaatimukset.

2. Lisätään
liitteen A4-I jälkeen seuraava liite:

LIITE B4-I
Suosituksessa B4.2.2 tarkoitettu maksun
vastaanottamista ja maksamista koskeva mallilomake
Alus: ………………………………………………………………………………………….
Tapaus: ……………………….…………………………………………………………………
Merenkulkija/laillinen perillinen ja/tai huollettava:
………………………….……………….………….....................................................
Varustamo: ………………………………………………………………………………………….
Allekirjoittanut [merenkulkija] [merenkulkijan
laillinen perillinen ja/tai huollettava]* tunnustaa vastaanottaneensa seuraavan
summan [valuutta ja määrä], jolla laivanvarustaja on täyttänyt velvoitteensa
maksaa sopimusperusteista korvausta henkilövahingon ja/tai kuoleman tapauksessa
allekirjoittaneen/merenkävijän työsuhteen ehtojen mukaisesti ja vapauttaa
laivanvarustajan kyseisten ehtojen mukaisista velvoitteistaan.
Maksu suoritetaan myöntämättä vastuuta vaatimusten
osalta ja hyväksytään rajoittamatta allekirjoittaneen/merenkävijän laillisen
perillisen ja/tai huollettavan oikeutta nostaa laiminlyönti- tai
vahingonkorvauskanne tai turvautua muihin käytettävissä oleviin
oikeussuojakeinoihin edellä mainitun tapauksen osalta.
Päiväys: ………………………………………………………………………………………….
Merenkulkija/laillinen perillinen ja/tai
huollettava: ………………………………………………………………………………………….
Allekirjoitus: …………………..……………………….………………………………………..........
Kuittaus:
Laivanvarustaja/laivanvarustajan edustaja:
Allekirjoitus:
……………………….…………………………………………………………............
Vakuutuksen tarjoaja/vakuutuksen tarjoajan
edustaja:
Allekirjoitus: ……………………….…………………………………………………………............___________________

*Tarpeeton yliviivataan.

D. Liitteitä A5-I, A5-II ja A5-III[9] koskevat ehdotukset

1. Lisätään
liitteen A5-I loppuun seuraava kohta:

Laivanvarustajan vastuuseen liittyvä rahavakuus.

2. Lisätään
liitteeseen A5-II otsakkeeseen ”Merityöehtojen noudattamista koskeva
ilmoitus – osa I” kohdan 15 jälkeen seuraava kohta:

16. Laivanvarustajan vastuuseen liittyvä
rahavakuus (sääntö 4.2).

3. Lisätään
liitteeseen A5-II otsakkeeseen ”Merityöehtojen noudattamista koskeva
ilmoitus – osa II” kohdan 15 jälkeen seuraava kohta:

16. Laivanvarustajan vastuuseen liittyvä
rahavakuus (sääntö 4.2).

4. Lisätään
liitteen A5-III loppuun seuraava kohta:

Laivanvarustajan vastuuseen liittyvä rahavakuus.
[1]               ILO–IMO–WGPS/9/2009/10, Final report, Joint IMO/ILO
Ad Hoc Expert Working Group on Liability and Compensation Regarding Claims for
Death, Personal Injury and Abandonment of Seafarers, Ninth Session. Ks.: http://www.ilo.org/sector/activities/sectoral-meetings/WCMS_
161446/lang--en/index.htm. Tämän työryhmän merkitys osana merityötä koskevan
yleissopimuksen (2006) hyväksymisen seurantaa tunnustettiin päätöslauselmassa,
joka hyväksyttiin kansainvälisen työkonferenssin 94. istunnossa, kun se
hyväksyi merityötä koskevan yleissopimuksen (2006). Ks.:
Resolution concerning the Joint IMO/ILO Ad Hoc Expert Working Group on
Liability and Compensation regarding Claims for Death, Personal Injury and
Abandonment of Seafarers, International Labour Conference, Provisional Record
No. 3-1(Rev.), 94th Session (Maritime), Geneve, 2006, s. 3-1/16. Ks.:
http://www.ilo.org/global/standards/maritime-labour-convention/WCMS_088130/lang--en/index.htm.

[2]               Ehdotetussa kohdassa vahvistetaan yhteys säännön 2.5 2
kappaleen kotimatkan rahavakuutta koskevan määräyksen ja ehdotetun uuden normin
A2.5.2 2 kappaleessa (aiemmin IMOn ja ILOn tilapäisen asiantuntijatyöryhmän
periaatteiden 5 kappale) määritellyn hylkäämistä koskevan käsitteen välille.
[3]               IMOn ja ILOn yhteinen tilapäinen asiantuntijatyöryhmä
sopi vuonna 2009, että tämä olisi lisättävä luetteloon seikoista, joihin on
kohdistettava satamavaltioiden suorittamaa valvontaa ja jotka on sertifioitava
sellaisten alusten osalta, jotka on sekä tutkittava että sertifioitava. Ks.
alaviitteessä 1 tarkoitetun loppuraportin kohta 106. Termiä asiakirjanäyttö
käytettiin, jotta voitiin ratkaista näkemyserot, jotka liittyvät siihen,
minkälainen rahavakuudesta näyttöä tarjoavan asiakirjan olisi täsmälleen
oltava. Sanamuodossa noudatellaan myös ILOn suuntaviivoja (ILO Guidelines on
flag State inspection), jotka laadittiin vuonna 2008 kansainvälisessä
asiantuntijoiden kolmikantakokouksessa.
[4]               Kuten edellä todettiin, IMOn
ja ILOn yhteisessä tilapäisessä asiantuntijatyöryhmässä oli joitakin eriäviä
näkemyksiä vakuutta koskevan näytön muodosta. Sanamuotoa ”tai” on ehdotettu
joustavuuden vuoksi.
[5]               Kuten alaviitteessä 3
todettiin, IMOn ja ILOn yhteisessä tilapäisessä asiantuntijatyöryhmässä
sovittiin, että nämä vaatimukset sisällytetään aluksen
sertifiointijärjestelmään.
[6]               ILO–IMO–WGPS/9/2009/10, Final
report, Joint IMO/ILO Ad Hoc Expert Working Group on Liability and
Compensation regarding Claims for Death, Personal Injury and Abandonment of
Seafarers, Ninth Session. Tämän
työryhmän merkitys osana merityötä koskevan yleissopimuksen (2006) hyväksymisen
seurantaa tunnustettiin päätöslauselmassa, joka hyväksyttiin kansainvälisen
työkonferenssin 94. istunnossa, kun se hyväksyi merityötä koskevan
yleissopimuksen (2006). Ks.
Resolution concerning the Joint IMO/ILO Ad Hoc Expert Working Group on
Liability and Compensation regarding Claims for Death, Personal Injury and
Abandonment of Seafarers, International Labour Conference, Provisional
Record No. 3-1(Rev.), 94th Session (Maritime), Geneve, 2006, s. 3-1/16. Ks.: http://www.ilo.org/global/standards/maritime-labour-convention/WCMS_088130/lang--en/index.htm.
[7]               IMOn ja ILOn yhteisen
tilapäisen asiantuntijatyöryhmän ehdottamiin periaatteisiin sisältyvää
sanamuotoa (ks. alaviitteessä 6 tarkoitetun loppuraportin kohdat 149–152 ja
liite II, ”periaatteet” kohdassa 4) on muutettu oikeudellisten tekstien
muotoiluun liittyvistä syistä. Vaikka sanamuodosta olikin päästy sopimukseen
(ks. kohta 152), merenkulkijoiden ryhmän edustaja halusi, että kohta asetetaan
hakasulkeisiin (ks. kohta 151). On syytä huomata, että tähän ehdotukseen ei
sisälly hakasulkeita.
[8]               IMOn ja ILOn yhteisen
tilapäisen asiantuntijatyöryhmän ehdottamat periaatteet kattoivat kaksi
seikkaa. Ks. alaviitteessä 6 tarkoitetun loppuraportin kohdat 133–134.
[9]               IMOn ja ILOn yhteinen
tilapäinen asiantuntijatyöryhmä sopi vuonna 2009, että tämä olisi lisättävä
luetteloon seikoista, joihin on kohdistettava satamavaltioiden suorittamaa
valvontaa ja jotka on sertifioitava sellaisten alusten osalta, jotka on sekä
tutkittava että sertifioitava. Ks. alaviitteessä 1 tarkoitetun loppuraportin
kohta 126. Sanamuodossa noudatellaan myös ILOn suuntaviivoja (ILO Guidelines
on flag State inspection), jotka laadittiin vuonna 2008 kansainvälisessä
asiantuntijoiden kolmikantakokouksessa. Ks.: http://www.ilo.org/global/standards/maritime-labour-convention/WCMS_101788/lang--en/
index.htm


title: Ehdotus neuvoston päätös N:o .../2010/EU tiiviimmän yhteistyön hyväksymisestä avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla {KOM(2010) 105 lopullinen}

text:
|

52010PC0104

	[pic] | EUROOPAN KOMISSIO |Bryssel 24.3.2010KOM(2010) 104 lopullinen2010/0066 (APP)EhdotusNEUVOSTON PÄÄTÖS N:o .../2010/EUtiiviimmän yhteistyön hyväksymisestä avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla{KOM(2010) 105 lopullinen}PERUSTELUTJOHDANTO1.  Komissio hyväksyi 17. heinäkuuta 2006 ehdotuksen[1] neuvoston asetukseksi asetuksen (EY) N:o 2201/2003[2] muuttamisesta tuomioistuimen toimivallan osalta sekä avioliittoasioissa sovellettavaa lakia koskevien sääntöjen antamisesta (Rooma III)[3].2.  Ehdotetun neuvoston asetuksen oikeusperusta oli EY:n perustamissopimuksen 61 artiklan c alakohta ja 67 artiklan 1 kohta.[4] Ehdotus koski yksityisoikeudellisissa asioissa tehtävää oikeudellista yhteistyötä, ja se liittyi perheoikeutta koskeviin näkökohtiin. Oikeusperusta edellytti neuvoston yksimielistä päätöstä. Euroopan parlamentti antoi lausuntonsa 21. lokakuuta 2008[5].3.  Komission ehdotusta käsiteltiin yksityisoikeuskomiteassa (Rooma III) lokakuusta 2006 alkaen. Se oli yksi Saksan, Portugalin ja Slovenian puheenjohtajakausien painopisteistä. Huhtikuussa 2007 ehdotuksesta keskusteltiin neuvoston kokouksessa, ja ministerit sopivat tietyistä suuntaviivoista.4.  Vuoden 2008 puoliväliin mennessä keskusteluissa oli käynyt ilmi, että eräillä jäsenvaltioilla oli tiettyjä ongelmia, joiden vuoksi ne eivät voineet hyväksyä asetusehdotusta. Erityisesti yksi jäsenvaltio ei voinut hyväksyä, että sen tuomioistuimissa sovellettaisiin ulkomaista avioerolakia, jota se piti omaa avioerolakiaan rajoittavampana, vaan halusi edelleen soveltaa kaikkiin tuomioistuimissaan käsiteltäviin avioeroasioihin omaa aineellista lakiaan (tuomioistuinvaltion lain soveltamista tukeva lähestymistapa). Toisaalta jäsenvaltioiden suuri enemmistö oli sitä mieltä, että sovellettavaa lakia koskevat säännökset olivat olennainen osa asetusehdotusta. Ne kannattivat ehdotuksessa esitettyä periaatetta, jonka mukaan sovellettaisiin sen valtion lakia, johon puolisoilla on läheinen liittymä, vaikka tämä tietyissä tapauksissa johtaisikin ulkomaisen avioerolain soveltamiseen.5.  Perättäiset neuvoston puheenjohtajavaltiot ja komissio yrittivät muotoilla asetusehdotuksen pohjalta erilaisia vaihtoehtoja, jotka laajentaisivat tuomioistuinvaltion lain soveltamisalaa vaarantamatta kuitenkaan asetusehdotuksen päätavoitteita. Nämä yritykset jäivät kuitenkin tuloksettomiksi.6.  Ministerien olikin todettava 5. ja 6. kesäkuuta 2008 pidetyssä neuvoston kokouksessa, ettei asetusehdotuksen käsittelyn jatkamisesta päästy yksimielisyyteen ja että ylitsepääsemättömien vaikeuksien vuoksi yksimielisyyden saavuttaminen tuolloin tai lähitulevaisuudessa ei ollut mahdollista. Neuvosto katsoi, että asetukseen sisältyviä tavoitteita ei voitu saavuttaa kohtuullisessa ajassa soveltamalla perussopimusten määräyksiä.[6]7.  Heinä-elokuussa 2008 yhdeksän jäsenvaltiota (Bulgaria, Kreikka, Espanja, Italia, Luxemburg, Unkari, Itävalta, Romania ja Slovenia) esitti komissiolle pyynnön, jossa ne ilmoittivat aikovansa ryhtyä toteuttamaan välillään tiiviimpää yhteistyötä avioliittoasioissa sovellettavan lain suhteen ja pyysivät komissiota esittämään neuvostolle tätä koskevan ehdotuksen. Tammikuussa 2009 myös Ranska esitti vastaavan pyynnön. Kreikka perui pyyntönsä 3. maaliskuuta 2010.8.  Tämä ehdotus on komission vastaus näihin pyyntöihin.Tiiviimmän yhteistyön oikeusperusta9.  Tiiviimmästä yhteistyöstä määrätään Euroopan unionista tehdyn sopimuksen, jäljempänä ’SEU-sopimus’, 20 artiklassa ja Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen, jäljempänä ’SEUT-sopimus’, 326–334 artiklassa. Näiden määräysten nojalla tiiviimmän yhteistyön toteuttamiseksi avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla tarvitaan kaksi ehdotusta:10.  SEUT-sopimuksen 329 artiklan 1 kohdan nojalla annettava komission ehdotus neuvoston päätökseksi tiiviimmän yhteistyön hyväksymisestä avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla, ja11.  SEUT-sopimuksen 81 artiklan 3 kohdan[7] nojalla annettava komission ehdotus neuvoston asetukseksi tiiviimmän yhteistyön toteuttamisesta avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla.Arvio tiiviimmän yhteistyön oikeudellisista edellytyksistäHyväksymispäätös viimeisenä keinona ja vähintään yhdeksän jäsenvaltion osallistuminen12.  SEU-sopimuksen 20 artiklan 2 kohdassa määrätään, että neuvosto voi tehdä päätöksen, jolla annetaan lupa tiiviimmälle yhteistyölle, vasta viimeisenä keinona todetessaan, ettei koko unioni voi saavuttaa tälle yhteistyölle asetettuja tavoitteita kohtuullisessa ajassa, ja edellyttäen, että vähintään yhdeksän jäsenvaltiota osallistuu yhteistyöhön.13.  Kuten edellä mainittiin, neuvosto totesi 5. ja 6. kesäkuuta 2008 pidetyssä kokouksessa, ettei vuoden 2006 ehdotuksen käsittelyn jatkamisesta päästy yksimielisyyteen ja että ylitsepääsemättömien vaikeuksien vuoksi yksimielisyyden saavuttaminen tuolloin tai lähitulevaisuudessa ei ollut mahdollista. Neuvosto katsoi, että asetusehdotuksen tavoitteita ei voitu saavuttaa kohtuullisessa ajassa soveltamalla perussopimusten määräyksiä. Tämän perusteella neuvosto katsoi, ettei koko unionille ollut mahdollista löytää muuta ratkaisua, minkä vuoksi tiiviimpää yhteistyötä voitaisiin käyttää viimeisenä keinona.14.  Komissio on saanut tähän mennessä yhdeksältä jäsenvaltiolta (Bulgaria, Espanja, Ranska, Italia, Luxemburg, Unkari, Itävalta, Romania ja Slovenia) pyynnön, jossa ne ilmoittavat aikovansa ryhtyä toteuttamaan välillään tiiviimpää yhteistyötä avioliittoasioissa sovellettavan lain alalla.Perussopimuksissa tarkoitetut alat15.  SEUT-sopimuksen 329 artiklan 1 kohdan nojalla tiiviimpi yhteistyö voidaan aloittaa ”jollakin perussopimuksissa tarkoitetulla alalla”.16.  Edellä mainitut yhdeksän jäsenvaltiota ovat pyytäneet saada aloittaa keskenään tiiviimmän yhteistyön avioliittoasioissa sovellettavan lain alalla (Rooma III). Tämä tarkoittaa lainvalintasääntöjä, joiden nojalla määritetään, mitä aineellista lainsäädäntöä sovelletaan kansainväliseen avioeroon, jolla on liittymäkohtia useampaan kuin yhteen oikeusjärjestelmään. Lainvalintasäännöt mainitaan erikseen SEUT-sopimuksen 81 artiklan 2 kohdan toimenpideluettelossa, kun taas SEUT-sopimuksen 81 artiklan 3 kohdassa tehdään ero siviili- ja kauppaoikeuden alalla sovellettavien yleisten lainvalintasääntöjen ja perheoikeudellisten toimenpiteiden välillä. Komissio katsoo, että perheoikeuden alalla sovellettavat lainvalintasäännöt ovat sellainen (tosin suppea, mutta selkeästi määritelty) perussopimuksissa tarkoitettu ala, jolla tiiviimpi yhteistyö voidaan aloittaa.17.  Tässä yhteydessä on syytä täsmentää, että ala, jolla tiiviimpi yhteistyö on tarkoitus aloittaa, eli avio- ja asumuseroon sovellettava laki, ei kata avioeron varallisuusoikeudellisiin vaikutuksiin sovellettavia lainvalintasääntöjä[8]. Alaan ei kuulu myöskään avioeroon sovellettava aineellinen oikeus eli avioeron perusteet tai avioeron hakemismenettely.Unionin tavoitteiden saavuttamisen edistäminen, sen etujen suojaaminen ja yhdentymiskehityksen vahvistaminenYleistä18.  Ottaen huomioon komission vuonna 2006 hyväksymää ehdotusta varten laaditun vaikutustenarvioinnin[9] ja ehdotuksen perustelujen asiaankuuluvat osat, tiiviimmän yhteistyön tavoitteena on ottaa käyttöön selkeät ja kattavat oikeussäännöt avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla ja antaa osapuolille tietynasteinen vapaus valita sovellettava laki.19.  Edellä mainitun vaikutustenarvioinnin yhteydessä komissio kuuli laajalti eri intressiryhmiä. Tätä varten julkaistiin vuonna 2005 vihreä kirja sovellettavasta lainsäädännöstä ja tuomioistuimen toimivallasta avioeroasioissa[10]. Vihreässä kirjassa tuotiin esille useita nykytilanteen puutteita ja mahdollisia vaihtoehtoja ongelmien ratkaisemiseksi. Vaihtoehtoina olivat muun muassa vallitsevan tilanteen säilyttäminen, lainvalintasääntöjen yhdenmukaistaminen, sovellettavan lain valitsemista koskevan rajoitetun mahdollisuuden antaminen puolisoille ja näiden eri vaihtoehtojen yhdistelmä. Komissio järjesti vuonna 2006 julkisen kuulemisen ja asiantuntijakokouksen. Useimmissa vastauksissa todettiin, että on tarpeen lisätä oikeusvarmuutta ja ennakoitavuutta, ottaa käyttöön rajallinen osapuolten tahdonautonomia ja estää kanteen nostamiseen liittyvä puolisoiden välinen kilpailu. Tietyt sidosryhmät olivat huolissaan siitä, että lainvalintasääntöjen yhdenmukaistaminen velvoittaa tuomioistuimet soveltamaan ulkomaista lakia ja että tämä saattaa johtaa viivästymisiin ja lisäkuluihin avioliitto-oikeuden alaan kuuluvissa menettelyissä. Erään mielipidekyselyn mukaan 60 prosenttia eurooppalaisista odottaa EU:n toteuttavan toimenpiteitä, jotka helpottaisivat toisessa jäsenvaltiossa käytävään avioero-oikeudenkäyntiin liittyvää lainsäädäntöä.[11]20.  Tiiviimpi yhteistyö avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla koskisi kymmeniätuhansia kansainvälisiä aviopareja, jotka eroavat vuosittain EU:n alueella. Vuosittain monet eri jäsenvaltioiden kansalaiset menevät keskenään naimisiin, ja myös kansainvälisiä avioeroja on vuosittain runsaasti.21.  EU:ssa on voimassa noin 122 miljoonaa avioliittoa, joista noin 16 miljoonan (13 %) arvioidaan olevan kansainvälisiä.[12] Esimerkiksi vuonna 2007 Euroopan unionissa solmittiin 2 400 000 avioliittoa, joista noin 300 000 oli kansainvälisiä. Vaikka kansainväliset avioliitot ovat yleisimpiä muutamissa suurimmissa Euroopan maissa, niitä on kaikkialla Euroopan unionissa ja ne koskettavat lukuisia EU:n kansalaisia.22.  Vuonna 2007 avioerojen määrä EU:n 27 jäsenvaltiossa oli 1 040 000, joista 140 000:een (13 %) liittyi kansainvälisiä tekijöitä. Vuonna 2007 kansainvälisiä avioeroja oli EU:n jäsenvaltioista eniten Saksassa (34 000), Ranskassa (20 500) ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa (19 500).Nykytilanne avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla23.  Tätä nykyä tällä alalla ei ole olemassa EU:n sääntöjä. Sen sijaan niissä 24 jäsenvaltiossa, jotka osallistuvat siviiliasioissa tehtävään oikeudelliseen yhteistyöhön EU:ssa, ja niissä kahdessa jäsenvaltiossa, jotka voivat halutessaan erikseen päättää tähän yhteistyöhön osallistumisesta[13], sovelletaan avioeroasioissa 26 erilaista lainvalintasääntöjen kokonaisuutta. Useimmissa jäsenvaltioissa sovellettavan lain määräytymisperusteena on liittymäperusteiden asteikko, jonka tarkoituksena on varmistaa, että menettelyyn sovelletaan oikeusjärjestystä, johon avioliitolla on läheisin liittymä. Muissa jäsenvaltioissa avioliitto-oikeuden alaan kuuluviin menettelyihin sovelletaan järjestelmällisesti kansallista lakia ( lex fori ).24.  Nykytilanne voi aiheuttaa avioliitto-oikeuden alaan kuuluvissa kansainvälisissä menettelyissä monenlaisia ongelmia. Kansallisissa lainsäädännöissä on suuria eroja sekä aineellisten sääntöjen että lainvalintasääntöjen osalta, mikä aiheuttaa oikeudellista epävarmuutta. Kansallisten lainvalintasääntöjen välisten suurten erojen ja niiden monimutkaisuuden vuoksi kansainvälisissä avioliitoissa elävien puolisoiden on hyvin vaikea ennakoida, mitä lakia heidän avioliitto-oikeuden alaan kuuluvaan menettelyynsä sovelletaan. Valtaosassa jäsenvaltioista puolisoilla ei ole mahdollisuutta valita avioliitto-oikeuden alaan kuuluvissa menettelyissä sovellettavaa lakia. Tämä voi johtaa sellaisen lain soveltamiseen, johon puolisoilla on vain heikko liittymä, sekä lopputulokseen, joka ei vastaa kansalaisten oikeutettuja odotuksia. Lisäksi nykyiset säännöt voivat saada puolisot omien etujensa turvaamiseksi kilpailemaan siitä, kumpi ehtii ensimmäisenä nostaa kanteen, jotta menettelyyn sovellettaisiin tiettyä lakia.25.  Avioeroa koskevien lainvalintasääntöjen epäyhdenmukaisuudesta aiheutuvaa taloudellista haittaa on hyvin vaikea arvioida. Komission tilaaman, aviovarallisuussuhteita koskevaan vaikutustenarviointiin liittyvän selvityksen yhteydessä kävi ilmi, että kansainvälisiin avioerotilanteisiin liittyvät kustannukset saattavat olla EU:ssa jopa 205 miljoonaa euroa. Kustannuksia aiheutuu sekä tuomioistuimille, puolisoille että kolmansille osapuolille.[14]Mitä etua on tiiviimmästä yhteistyöstä avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla?26.  Tiiviimmän yhteistyön aloittamista avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla on pyytänyt yhdeksän jäsenvaltiota: Bulgaria, Espanja, Ranska, Italia, Luxemburg, Unkari, Itävalta, Romania ja Slovenia. Niiden yhteenlaskettu asukasluku on 216,3 miljoonaa, mikä on lähes puolet (44 %) EU:n väestöstä.[15] Kansainvälisiä avioliittoja ja avioeroja on näissä jäsenvaltioissa noin 13 prosenttia[16] eli keskimäärin saman verran kuin EU:ssa yleensä. Avioerojen vuosittaiseksi määräksi arvioidaan näissä maissa 440 000, joista 53 000:een liittyy kansainvälisiä tekijöitä.[17] Tiiviimpään yhteistyöhön voivat liittyä kaikki jäsenvaltiot. Mitä useampi jäsenvaltio osallistuu, sitä useampi kansalainen siitä hyötyy.27.  Tiiviimpi yhteistyö avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla hyödyttää kansalaisia seuraavilla tavoilla:28.  Oikeusvarmuuden ja ennakoitavuuden lisääminen. Tiiviimmän yhteistyön myötä otetaan käyttöön avio- ja asumuseroa koskevissa asioissa sovellettavat yhdenmukaiset lainvalintasäännöt, jotta puolisoiden on helppo ennakoida, mitä lakia heidän avioliitto-oikeuden alaan kuuluvaan menettelyynsä sovelletaan. Lainvalinta perustuu ensisijaisesti puolisoiden valintaan. Valinta rajoittuu lakeihin, joihin avioliitolla on läheinen liittymä, jotta voidaan välttää sellaisten epätavallisen kaukaisten lakien soveltaminen, johon puolisoilla on vain vähäinen liittymä tai ei lainkaan liittymää. Elleivät puolisot valitse sovellettavaa lakia, sovellettavan lain määräytymisperusteena on liittymäperusteiden asteikko, jonka avulla varmistetaan, että avioliitto-oikeuden alaan kuuluvaan menettelyyn sovelletaan oikeusjärjestystä, johon avioliitolla on läheinen liittymä. Tämä lisää tuntuvasti oikeusvarmuutta ja ennakoitavuutta sekä puolisoiden että oikeudellisessa ammatissa toimivien kannalta.29.  Joustavuuden lisääminen ottamalla käyttöön rajallinen osapuolten tahdonautonomia. Osapuolten tahdonautonomia avioliittoasioissa on nykyisin hyvin rajallinen. Kansalliset lainvalintasäännöt sallivat periaatteessa kussakin tilanteessa vain yhden ratkaisun: sovelletaan joko sen valtion lakia, jonka kansalaisia puolisot ovat, tai tuomioistuinvaltion lakia. Tiiviimpään yhteistyöhön perustuva oikeudellinen kehys on joustavampi, kun puolisot saavat rajoitetun mahdollisuuden valita avio- ja asumuseroon sovellettava laki. Puolisoiden olisi hyvä antaa sopia näistä asioista etenkin silloin, kun avioeroa haetaan yhteisellä sopimuksella.30.  Kanteen nostamiseen liittyvän puolisoiden välisen kilpailun estäminen. Tiiviimpi yhteistyö avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla vaikuttaa myös tilanteeseen, jossa puolisot voivat kilpailla omien etujensa turvaamiseksi siitä, kumpi ehtii ensimmäisenä hakea avioeroa, jotta menettelyyn sovellettaisiin tiettyä lakia. Tämä voi johtaa sellaisen lain soveltamiseen, johon vastaajalla ei mielestään ole läheistä liittymää tai jossa ei oteta huomioon hänen etujaan. Tämä vaikeuttaa entisestään sovittelupyrkimyksiä, eikä välitysmenettelyyn jää juurikaan aikaa. Yhdenmukaistettujen lainvalintasääntöjen käyttöönoton pitäisi vähentää tuntuvasti kanteen nostamiseen liittyvän puolisoiden välisen kilpailun vaaraa, sillä se osallistuvissa jäsenvaltioissa sijaitseva tuomioistuin, jonka puoleen on ensin käännytty, soveltaisi tuolloin yhteisten sääntöjen perusteella määräytyvää lakia.31.  On ilmaistu huolta siitä, että lainvalintasääntöjen yhdenmukaistaminen velvoittaa tuomioistuimet soveltamaan ulkomaista avioerolakia ja että tämä voi johtaa viivästyksiin ja lisäkuluihin avioliitto-oikeuden alaan kuuluvissa menettelyissä. Käytännössä tällaiset ongelmat lienevät kuitenkin harvinaisia, koska liittymäperusteiden nojalla useimmissa tapauksissa sovellettaisiin tuomioistuinvaltion lakia. Kokemukset niissä jäsenvaltioissa, joissa jo sovelletaan sellaisia liittymäperusteita, jotka johtavat ulkomaisen lain soveltamiseen, eivät ole tuoneet esiin merkittäviä vaikeuksia. Tiiviimpää yhteistyötä ehdottaneen yhdeksän jäsenvaltion nykyisiin lainvalintasääntöihin sisältyy jo nykyisellään liittymäperusteita, jotka tietyissä tilanteissa johtavat ulkomaisen lain soveltamiseen niiden tuomioistuimissa. Näin ollen tiiviimpi yhteistyö ei aiheuttaisi ongelmia lisäkustannusten tai viivästysten muodossa. Lisäksi ulkomaisen lain soveltamista helpottavien toimenpiteiden hyväksymisen pitäisi vähentää mahdollisia kielteisiä vaikutuksia.[18]32.  Institutionaaliselta kannalta tiiviimpi yhteistyö on parempi vaihtoehto kuin se, että asiasta kiinnostuneet jäsenvaltiot ryhtyisivät neuvottelemaan avio- ja asumuseroon sovellettavaa lakia koskevasta kansainvälisestä sopimuksesta. Tästä vaihtoehdosta olisi varmasti vähemmän etua. Vaikka tiiviimmän yhteistyön nojalla hyväksytyt säädökset velvoittavat vain osallistuvia jäsenvaltioita, ne ovat kuitenkin kyseisellä alalla unionin valvonnan alaisuudessa. Näin ollen komissio voi valvoa säädösten asianmukaista soveltamista perussopimusten nojalla, ja Euroopan unionin tuomioistuimella on toimivalta antaa niiden tulkintaa koskevia ennakkoratkaisuja. Näin voidaan varmistaa, että tiiviimmän yhteistyön nojalla annettuja säädöksiä tulkitaan johdonmukaisesti ja yhtenäisesti.SEU-sopimuksen 20 artiklan 1 kohdan vaatimusten noudattaminen33.  SEU-sopimuksen 20 artiklan 1 kohdan mukaan tiiviimmän yhteistyön tarkoituksena on edistää unionin tavoitteiden saavuttamista, suojella sen etuja ja vahvistaa sen yhdentymiskehitystä.34.  Yksi unionin tehtävistä on tarjota kansalaisilleen vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alue, jolla ei ole sisärajoja ja jolla taataan henkilöiden vapaa liikkuvuus (SEU-sopimuksen 3 artiklan 2 kohta). Oikeusalueeseen sisältyy oikeudellisen yhteistyön kehittäminen yksityisoikeudellisissa asioissa, joilla on rajatylittäviä vaikutuksia; tämä yhteistyö perustuu tuomioistuinten päätösten vastavuoroisen tunnustamisen periaatteeseen (SEUT-sopimuksen 81 artiklan 1 kohta). Tätä varten unioni voi hyväksyä toimenpiteitä, joiden tarkoituksena on varmistaa ensinnäkin tuomioiden tunnustaminen ja täytäntöönpano koko unionissa ja toiseksi lainvalintaa koskevien jäsenvaltioiden sääntöjen yhteensopivuus (SEUT-sopimuksen 81 artiklan 2 kohdan a ja c alakohta).35.  Lainvalintasääntöjen yhdenmukaistaminen helpottaa tuomioiden vastavuoroista tunnustamista. Se, että jäsenvaltioiden tuomioistuimet soveltavat samoja lainvalintasääntöjä määrittäessään kussakin tilanteessa sovellettavan lain, lisää niiden luottamusta muissa jäsenvaltioissa tehtyihin oikeudellisiin päätöksiin.[19]36.  Tiiviimpi yhteistyö avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla sitä pyytäneiden jäsenvaltioiden kesken edistäisi unionin tavoitetta varmistaa lainvalintaa koskevien jäsenvaltioiden sääntöjen yhteensopivuus, koska se lisäisi sääntöjen yhteensopivuutta nykytilanteeseen verrattuna. Kuten edellä todettiin, niissä 26 jäsenvaltiossa, jotka osallistuvat yksityisoikeudellisissa asioissa tehtävään oikeudelliseen yhteistyöhön, on nykyään käytössä 26 erilaista lainvalintasääntöjen kokonaisuutta. Jos yhdeksän jäsenvaltiota aloittaa tällä alalla tiiviimmän yhteistyön, sovellettavia oikeusjärjestelmiä olisi enää 18. Lainvalintasäännöt siis yhdenmukaistuisivat, mikä vahvistaisi yhdentymiskehitystä tässä EU:n osassa.Perussopimusten ja unionin oikeuden noudattaminen37.  SEUT-sopimuksen 326 artiklan nojalla tiiviimmässä yhteistyössä on noudatettava perussopimuksia ja unionin oikeutta.38.  Tiiviimpi yhteistyö ei vaikuta voimassa olevaan unionin oikeuteen. Se on tarkoitus ottaa käyttöön alalla, joka kuuluu unionin jaetun toimivallan piiriin, mutta jolla ei ole toistaiseksi annettu yhteisiä unionin sääntöjä. Ensimmäinen perheoikeuden alalla annettu unionin säädös on neuvoston asetus (EY) N:o 1347/2000[20], jossa säädetään tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja yhteisten lasten huoltoa koskevissa asioissa avioliitto-oikeuden alaan kuuluvien menettelyjen yhteydessä. Siinä ei kuitenkaan säädetä sovellettavasta laista. Tilanteeseen ei tullut muutosta, vaikka neuvoston asetus (EY) N:o 1347/2000 kumottiin ja korvattiin 1. maaliskuuta 2005 alkaen neuvoston asetuksella (EY) N:o 2201/2003. Sovellettavaa lakia koskevaa kysymystä ei käsitelty neuvoteltaessa tästä asetuksesta, vaan avioliittoasioita koskevat neuvoston asetuksen (EY) N:o 1347/2000 säännökset siirrettiin siihen lähes sellaisinaan.39.  Tiiviimpi yhteistyö avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla ei aiheuttaisi SEUT-sopimuksen 18 artiklassa tarkoitettua kansalaisuuteen perustuvaa syrjintää, koska ehdotetut lainvalintasäännöt ovat luonteeltaan yleispäteviä ja niitä sovelletaan osallistuvien jäsenvaltioiden tuomioistuimissa kaikkiin menettelyihin osapuolten kansalaisuudesta tai asuinpaikasta riippumatta. Toisaalta tiiviimmän yhteistyön ulkopuolelle jäävien jäsenvaltioiden tuomioistuimet soveltavat kansallisia lainvalintasääntöjään kansainvälisen yksityisoikeuden sääntöjensä mukaisesti, niin kuin ne nykyäänkin tekevät.Ei haittaa sisämarkkinoille eikä taloudelliselle, sosiaaliselle ja alueelliselle yhteenkuuluvuudelle; ei esteitä eikä syrjintää kaupankäynnissä eikä kilpailun vääristymistä40.  SEUT-sopimuksen 326 artiklassa määrätään, että tiiviimpi yhteistyö ei saa haitata sisämarkkinoita eikä taloudellista, sosiaalista ja alueellista yhteenkuuluvuutta. Se ei saa luoda esteitä tai aiheuttaa syrjintää jäsenvaltioiden välisessä kaupankäynnissä eikä vääristää niiden välistä kilpailua.41.  Tiiviimpi yhteistyö avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla ei aiheuta ongelmia näiden oikeudellisten edellytysten suhteen. Päinvastoin, ehdotus tiiviimmän yhteistyön toteuttamisesta avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla helpottaisi sisämarkkinoiden toimintaa, koska se poistaisi vapaan liikkuvuuden esteet sellaisten henkilöiden osalta, joille avioliittoasioissa sovellettavaa lakia koskevien kansallisten lainsäädäntöjen nykyiset eroavuudet tuottavat ongelmia. Lisääntynyt oikeusvarmuus avioeroon sovellettavien lainvalintasääntöjen suhteen vaikuttaisi myönteisesti pariskuntiin, jotka ovat käyttäneet oikeuttaan liikkua vapaasti osallistuvien jäsenvaltioiden välillä.42.  Koska ehdotus koskee ainoastaan kahden yksilön välisiä suhteita, se ei vaikuta yrityksiin eikä markkinoilla vallitseviin oikeudellisiin suhteisiin eikä myöskään kaupankäyntiin tai kilpailuun unionissa. Ehdotus ei myöskään vaikuttaisi unionin aluepolitiikkaan.43.  Erityisesti ehdotukseen sisältyvä lainvalintasääntöjen yhdenmukaistaminen yksinkertaistaisi tilannetta huomattavasti yksityisten osapuolten ja oikeusalan toimijoiden kannalta, sillä sovellettava laki voidaan sen ansiosta määrittää yhtenäisen säännöstön perusteella, joka korvaa osallistuvien jäsenvaltioiden nykyiset kansalliset lainvalintasäännöt tällä alalla.44.  Vaikka ehdotukseen perustuva oikeusvarmuus tai yksinkertaistaminen ei hyödytäkään kaikkia unionin aviopareja, niiden parien tilanne, joiden asiaa käsitellään tiiviimmän yhteistyön ulkopuolelle jäävien jäsenvaltioiden tuomioistuimissa, ei kuitenkaan heikkene nykytilanteeseen verrattuna. Ehdotus ei siis aiheuta kansalaisten perusteetonta eriarvoista kohtelua.Tiiviimmän yhteistyön ulkopuolelle jäävien jäsenvaltioiden toimivallan, oikeuksien ja velvoitteiden kunnioittaminen45.  SEUT-sopimuksen 327 artiklassa määrätään, että tiiviimmässä yhteistyössä kunnioitetaan niiden jäsenvaltioiden toimivaltaa, oikeuksia ja velvoitteita, jotka eivät osallistu siihen.46.  Yhteisten lainvalintasääntöjen käyttöönotto yhdeksässä jäsenvaltiossa ei vaikuta muiden jäsenvaltioiden sääntöihin. Muut jäsenvaltiot määrittävät avio- ja asumuseroon sovellettavan lain edelleen omien kansainvälisen yksityisoikeuden sääntöjensä mukaisesti.47.  Ehdotuksen mukaan aviopari, jonka asuinpaikka on osallistuvassa jäsenvaltiossa, voi valita avioeroonsa sovellettavan lain. Avioeroa koskeva rajoitettu lainvalinta on jo nyt mahdollista joissain tapauksissa esimerkiksi Alankomaiden ja Saksan avioliittolainsäädännön nojalla. Jos aviopari, joka on tehnyt lainvalintaa koskevan sopimuksen tiiviimmän yhteistyön perusteella, muuttaa myöhemmin jäsenvaltioon, joka ei osallistu tiiviimpään yhteistyöhön, ja panee avioeron vireille siellä, lainvalintasopimuksen tunnustaminen riippuu kyseisen tuomioistuimen kansallisesta laista. Jos pari on valinnut tuomioistuinvaltion lain, tuomioistuimen on todennäköisesti helpompi noudattaa lainvalintasopimusta.48.  Kansainvälisen oikeuden tasolla ei ole olemassa sellaisia tiiviimpään yhteistyöhön osallistuvien jäsenvaltioiden ja muiden jäsenvaltioiden välillä tehtyjä kansainvälisiä sopimuksia avio- ja asumuseroon sovellettavasta laista, joiden kanssa tiiviimpi yhteistyö olisi ristiriidassa.49.  Todettakoon lopuksi, että tiiviimpi yhteistyö avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla ei vaikuta lainvalintaan avioeroon läheisesti liittyvillä aloilla, kuten vanhempainvastuun tai elatusvelvoitteiden alalla, niissä jäsenvaltioissa, jotka eivät osallistu tiiviimpään yhteistyöhön. Vanhempainvastuuseen sovellettavia lainvalintasääntöjä säännellään vuoden 1996 Haagin yleissopimuksella toimivallasta, sovellettavasta laista, tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta sekä yhteistyöstä vanhempainvastuuseen ja lasten suojeluun liittyvissä asioissa. Tähän mennessä kahdeksan jäsenvaltiota on liittynyt yleissopimukseen, ja muiden 18 jäsenvaltion on ratifioitava yleissopimus tai liityttävä siihen 5. päivään kesäkuuta 2010 mennessä.[21] Elatusvelvoitteisiin sovellettavat lainvalintasäännöt vahvistetaan elatusvelvoitteisiin sovellettavasta laista vuonna 2007 tehdyssä Haagin pöytäkirjassa[22], jota sovelletaan elatusvelvoitteita koskevan asetuksen (EY) N:o 4/2009[23] 15 artiklan mukaisesti. Asetusta sovelletaan 18. päivästä kesäkuuta 2011. Avioeroon sekä vanhempainvastuun myöntämiseen, käyttämiseen tai lopettamiseen ja elatusvelvoitteisiin sovellettavaa lakia koskevat säännöt ovat toisistaan riippumattomia. Tuomioistuin, joka on toimivaltainen ratkaisemaan avioerohakemuksen jäsenvaltiossa, joka ei osallistu tiiviimpään yhteistyöhön, määrittää avio- ja asumuseroon sovellettavan lain kansallisten lainvalintasääntöjensä mukaisesti. Vanhempainvastuuseen sovellettava laki määräytyy vuoden 1996 Haagin yleissopimuksen mukaisesti ja elatusvelvoitteisiin sovellettava laki vuoden 2007 Haagin pöytäkirjan ja asetuksen (EY) N:o 4/2009 mukaisesti.Oikeudellisten edellytysten täyttymistä koskevat päätelmät50.  Edellä esitetyn perusteella komissio katsoo, että kaikki tiiviimmälle yhteistyölle perussopimuksissa asetetut oikeudelliset edellytykset täyttyvät.Perusoikeuksien noudattaminen51.  Tiiviimpi yhteistyö avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla noudattaa Euroopan unionin perusoikeuskirjassa vahvistettuja perusoikeuksia ja erityisesti 21 artiklassa vahvistettua syrjintäkieltoa. Tiiviimmän yhteistyön toteuttamista koskevassa asetuksessa ehdotettuja lainvalintasääntöjä sovelletaan osallistuvissa jäsenvaltioissa kaikkiin avioeroihin ilman minkäänlaista syrjintää.Tiiviimpää yhteistyötä koskevat päätelmät52.  Komissio katsoo, että tiiviimpi yhteistyö avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla tuo monia etuja verrattuna nykytilanteen säilyttämiseen perustuvaan vaihtoehtoon ja että tällaiseen tiiviimpään yhteistyöhön liittyvät edut ovat mahdollisia haittoja suuremmat. Avio- ja asumuseroon sovellettavat yhteiset lainvalintasäännöt helpottavat huomattavasti kymmenientuhansien osallistuvissa jäsenvaltioissa asuvien avioparien elämää. Tämä on myös Tukholman ohjelman[24] mukaista. Siinä Eurooppa-neuvosto katsoi, että lainvalintasääntöjen yhdenmukaistamista olisi jatkettava unionin tasolla niillä aloilla, missä se on tarpeen, kuten avio- ja asumuserojen alalla. Sen vuoksi komissio ehdottaa, että tiiviimpi yhteistyö sitä pyytävien jäsenvaltioiden välillä hyväksytään. Komissio korostaa, että SEUT-sopimuksen 328 artiklan nojalla kaikki jäsenvaltiot voivat milloin tahansa liittyä tiiviimpään yhteistyöhön avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla. Komissio kannustaa niitä jäsenvaltioita, jotka eivät vielä ole ilmoittaneet halukkuudestaan osallistua tiiviimpään yhteistyöhön, tulemaan mukaan siihen, jotta siitä saatavia etuja ja hyötyä voidaan tehostaa. 2010/0066 (APP)EhdotusNEUVOSTON PÄÄTÖS N:o .../2010/EUtiiviimmän yhteistyön hyväksymisestä avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alallaEUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jokaottaa huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 329 artiklan 1 kohdan,ottaa huomioon Bulgarian, Espanjan, Ranskan, Italian, Luxemburgin, Unkarin, Itävallan, Romanian ja Slovenian esittämät pyynnöt,ottaa huomioon komission ehdotuksen,ottaa huomioon Euroopan parlamentin puoltavan lausunnon[25],sekä katsoo seuraavaa:53.  Unioni on ottanut tavoitteekseen pitää yllä ja kehittää vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvaa aluetta, jossa taataan henkilöiden vapaa liikkuvuus. Tällaisen alueen luomiseksi asteittain unionin on määrä toteuttaa toimenpiteitä, jotka koskevat oikeudellista yhteistyötä yksityisoikeudellisissa asioissa, joiden vaikutukset ulottuvat rajojen yli.54.  Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 81 artiklan mukaisesti näillä toimenpiteillä varmistetaan muun muassa lainvalintaa koskevien jäsenvaltioiden sääntöjen yhdenmukaisuus ja niihin sisältyy erityisesti perheoikeudellisia toimenpiteitä, joilla on rajatylittäviä vaikutuksia.55.  Komissio hyväksyi 17 päivänä heinäkuuta 2006 ehdotuksen neuvoston asetukseksi asetuksen (EY) N:o 2201/2003 muuttamisesta tuomioistuimen toimivallan osalta sekä avioliittoasioissa sovellettavaa lakia koskevien sääntöjen antamisesta.56.  Neuvosto hyväksyi 5 ja 6 päivänä kesäkuuta 2008 pidetyssä kokouksessaan poliittiset suuntaviivat, joissa se totesi, ettei kyseisestä ehdotuksesta päästy yksimielisyyteen ja että ylitsepääsemättömien vaikeuksien vuoksi yksimielisyyden saavuttaminen tuolloin tai lähitulevaisuudessa ei ollut mahdollista. Se katsoi, että asetusehdotuksen tavoitteita ei voitu saavuttaa kohtuullisessa ajassa soveltamalla perussopimusten määräyksiä.57.  Tämän vuoksi Kreikka, Espanja, Italia, Luxemburg, Unkari, Itävalta, Romania ja Slovenia esittivät komissiolle 28 päivänä heinäkuuta 2008 päivätyn pyynnön, jossa ne ilmoittivat aikovansa ryhtyä toteuttamaan välillään tiiviimpää yhteistyötä avioliittoasioissa sovellettavan lain alalla ja pyysivät komissiota esittämään neuvostolle tätä koskevan ehdotuksen. Bulgaria esitti komissiolle samanlaisen pyynnön 12 päivänä elokuuta 2008 päivätyllä kirjeellä ja Ranska 12 päivänä tammikuuta 2009 päivätyllä kirjeellä. Kreikka perui pyyntönsä 3 päivänä maaliskuuta 2010. Yhteensä yhdeksän jäsenvaltiota on pyytänyt tiiviimmän yhteistyön hyväksymistä.58.  Tiiviimmän yhteistyön avulla olisi luotava avio- ja asumuseroasioihin sovellettavat selkeät ja kattavat oikeussäännöt osallistuvissa jäsenvaltioissa, varmistettava kansalaisille oikeusvarmuuden, ennakoitavuuden ja joustavuuden kannalta asianmukaiset ratkaisut ja estettävä kanteen nostamiseen liittyvä puolisoiden välinen kilpailu.59.  Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 20 artiklassa ja Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 326 ja 329 artiklassa vahvistetut edellytykset täyttyvät.60.  Tiiviimmän yhteistyön soveltamisala eli avio- ja asumuseroon sovellettava laki on Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 81 artiklan 2 kohdan c alakohdassa ja 81 artiklan 3 kohdassa esitetyn määritelmän mukainen perussopimuksissa tarkoitettu ala.61.  Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 20 artiklan 2 kohdassa esitetty viimeistä keinoa koskeva edellytys täyttyy, koska neuvosto totesi kesäkuussa 2008, että koko unioni ei voi saavuttaa asetuksen tavoitteita kohtuullisessa ajassa.62.  Avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla tehtävän tiiviimmän yhteistyön tavoitteena on kehittää oikeudellista yhteistyötä yksityisoikeudellisissa asioissa, joilla on rajatylittäviä vaikutuksia, tuomioiden vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen pohjalta, ja varmistaa lainvalintaa koskevien jäsenvaltioiden sääntöjen yhteensopivuus. Tämän perusteella se edistää unionin tavoitteiden saavuttamista, suojelee sen etuja ja vahvistaa sen yhdentymiskehitystä Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 20 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.63.  Tiiviimpi yhteistyö avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla on perussopimusten ja unionin oikeuden mukaista eikä se haittaa sisämarkkinoita eikä taloudellista, sosiaalista ja alueellista yhteenkuuluvuutta. Se ei luo esteitä eikä aiheuta syrjintää jäsenvaltioiden välisessä kaupankäynnissä eikä vääristä niiden välistä kilpailua.64.  Tiiviimmässä yhteistyössä avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla kunnioitetaan niiden jäsenvaltioiden toimivaltuuksia, oikeuksia ja velvoitteita, jotka eivät osallistu siihen. Yhteisten lainvalintasääntöjen käyttöönotto osallistuvissa jäsenvaltioissa ei vaikuta muiden jäsenvaltioiden sääntöihin. Niiden jäsenvaltioiden tuomioistuimet, jotka eivät osallistu tiiviimpään yhteistyöhön, määrittävät avio- ja asumuseroon sovellettavan lain edelleen kansallisten lainvalintasääntöjensä nojalla.65.  Tiiviimpi yhteistyö avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla on erityisesti yksityisoikeudellisissa asioissa tehtävää oikeudellista yhteistyötä koskevan unionin oikeuden mukaista, koska se ei vaikuta aiempaan unionin lainsäädäntöön.66.  Tässä päätöksessä kunnioitetaan Euroopan unionin perusoikeuskirjassa ja erityisesti sen 21 artiklassa tunnustettuja periaatteita.67.  Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 328 artiklan nojalla kaikki jäsenvaltiot voivat milloin tahansa liittyä tiiviimpään yhteistyöhön avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla,ON HYVÄKSYNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:1 artiklaValtuutetaan Bulgaria, Espanja, Ranska, Italia, Luxemburg, Unkari, Itävalta, Romania ja Slovenia aloittamaan välillään tiiviimpi yhteistyö avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla asiaa koskevien perussopimusten määräysten mukaisesti.2 artiklaTämä päätös tulee voimaan heti kun se on hyväksytty.3 artiklaTämä päätös on osoitettu Bulgarian tasavallalle, Espanjan kuningaskunnalle, Ranskan tasavallalle, Italian tasavallalle, Luxemburgin suurherttuakunnalle, Unkarin tasavallalle, Itävallan tasavallalle, Romanialle ja Slovenian tasavallalle.Tehty BrysselissäNeuvoston puolestaPuheenjohtaja [1] KOM(2006) 399.[2] Neuvoston asetus (EY) N:o 2201/2003 tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen (EY) N:o 1347/2000 kumoamisesta (EUVL L 338, 23.12.2003, s. 1).[3] Perussopimuksiin liitetyn, Tanskan asemaa koskevan pöytäkirjan N:o 5 (nyt pöytäkirja N:o 22) 1 ja 2 artiklan nojalla Tanska ei osallistunut tämän asetuksen tekemiseen, asetus ei sido Tanskaa eikä sitä sovelleta siihen. Perussopimuksiin liitetyn, Yhdistyneen kuningaskunnan ja Irlannin asemasta tehdyn pöytäkirjan N:o 4 (nyt pöytäkirja N:o 21) 3 artiklan mukaisesti Yhdistynyt kuningaskunta ja Irlanti eivät olleet ilmoittaneet haluavansa osallistua ehdotetun asetuksen antamiseen ja soveltamiseen.[4] Nykyään Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 81 artiklan 3 kohta.[5] P6_TA(2008)0502 (EUVL C 15 E, 21.1.2010, s. 128).[6] Asiakirja 10383/08 PV/CONS 36 JAI 311, 10.7.2008.[7] SEU-sopimuksen 20 artiklan 1 kohdassa viitataan ”perussopimusten asiaa koskevien määräysten soveltamiseen”. Avioeroon sovellettavan lain alalla tämä tarkoittaa Euroopan unioniin toiminnasta tehdyn sopimuksen V osaston (Vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alue) 3 luvun (Oikeudellinen yhteistyö siviilioikeuden alalla) määräyksiä.[8] Komissio laatii parhaillaan viimeksi Tukholman ohjelmassa esitetyn kehotuksen perusteella säädösehdotusta aviovarallisuussuhteisiin sovellettavasta lainsäädännöstä ja avoliiton purkamisen rajatylittävistä vaikutuksista. Tähän mennessä on julkaistu vihreä kirja aviovarallisuussuhteisiin sovellettavan lainsäädännön määräytymisestä ja erityisesti tuomioistuimen toimivallasta ja vastavuoroisesta tunnustamisesta, KOM(2006) 400. Aloite käsittää kansainvälisen yksityisoikeuden säännöt, joita sovelletaan aviovarallisuussuhteisiin sekä avioliiton aikana että avio- tai asumuseron yhteydessä. Avioeroon ja aviovarallisuussuhteisiin sovelletaan eri lainvalintasääntöjä, joten tiiviimpi yhteistyö yhdellä alalla ei vaikuta toisella alalla sovellettavaan lainsäädäntöön.[9] SEC(2006) 949, ks. http://ec.europa.eu/governance/impact/ia_carried_out/cia_2006_en.htm#jls. Vaikututustenarviointia koskeva kertomus perustui European Policy Evaluation Consortiumin (EPEC) vuonna 2006 laatimaan selvitykseen Study to inform a subsequent Impact Assessment on the Commission proposal on jurisdiction and applicable law in divorce matters , ks. http://ec.europa.eu/justice_home/doc_centre/civil/studies/doc_civil_studies_en.htm.[10] KOM(2005) 82.[11] Flash-eurobarometri 188 – Consular Protection and Family Law.[12] Näissä kappaleissa esitetyt tiedot perustuvat EPECin vuonna 2010 laatimaan vaikutustenarvioinnin loppukertomukseen aviovarallisuussuhteita ja naimattomien pariskuntien omaisuuteen liittyviä kansainvälisiä näkökohtia koskevista yhteisön säädöksistä (Impact Assessment Study on Community instruments concerning matrimonial property regimes and property of unmarried couples with transnational elements ).[13] Perussopimuksiin liitetyn, Tanskan asemaa koskevan pöytäkirjan (N:o 22) 1 ja 2 artiklan mukaisesti Tanska ei osallistu SEUT-sopimuksen kolmannen osan V osaston nojalla ehdotettujen toimenpiteiden hyväksymiseen, nämä toimenpiteet eivät sido Tanskaa eikä niitä sovelleta Tanskaan. Toisin kuin Tanska, Yhdistynyt kuningaskunta ja Irlanti voivat osallistua SEUT-sopimuksen kolmannen osan V osaston nojalla tehtävään yhteistyöhön perussopimuksiin liitetyn, Yhdistyneen kuningaskunnan ja Irlannin asemasta tehdyn pöytäkirjan (N:o 21) 3 artiklan nojalla. Yhdistyneessä kuningaskunnassa avioeroa koskevat lainvalintasäännöt ovat yhtenäiset, vaikka Englanti ja Wales, Skotlanti ja Pohjois-Irlanti muodostavatkin erilliset oikeudenkäyttöalueet.[14] Impact Assessment Study on Community Instruments concerning matrimonial property regimes and property of unmarried couples with transnational elements , EPEC, loppukertomus, 2010.[15] Koko EU:n asukasluku vuonna 2009 oli 494 miljoonaa.[16] Kansainvälisten avioerojen lukumäärä vuonna 2007 ja niiden suhteellinen osuus kaikista avioeroista asianomaisessa jäsenvaltiossa: Bulgaria: 700/4 %; Espanja: 14 500/11 %; Ranska: 20 500/13 %; Italia: 3 000/6 %; Luxemburg: 500/48 %; Unkari: 500/2 %; Itävalta: 5 000/25 %; Romania: 500/1 % ja Slovenia: 300/10 %.[17] Impact Assessment Study on Community Instruments concerning matrimonial property regimes and property of unmarried couples with transnational elements , EPEC, loppukertomus, 2010.[18] Euroopan parlamentin ja neuvoston päätöksellä N:o 568/2009/EY siviili- ja kauppaoikeuden alan oikeudellisen verkoston perustamisesta tehdyn neuvoston päätöksen 2001/470/EY muuttamisesta otetaan käyttöön tällainen toimenpide, sillä siinä vaaditaan yhteyspisteitä toimittamaan tiedot, joiden avulla on helpompaa soveltaa toisen jäsenvaltion lakia, jota on sovellettava yhteisön säädöksen tai kansainvälisen sopimuksen nojalla (päätöksen 5 artiklan 2 kohdan c alakohta, sellaisena kuin se on muutettuna).[19] Toimenpideohjelma tuomioiden vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen toteuttamisesta siviili- ja kauppaoikeuden alalla, hyväksytty 30.11.2000 (EYVL C 12, 15.1.2001, s. 1).[20] Neuvoston asetus (EY) N:o 1347/2000 tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja yhteisten lasten huoltoa koskevissa asioissa (EYVL L 160, 30.6.2000, s. 19).[21] Neuvoston päätös 2008/431/EY tietyille jäsenvaltioille annettavasta valtuudesta ratifioida vuoden 1996 Haagin yleissopimus toimivallasta, sovellettavasta laista, tunnustamisesta, täytäntöönpanosta ja yhteistyöstä vanhempainvastuuta ja lastensuojelutoimenpiteitä koskevissa asioissa tai liittyä kyseiseen yleissopimukseen Euroopan yhteisön puolesta (EUVL L 151, 11.6.2008, s. 36).[22] Neuvoston päätös 2009/941/EY elatusvelvoitteisiin sovellettavasta laista 23 päivänä marraskuuta 2007 tehdyn Haagin pöytäkirjan tekemisestä Euroopan yhteisön toimesta (EUVL L 331, 16.12.2009, s. 17).[23] Neuvoston asetus (EY) N:o 4/2009 toimivallasta, sovellettavasta laista, päätösten tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta sekä yhteistyöstä elatusvelvoitteita koskevissa asioissa (EUVL L 7, 10.1.2009, s. 1).[24] ”Tukholman ohjelma – Avoin ja turvallinen Eurooppa kansalaisia ja heidän suojeluaan varten”, Eurooppa-neuvosto hyväksynyt 10. ja 11. joulukuuta 2009.[25] EUVL C […], […], s. […].


				|

		52012PC0241

			Ehdotus NEUVOSTON PÄÄTÖS jäsenvaltioiden valtuuttamisesta neuvottelemaan asekauppasopimusta käsittelevässä Yhdistyneiden kansakuntien konferenssissa (New York, 2–27 päivänä heinäkuuta 2012) asioista, jotka kuuluvat unionin yksinomaiseen toimivaltaan /* COM/2012/0241 final - 2012/0124 (NLE) */

			   	PERUSTELUT
Asekauppasopimusta käsittelevä Yhdistyneiden
kansakuntien konferenssi pidetään New Yorkissa 2.–27. heinäkuuta 2012.
Konferenssin tavoitteena on laatia oikeudellisesti sitova asekauppasopimus,
jonka avulla tavanomaisten aseiden laillisesta kaupasta tehdään entistä
vastuullisempaa asettamalla tiukat yhteiset kansainväliset normit, joilla
säännellään aseiden kansainvälisiä siirtoja.
Suunnitellussa sopimuksessa edellytetään
todennäköisesti toimenpiteitä (kuten vienti- tai tuontilupia), jotka kuuluvat
periaatteessa unionin yhteisen kauppapolitiikan soveltamisalaan. Vakiintuneen
oikeuskäytännön mukaan tällaiset toimenpiteet eivät jää yhteisen
kauppapolitiikan ulkopuolelle ja siten unionin yksinomaisen toimivallan
ulkopuolelle vain siksi, että jäsenvaltio toteuttaa tällaisia toimenpiteitä
kansallisen turvallisuutensa varmistamiseksi.
Tuontiin sovellettavasta yhteisestä
järjestelmästä 26. helmikuuta 2009 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o
260/2009 ja yhteisen vientimenettelyn käyttöönotosta 19. lokakuuta 2009
annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1061/2009 annetaan jäsenvaltioille
lupa asettaa tuontia ja vientiä koskevia rajoituksia, jotka ovat perusteltuja
muun muassa yleisen turvallisuuden ja julkisen moraalin kannalta, joten on
tarpeen varmistaa, että sopimuksessa määrätyt toimenpiteet ovat kyseisten
lupien ehtojen mukaisia.
Lisäksi 20 viime vuoden aikana on hyväksytty
useita sellaisia EU:n säädöksiä, joiden tavoitteena on lieventää ja poistaa
tavanomaisten aseiden siirtojen esteitä sisämarkkinoilla tai säännellä
tavanomaisten aseiden ja kaksikäyttötuotteiden vientiä kolmansiin maihin:
(a)
neuvoston direktiivi 91/477/ETY, annettu 18 päivänä
kesäkuuta 1991, aseiden hankinnan ja hallussapidon valvonnasta, sellaisena kuin
se on muutettuna;
(b)
neuvoston direktiivi 93/15/ETY, annettu 5 päivänä
huhtikuuta 1993, siviilikäyttöön tarkoitettujen räjähdystarvikkeiden
markkinoille saattamista ja valvontaa koskevien säännösten
yhdenmukaistamisesta, sellaisena kuin se on muutettuna;
(c)
Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi
2009/43/EY, annettu 6 päivänä toukokuuta 2009, yhteisön sisällä tapahtuvia
puolustukseen liittyvien tuotteiden siirtoja koskevien ehtojen
yksinkertaistamisesta, sellaisena kuin se on muutettuna;
(d)
Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EU) N:o
258/2012, annettu 14 päivänä maaliskuuta 2012, kansainvälisen järjestäytyneen
rikollisuuden vastaista Yhdistyneiden kansakuntien yleissopimusta täydentävän,
ampuma-aseiden, niiden osien ja komponenttien sekä ampumatarvikkeiden laittoman
valmistuksen ja laittoman kaupan torjuntaa koskevan lisäpöytäkirjan (YK:n
ampuma-asepöytäkirja) 10 artiklan täytäntöönpanosta ja ampuma-aseiden, niiden
osien ja komponenttien sekä ampumatarvikkeiden vientiluvasta ja tuonti- ja
kauttakuljetusmenettelyistä;
(e)
neuvoston asetus (EY) N:o 428/2009, annettu 5
päivänä toukokuuta 2009, kaksikäyttötuotteiden vientiä, siirtoa, välitystä ja
kauttakulkua koskevan yhteisön valvontajärjestelmän perustamisesta;
(f)
Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi
2009/81/EY, annettu 13 päivänä heinäkuuta 2009, hankintaviranomaisten ja
hankintayksiköiden tekemien rakennusurakoita sekä tavara- ja palveluhankintoja
koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta puolustus- ja
turvallisuusalalla.
Jotta voidaan varmistaa tulevan asekauppasopimuksen
ja direktiivien 91/477/ETY, 93/15/EY ja 2009/43/EY säännösten yhteensopivuus,
tulevassa sopimuksessa ei saisi edellyttää, että aseiden ja ampumatarvikkeiden
siirrot jäsenvaltioiden välillä olisi arvioitava suhteessa sovittuihin
normeihin ja että niille olisi myönnettävä lupa tapauskohtaisesti. Jos
tällainen vaatimus sisällytettäisiin tulevaan asekauppasopimukseen, sen
osapuoliksi tulevat jäsenvaltiot eivät voisi soveltaa sopimusta EU:n sisäiseen
asekauppaan rikkomatta EU:n lainsäädäntöä.
Jotta voidaan varmistaa tulevan
asekauppasopimuksen ja asetuksen (EU) N:o 258/2012 säännösten yhteensopivuus,
tulevan sopimuksen olisi oltava YK:n ampuma-asepöytäkirjan 10 artiklassa
esitetyn periaatteen mukainen. Sen mukaan ampuma-aseita ja niihin liittyviä
tavaroita ei pitäisi siirtää valtioiden välillä ilman, että kaikki asianosaiset
valtiot ovat tietoisia asiasta ja ovat antaneet siihen suostumuksensa.
Ampuma-aseita ei saisi viedä sellaisiin maihin tai sellaisten maiden kautta,
jotka eivät ole antaneet siirrolle lupaa.
Asekauppasopimuksesta käytävissä
neuvotteluissa käsitellään asioita, jotka kuuluvat unionin yksinomaiseen
toimivaltaan, koska ne kuuluvat yhteisen kauppapolitiikan alaan ja koska
sopimuksen tekeminen voi vaikuttaa yhteisiin sääntöihin tai muuttaa niiden
ulottuvuutta.
Tässä tilanteessa on aiheellista valtuuttaa
jäsenvaltiot käymään asekauppasopimusneuvottelut unionin yksinomaiseen
toimivaltaan kuuluvista asioista asianmukaisten neuvotteluohjeiden mukaisesti.
Tämä valtuutus ei sen vuoksi kata asekauppasopimuksen niitä seikkoja, jotka
voivat kuulua unionin toimivaltaan yhteisen ulko- ja turvallisuuspolitiikan
alalla ja liittyä yhteistä ulko- ja turvallisuuspolitiikkaa koskevaan unionin
säännöstöön.
2012/0124 (NLE)
Ehdotus
NEUVOSTON PÄÄTÖS
jäsenvaltioiden valtuuttamisesta
neuvottelemaan asekauppasopimusta käsittelevässä Yhdistyneiden kansakuntien
konferenssissa (New York, 2–27 päivänä heinäkuuta 2012) asioista, jotka
kuuluvat unionin yksinomaiseen toimivaltaan
EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, joka
ottaa huomioon Euroopan
unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 2 artiklan 1 kohdan,
114 artiklan 1 kohdan, 207 artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan sekä 218
artiklan 3 ja 4 kohdan,
ottaa huomioon komission ehdotuksen[1]
sekä katsoo seuraavaa:
(1)       Yhdistyneiden kansakuntien
yleiskokous hyväksyi 64. istunnossaan päätöslauselman 64/48, jossa se päätti
kutsua vuonna 2012 neljäksi peräkkäiseksi viikoksi koolle asekauppasopimusta
käsittelevän Yhdistyneiden kansakuntien konferenssin, jonka tehtävänä on oikeudellisesti
sitovan välineen laatiminen tiukimmista mahdollisista yhteisistä
kansainvälisistä normeista tavanomaisten aseiden siirtoa varten.
Asekauppasopimusta käsittelevä Yhdistyneiden kansakuntien konferenssi pidetään
New Yorkissa 2–27 päivänä heinäkuuta 2012. Konferenssin tavoitteena on laatia
oikeudellisesti sitova asekauppasopimus, jonka avulla tavanomaisten aseiden
laillisesta kaupasta tehdään entistä vastuullisempaa asettamalla tiukat
yhteiset kansainväliset normit, joilla säännellään aseiden kansainvälisiä
siirtoja sekä torjutaan tavanomaisten aseiden ei-toivottua ja vastuutonta
leviämistä.
(2)       Suunnitellussa sopimuksessa
edellytetään todennäköisesti toimenpiteitä (kuten vienti- tai tuontilupia),
jotka kuuluvat unionin yhteisen kauppapolitiikan soveltamisalaan. Tuontiin
sovellettavasta yhteisestä järjestelmästä 26 päivänä helmikuuta 2009 annetulla
neuvoston asetuksella (EY) N:o 260/2009 ja yhteisen vientimenettelyn
käyttöönotosta 19 päivänä lokakuuta 2009 annetulla neuvoston asetuksella (EY)
N:o 1061/2009 annetaan jäsenvaltioille lupa asettaa tuontia ja vientiä koskevia
rajoituksia, jotka ovat perusteltuja muun muassa yleisen turvallisuuden ja
julkisen moraalin kannalta, joten on tarpeen varmistaa, että suunnitellussa
sopimuksessa määrätyt toimenpiteet ovat kyseisten lupien ehtojen mukaisia.
(3)       Euroopan unionissa on
hyväksytty useita sellaisia säädöksiä, joiden tavoitteena on lieventää ja
poistaa tavanomaisten aseiden siirtojen esteitä sisämarkkinoilla tai säännellä
tavanomaisten aseiden tai kaksikäyttötuotteiden vientiä kolmansiin maihin, muun
muassa seuraavat: a) neuvoston direktiivi 91/477/ETY, annettu 18 päivänä
kesäkuuta 1991, aseiden hankinnan ja hallussapidon valvonnasta, b) neuvoston
direktiivi 93/15/ETY, annettu 5 päivänä huhtikuuta 1993, siviilikäyttöön
tarkoitettujen räjähdystarvikkeiden markkinoille saattamista ja valvontaa
koskevien säännösten yhdenmukaistamisesta, sellaisena kuin se on muutettuna, c)
Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2009/43/EY, annettu 6 päivänä
toukokuuta 2009, yhteisön sisällä tapahtuvia puolustukseen liittyvien
tuotteiden siirtoja koskevien ehtojen yksinkertaistamisesta, d) Euroopan
parlamentin ja neuvoston asetus (EU) N:o 258/2012, annettu 14 päivänä
maaliskuuta 2012, kansainvälisen järjestäytyneen rikollisuuden vastaista
Yhdistyneiden kansakuntien yleissopimusta täydentävän, ampuma-aseiden, niiden
osien ja komponenttien sekä ampumatarvikkeiden laittoman valmistuksen ja
laittoman kaupan torjuntaa koskevan lisäpöytäkirjan (YK:n ampuma-asepöytäkirja)
10 artiklan täytäntöönpanosta ja ampuma-aseiden, niiden osien ja komponenttien
sekä ampumatarvikkeiden vientiluvasta ja tuonti- ja
kauttakuljetusmenettelyistä, e) Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi
2009/81/EY, annettu 13 päivänä heinäkuuta 2009, hankintaviranomaisten ja
hankintayksiköiden tekemien rakennusurakoita sekä tavara- ja palveluhankintoja
koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta puolustus- ja
turvallisuusalalla ja f) neuvoston asetus (EY) N:o 428/2009, annettu 5 päivänä
toukokuuta 2009, kaksikäyttötuotteiden vientiä, siirtoa, välitystä ja
kauttakulkua koskevan yhteisön valvontajärjestelmän perustamisesta.
(4)       Oikeudellisesti sitova väline
tiukimmista mahdollisista yhteisistä kansainvälisistä normeista tavanomaisten
aseiden siirtoa varten koskee asioita, jotka kuuluvat unionin yksinomaiseen
toimivaltaan, koska ne kuuluvat yhteisen kauppapolitiikan alaan tai koska
asekauppasopimuksen tekeminen voi vaikuttaa edellä mainittuihin yhteisiin
sääntöihin tai muuttaa niiden ulottuvuutta.
(5)       On tarpeen poikkeuksellisesti
antaa jäsenvaltioille valtuudet neuvotella asekauppasopimuksen niistä
seikoista, jotka kuuluvat unionin yksinomaiseen toimivaltaan.
(6)       Tämän päätöksen
soveltamisalaan eivät kuulu asekauppasopimuksen ne seikat, jotka voivat kuulua
unionin toimivaltaan yhteisen ulko- ja turvallisuuspolitiikan alalla ja liittyä
yhteistä ulko- ja turvallisuuspolitiikkaa koskevaan unionin säännöstöön,
ON HYVÄKSYNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
1 artikla
Valtuutetaan jäsenvaltiot neuvottelemaan
asekauppasopimusta käsittelevässä Yhdistyneiden kansakuntien konferenssissa
asioista, jotka kuuluvat unionin yksinomaiseen toimivaltaan.
Jäsenvaltioiden on huolehdittava
koordinoinnista, ja tässä tehtävässä niitä tukevat komission ja Euroopan
ulkosuhdehallinnon edustajat, jotka myös avustavat neuvotteluissa tarpeen
mukaan.
2 artikla
Neuvottelut on käytävä liitteessä esitettyjen
neuvotteluohjeiden mukaisesti.
3
artikla
Tämä päätös on osoitettu kaikille
jäsenvaltioille.
Tehty Brysselissä
                                                                       Neuvoston
puolesta
                                                                       Puheenjohtaja
LIITE
(1)
Asekauppasopimus ei saa sisältää määräyksiä, jotka
estävät jäsenvaltioita soveltamasta seuraavia:
(a)
neuvoston direktiivi 91/477/ETY, annettu 18 päivänä
kesäkuuta 1991, aseiden hankinnan ja hallussapidon valvonnasta, sellaisena kuin
se on muutettuna;
(b)
neuvoston direktiivi 93/15/ETY, annettu 5 päivänä
huhtikuuta 1993, siviilikäyttöön tarkoitettujen räjähdystarvikkeiden
markkinoille saattamista ja valvontaa koskevien säännösten
yhdenmukaistamisesta, sellaisena kuin se on muutettuna;
(c)
Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi
2009/43/EY, annettu 6 päivänä toukokuuta 2009, yhteisön sisällä tapahtuvia
puolustukseen liittyvien tuotteiden siirtoja koskevien ehtojen
yksinkertaistamisesta, sellaisena kuin se on muutettuna;
(d)
Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi
2009/81/EY, annettu 13 päivänä heinäkuuta 2009, hankintaviranomaisten ja
hankintayksiköiden tekemien rakennusurakoita sekä tavara- ja palveluhankintoja
koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta puolustus- ja
turvallisuusalalla.
(2)
Asekauppasopimus ei saa sisältää määräyksiä, joilla
rajoitetaan tavaroiden, henkilöiden, palvelujen ja pääoman vapaata liikkuvuutta
unionin sisämarkkinoilla, jollei rajoitukselle ole erityisiä perusteita
SEUT-sopimuksen 346 artiklan mukaisesti.
(3)
Kaikkien sopimuksessa määrättyjen toimenpiteiden,
joilla rajoitetaan vientiä tai tuontia unionista/unioniin tai kauttakulkua
unionin alueella, on oltava kaikkien sovellettavien unionin säännösten
mukaisia, mukaan lukien erityisesti seuraavat säädökset:
(a)
neuvoston asetus (EY) N:o 260/2009, annettu 26
päivänä helmikuuta 2009, tuontiin sovellettavasta yhteisestä järjestelmästä;
(b)
neuvoston asetus (EY) N:o 1061/2009, annettu 19
päivänä lokakuuta 2009, yhteisen vientimenettelyn käyttöönotosta;
(c)
Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EU) N:o
258/2012, annettu 14 päivänä maaliskuuta 2012, kansainvälisen järjestäytyneen
rikollisuuden vastaista Yhdistyneiden kansakuntien yleissopimusta täydentävän,
ampuma-aseiden, niiden osien ja komponenttien sekä ampumatarvikkeiden laittoman
valmistuksen ja laittoman kaupan torjuntaa koskevan lisäpöytäkirjan (YK:n
ampuma-asepöytäkirja) 10 artiklan täytäntöönpanosta ja ampuma-aseiden, niiden
osien ja komponenttien sekä ampumatarvikkeiden vientiluvasta ja tuonti- ja
kauttakuljetusmenettelyistä; ja
(d)
neuvoston asetus (EY) N:o 428/2009, annettu 5
päivänä toukokuuta 2009, kaksikäyttötuotteiden vientiä, siirtoa, välitystä ja
kauttakulkua koskevan yhteisön valvontajärjestelmän perustamisesta;
(e)
Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi
2009/43/EY, annettu 6 päivänä toukokuuta 2009, yhteisön sisällä tapahtuvia
puolustukseen liittyvien tuotteiden siirtoja koskevien ehtojen
yksinkertaistamisesta, sellaisena kuin se on muutettuna.
(4)
Asekauppaa koskevan sopimuksen on sisällettävä
määräyksiä, joiden nojalla Euroopan unionista voi tulla sopimuksen osapuoli.
[1]               EUVL C , , s. .