Han blev central i det norske digtermiljø i mellemkrigstiden, særlig i kredsen omkring det kommunistiske tidsskrift Mot Dag, og han stillede sig meget kritisk til nazismen. Han forlod sit kommunistiske ståsted i løbet af 1930'erne på grund af Stalins politik i Sovjetunionen. I efterkrigstiden skrev han et utal artikler, avisindlæg og foredrag om de sovjetiske slavelejre, censuren og den politiske ufrihed østpå, og manede til forsvar mod den trussel mod verdensfreden, som sovjetregimet var kommet til at udgøre.  Tiltalt for blasfemi Arnulf Øverland var ateist og blev i 1933 tiltalt for blasfemi efter sit foredrag Kristendommen, den tiende landeplage i Studentersamfundet i Oslo 21. januar. Han blev anmeldt af Menighetsfakultetets professor Ole Hallesby. Øverland blev frifundet, og senere er ingen blevet tiltalt for blasfemi i Norge. I foredraget gik han kraftigt ud imod primært den katolske kirke, og kaldte nadveren "denne væmmelige, kannibalske magi".  Litteratursyn Arnulf Øverland var tilhænger af en traditionalistisk lyrik og kritiserede moderne poesi ved flere anledninger. Traditionel var han hele tiden, men særlig er han kendt for sammen med André Bjerke at have startet "tungetaledebatten" i 1950'erne. I sit foredrag "Tungetale fra Parnasset" tog han et opgør med det modernistiske formsprog: "Et desperat menneske skriger, men skriget er ikke noget digt!"  Tillidshverv og hæder Øverland var formand for Det Norske Studentersamfund i 1923 og for Den Norske Forfatterforening 1923–28. Han var medstifter af Det Norske Akademi for Sprog og Litteratur. Efter anden verdenskrig spillede Øverland en markant rolle i den norske sprogstrid. Han var formand for Riksmålsforbundet fra 1947 til 1956 og Forfatterforeningen av 1952 fra 1952 til 1953. I sin indsats for det norske rigsmål førte han ligesom André Bjerke en indbidt kamp mod det konstruerede sprog samnorsk, der blev påtvunget befolkningen efter krigen: "Mange mennesker har aldrig lært at tale rent. Det er sinkernes vrøvl vi nu skal lære," skrev han i sit essay "Hvor ofte skal vi skifte sprog?" fra 1948. Han var tildelt Statens kunstnerlønn fra 1938 og boede i æresboligen "Grotten" i slotsparken i Oslo fra 1946 og frem til sin død. Hans enke, journalisten Margrete Aamot, blev boende der i ti år til hun døde i 1978.  Familie Åsil Øverland blev født på forældrenes et års bryllupsdag. Begge havde siddet i KZ-lejr under krigen, og følte nu, at livet kom tilbage. Øverland havde været gift to gange uden at få børn; først i sit tredje ægteskab med Margrete blev han far, først til Åsil og halvandet år senere til Eli. De to piger voksede op i "Grotten". Da Åsil begyndte i skole i 1953, var hendes far landskendt. Det var ikke altid så nemt at forsvare sådan en far - hvorfor han var så gammel, ikke havde et ordentlig arbejde, ikke kunne udtale r-lyden som i Oslo. Janteloven stod den gang stærkt. Åsil Øverland blev grafiker. og skrev en bog om sin far. Hun levede ikke op til hans forventninger, men stod ham ellers nær. Mange underlige mennesker kom på besøg, og hver søndag var der åbent hus mellem kl. 17 og 18. Nogle fik serveret kaffe. De kom med digte, religiøse spørgsmål og måske psykiske problemer. Der kom også mange breve med udvalgte bibelsteder, nok i håb om at omvende ham.