Forbundsfællekrigen (91 f.Kr. – 88 f.Kr.) var en krig mellem Rom og dens overvejende latinske allierede byer mod et forbund af overvejende italiske byer, der har opsagt deres forbundspagt med Rom og i stedet har dannet en ny stat med navnet Italia (oskisk: Vitellu). Krigen brød ud, da folketribunen Marcus Livius Drusus blev myrdet, efter at han har fremsat et forslag om fuld romersk borgerret til alle de italiske forbundsfæller. Rom vandt sammen med sine allierede den militære konflikt, men gav alligevel efter for oprørernes krav, idet alle, der nedlagde våbene frivilligt blev tilbudt romersk borgerskab.  Krigens forløb Det italiske forbund valgte Corfinum som deres hovedstad og omdøbte den til Italia, hvilket havde, om ikke andet stor symbolværdi, da de dermed kunne understrege deres ønske om en ny politisk orden i Italien. Hæren bestod af legionærer, som havde tjent i den romerske hær, og udgjorde alene derfor en stor trussel mod romerne og deres allierede. To krigskuepladser blev dannet, da italikerne delte deres hær i to, en marsisk gruppe under Quintus Poppaedius Silos kommando nord for Rom, og en gruppe mod syd under ledelsen af samniteren Papius Mutilius. Romerne dannede ligeledes to hærgrupper, hver under ledelse af årets konsuler Publius Rutilius Lupus, som blev vejledt af Gaius Marius og Pompeius Strabo, samt Lucius Julius Caesar, som havde Lucius Cornelius Sulla og Titus Didius med som rådgivere. For romerne var det vigtigt at vinde tidlige sejre, da det kunne afholde andre fra at komme italikerne til hjælp.