Teodicé (af græsk θεός 'theós', Gud og δίκη, 'díkē', ret, retfærdighed) er retfærdiggørelsen af Gud over for verdens ufuldkommenheder og onder, som kan vække tvivl om Guds godhed og retfærdighed. Udtrykket er opfundet af den tyske filosof Leibniz, som i bogen Essais de Théodicée sur la bonté de Dieu, la liberté de l'homme et l'origine du mal fra 1710 gennemgik argumenterne fra tidligere filosofisk og teologisk litteratur og forsøgte en systematisering.