Træktvang betyder, at den ene side egentlig står ganske godt, men denne side skal trække, og ethvert træk medfører desværre en forringelse af stillingen eller fører endog til tab eller mat. Mens træktvang ofte spiller en rolle i slutspillet, forekommer den meget sjældent i midtspillet. Nimzowitsch var derfor med rette stolt over sin præstation.  Partiets historie iøvrigt Trods partiets anerkendte værdi kan skakhistorikeren Edward Winter fortælle, at det ikke dengang rigtigt interesserede nogen. Det mangler i næsten alle betydningsfulde skaktidsskrifter fra 1923 (som f.eks. Deutsche Schachzeitung, Wiener Schachzeitung, BCM, American Chess Bulletin og Tijdschrift van den Nederlandschen Schaakbond). Ligeledes opføres det ikke i det 25-sider lange afsnit Games of 1923 i Chess-of-today af Alfred Emery (London 1924) eller i Ludwig Bachmanns Schachjahrbuch 1923, som indeholder næsten 180 partier. Denne udvidenhed lod ikke Nimzowitsch i ro. Han påbegyndte, hvad Winter kalder en propaganda-kampagne. I 'Wiener Schachzeitung' fra februar 1925 påberåber han sig en Hemmer Hansen, angiveligt en dansk "amatør" og mesterspiller som den, der i danske skakkredse taler om det "udødelige træktvangsparti" (Winter, s. 243). Kort efter øger Nimzowitsch i sine bøger tempoet, og i 1925 nævner han i skriftet Die Blockade et vigtigere vidne. Han skriver "Dette usædvanligt smukke tvangsapparat hæver partiet, som (verdensmesteren) Dr. Lasker i et hollandsk blad har betegnet som en pragtfuld præstation, til at være et sidestykke til det 'Udødelige parti'."  Den altid skeptiske Winter bemærker: "Denne Lasker-artikel (i et hollandsk blad?) mangler endnu at blive fundet."  Og i bogen Mein System taler Nimzowitsch sluttelig om "et kort parti, som vidt og bredt kendes under navnet det udødelige træktvangsparti."  Det var et succesfuldt reklamefelttog.