Saint Barthélemy (også kendt under forkortelserne Saint Barts på engelsk og Saint Barth på fransk) er en lille ø i Caribien. Fra 2007 udgør den en fransk oversøisk kollektivitet. Før dette var den del af det oversøiske departementet Guadeloupe. På øen bor der cirka 6.800 mennesker, og det officielle sprog er fransk. St. Barths er kun 10 km lang og knap 4 km på det bredeste sted, i alt cirka 25 km² i størrelse. Denne lille ø var Sveriges sidste koloni. Kong Gustav III af Sverige byttede sig til den fra Frankrig i 1784. Næsten hundrede år senere, i 1878 solgte svenskerne den tilbage til franskmændene, men den dag i dag findes der mange spor fra svensketiden. Hovedstaden på øen er Gustavia, som blev opkaldt efter Gustav III.  Klima Saint-Barthélemy har et tropisk klima. Middeltemperaturen om vinteren er 26 °C med temperaturer op til 33 °C og om sommeren er middeltemperaturen 28 °C med temperaturer op til 35 °C. Vandet er én grad varmere end luftens middeltemperatur, og om eftermiddagen kan det være korte regnskyl. Det er ikke usædvanligt med storme og af og til orkaner i perioden fra september til november.  Demografi Saint Barthélemy gennemførte en folketælling i januar 2007, hvor øens befolkning blev optalt til 8 450 indbyggere. Befolkningstætheden er 402 pr km². I modsætning til andre øer i Vestindien er de fleste indbyggere på øen hvide. Hovedsprogene er kreolsk og fransk.  Transport og kommunikation Saint-Barthélemy har en lille flyveplads, Gustav III lufthavn, som betjenes af små rutefly. De fleste fly, der lander på øens flyveplads har færre end 20 passagerer, som fx Twin Otter. Øens flyselskab St. Barth Commuter flyver til begge lufthavne på Saint Martin, Prinsesse Juliana internationale lufthavn og den mindre flyveplads L'Espérance lufthavn. WinAir har også flyvnigner til øen fra Saint Martin. Der går endvidere charterfly fra San Juan på Puerto Rico med Tradewind Aviation. Flyvepladsen ligger på stranden St. Jean, hvor fly under landing passerer lige over hovederne på folk som bruger stranden. Små skilte på stranden opfordrer folk til ikke at ligge lige under indflyvningsruten. Den nærmeste flyveplads for større fly ligger på naboøen Saint Martin. Der er daglig færgeforbindelse fra Gustavia både til den nederlandske hovedstad på Saint Martin, Philipsburg, og til den franske, Marigot.  Økonomi Den officielle valuta på Saint-Barthélemy er euro. INSEE anslår bruttonationalproduktet for Saint-Barthélemy til at være 179 millioner euro i 1999, noget som svarer til 26 000 euro pr innbygger. BNP pr innbygger i 1999 var 10% højere end den europæiske del af Frankrig Turisme er en vigtig næringsvej for Saint-Barthélemy. Øen har 25 hoteller, hvoraf de fleste har færre end 15 værelser. Det største hotel er Guanahani med 70 værelser.  Columbus opdager øen Christoffer Columbus opdagede øen i 1496 og opkaldte den efter sin yngre bror, Bartholome. Den blev imidlertid først angivet som en lille prik på et spansk kort i 1523, dengang under navnet San Bartolemé. På grund af topografien tog det lang tid før nogen bosatte sig der. Øen er bjergrig med stejle bakker, men uden adgang til ferskvand. Dette gjorde det vanskelligt for sukkerindustrien at etablere sig. Derfor kom der også få slaver dertil, men franskmænd og svensker brugte øen som handelsstation. Der blev aldrig nogen stor andel af slaver på denne ø, som sammen med Grand Cayman var en af få øer i Caribien hvor flertallet af innbyggerne var og er hvide. I 1648 kom der nogen franske nybyggere til, men de blev dræbt af karibiske krigere efter nogen år. Senere etablerede en gruppe hugenotter fra Normandiet sig på øen for at drive piratvirksomhed i området, og St. Barths blev efterhånden en base for sådan virksomhed. Piraterne angreb til stadighed spanske galleoner i disse farvande.  Svenskerne afvikler slavehandelen Hvor mange slaver som blev fragtet til Vestindien på svenske skibe er umuligt at sige, eftersom de fleste dokumenter fra denne mørke epoke i svensk historie er gået tabt. Modstanden mod slavehandel blev imidlertid stadig stærkere, særligt i den ledende slavehandelsnation Storbritannien. Dette påvirkede også andre land, som derfor overvejede at afskaffe denne virksomhed. Da emnet blev glohedt, besluttede den svenske regering, at det var bedst at holde sig udenfor, og handelen på Saint-Barthélemy blev nedlagt. I 1788 sendte den britiske komite for afskaffelse af slaveriet Anders Sparman, en svensk modstander af slavehandel, til Gustav III. De frygtede at andre lande ville udvide deres slavehandel, hvis Storbritannien afskaffede sin egen. Udsendingen havde både bøger om emnet og et brev til svenskekongen med, hvor denne blev opfordret til at hindre sine undersåtter i at deltage i videre slavehandel. I kongens svar, som blev afleveret gennem Sparman, skrev han at ingen i landet havde deltaget i en sådan handel, og at han skulle gøre alt i sin magt for at forhindre, at noget sådant skete.  Under Frankrig Tiårene efter 1800 blev efterfulgt af katastrofer, både naturlige og økonomiske, og i 1878 solgte svenskerne øen tilbage til Frankrig for 80 000 franc. På det tidspunkt var der kun 1 000 indbyggere på øen. Afståelsen af øen markerede, at Sveriges kolonitid var slut. Siden da har det franske flag været St. Barths officielle flag.  Den 19. marts 1946 blev indbyggerne franske statsborgere med fulde borgerrettigheder. Øen blevet sammensluttet med St. Martin, Guadeloupe og Martinique og fik status som oversøisk departement. Befolkningen på St. Barths var på dette tidspunkt relativt fattig, og da Frankrig ikke gav økonomisk støtte udviklede øen et nært forhold til US Virgin Islands. Mange mænd fra St. Barts tog således arbejde på St. Thomas for at forsørge deres familier.  Øen fik elektricitet i 1961, hvilket gav grundlag for en spirende turisme i 1960erne, der udvikledes i 1970erne, og fra begyndelsen af 1980erne førte til indvandring af en betydelig international befolkning, heriblandt mange velhavere. I dag er øen kendt for sin eksklusivitet og luksusturisme.  St. Barths i dag I 2007 blev St. Barths udskilt fra Guadeloupe, som er et oversøisk departement tilhørende Frankrig, og blev et eget oversøisk fransk territorium, kaldt collectivité d'outre-mer. Øen har i dag ingen arbejdsløshed, og kriminalitet er næsten fraværende.Tilflytningen til øen overstiger langt fraflytningen, hvilket afspejles i boligpriserne. En villa på to etager med tre soveværelser bliver sædvanligvis solgt for omkring US$ 7 millioner. Kvadratmeterprisen var højere her end på Champs-Élysées i Paris (2005). Øen besøges af cirka 160 000 turister årlig, de fleste på dagsbesøg fra naboøen St. Martin. De kommer enten via katamaran eller med fly. Øen er også et populært anløbssted for krydstogtsskibe.