Som 16-årig blev hun i 1477 trolovet med Christian 1.s søn Hans. Året efter førtes hun i et stort optog til Warnemünde, hvor hun blev hentet af et stort dansk følge. Parret blev gift på Københavns Slot 6. september 1478. Den 18. maj 1482 blev hun med sin mand kronet i Frue Kirke.  I ægteskabskontrakten blev fastlagt, at hendes underhold skulle sikre hende 4.000 gylden i årligt afkast, samt ret til at bruge nogle slotte og len med tilliggender og afgifter "doruff sie yren furstlichen stant gehalten noge". Det blev indskrevet, at kong Hans' efterfølger på tronen skulle kunne købe hende ud af hendes rettigheder mod et beløb på 40.000 gylden. Parret fik mellem 1479 og 1485 fem børn: Hans, Ernst, Christian og Elisabeth - samt Frans, opkaldt efter Frans af Assisi, i 1497. Hans døde som spæd; Ernst og Frans i ung alder.  Morgengave og/eller pantelen? Da Christine blev dronning af Danmark, var landet i en politisk spændt situation. Kalmarunionen var truet af indre opløsning. Først i 1483 blev Hans anerkendt som konge i Norge, og Sverige ville først ikke anerkende ham. For at undertvinge svenskerne, besatte kong Hans i 1487 Gotland. I 1490 måtte Hans dele hertugdømmerne med sin lillebror hertug Frederik af Gottorp. Først i 1497 lykkedes det kong Hans i samarbejde med en gruppe svenske stormænd at tage magten i Sverige og blive anerkendt som konge af Sverige. I forlængelse heraf gav han dronning Christine i morgengave (livgeding) nogle len: "Ørebro slot oc Ørebro læn met alle szine rette tilliggelsse, ther till Nercke, Norddenskogh, Vermmeland oc Dall". Det er muligt, at denne morgengave havde til formål at sikre Sveriges forbliven i Kalmarunionen. Også i Danmark fik hun len: først og fremmest Næsbyhoved len og Tranekær Len, fra 1501 også byerne Ribe, Kolding og Assens. I disse tilfælde synes der dog at være tale om pantelen: det ser ud til, at dronningen havde ydet sin ægtefælle økonomiske lån til at finansiere hans kampe i Sverige, men da disse slog fejl, var kongen nødt til at give sin hustru erstatning både for den mistede morgengave og for de økonomiske lån, og her måtte de danske len så udlægges.  Dronningens fangenskab hos svenskerne Det var nemlig imidlertid ikke lykkedes kong Hans at nedkæmpe modstanden mod ham i Sverige. I året 1500 og igen i januar 1501 ledsagede dronningen ham til Sverige. Ved sin hjemrejse i august efterlod kong Hans hende på Stockholms Slot for under de truende urolige forhold at give sine tilhængere et samlingspunkt. Da svenske]] bønder og adelsmænd i 1501 rejste sig mod unionskongen Hans, blev Stockholm by belejret og måtte overgive sig den 10. oktober 1502, derefter belejredes Stockholms slot, hvor dronning Christine opholdt sig. Slottet holdt stand til den 6. maj 1503, da det måtte overgives. Der var da af besætningens 1.000 mand kun 70 tilbage, der alle var udmarvede af sult og sygdom.  Kong Hans søgte at komme til undsætning, men nåede først frem den 12. maj, seks dage for sent. Efter kapitulationen skulle hun føres tilbage til Danmark til lands eller til vands, når Sten Sture havde bestemt hvem, der skulle udgøre hendes følge; imidlertid skulle hun, dog i fuldstændig frihed, opholde sig i Sortebrødrekloster. Skønt kong Hans var kommet til Stockholm blot få dage efter overenskomsten, fik hun ikke lov til at blive forenet med ham, og til trods for overenskomsten blev hun holdt tilbage i et slags fangenskab, først i Stockholms Sortebrødrekloster, senere i Gråbrødreklosteret og til sidst i Vadstena kloster, indtil hun til dels ved Lübecks mægling i oktober 1503 endelig blev løsladt, og af Sten Sture og et stort følge ledsaget til grænsen. I Halmstad fik hun en højtidelig modtagelse af sin ældste søn, hertug Christian, og den danske adel efter henved tre års fravær. Det er uklart, hvorfor kong Hans ikke nåede tilbage før. Det er fastslået, at kongen havde et godt øje til dronningens hofdame Edele Mikkelsdatter Jernskæg ("jomfru Jernskæg"). Det kan ikke udelukkes, at kongen måske var parat til - både af økonomiske og andre grunde - at prøve at slippe af med Christine. Hvordan det end forholder sig, synes der senere at have været et spændt forhold mellem ægtefællerne.  Dronningen opbygger sin magtposition Kort efter sin hjemkomst stiftede hun Sankt Clara Kloster i København for nonner af Gråbrødreordenen og senere et lignende i Odense. I de følgende år levede de to ægtefæller ikke mere sammen. Det var en de facto separation. Dronning Christine indledte sin genvundne frihed med i 1504 at drage på besøg hos sin datter, Elisabeth, der var gift med kurfyrste Joakim af Brandenborg. Desuden besøgte hun sin søster Margrethe af Braunschweig og rejste forbi valfartsstederne Sternberg og Wilsnack. Da hun vendte tilbage til Danmark, tog hun ophold i Odense, væk fra kongen. Det påfølgende kan bedst beskrives som en regulær magtkamp mellem de to ægtefæller - i det skjulte.  Dronningen allierede sig med en række aristokrater, der kunne være hende til støtte, fra slægterne Rønnow, Gyldenstjerne, Bille og Marsvin. Desuden opretholdt hun et godt godt forhold til sin svoger, hertug Frederik af Gottorp. Dronningen ansatte både adelige og ikke-adelige til at administrere sine besiddelser og vandt derved deres støtte. Baggrunden for denne virksomhed var tidens patron-klientforhold. Dronningen var en betydelig patron, som for at administrere sine store besiddelser og fremvise sin magt, omgav sig med et stort antal klienter. Denne demonstration af patronstatus skete på flere måder: hun købte kostbart klæde, der kunne bruges til sine ansattes uniformer, hun købte luksusmadvarer og ansatte Claus Berg til at lave altertavlen i Sankt Knuds kirke, der demonstrerede både hendes fromhed og status som dronning; hun stod fadder for sine klienter og deres børn og medvirkede ved afholdelsen af flere klienters bryllupper, hun bekostede udgifter til medicin og læge for sine klienter, hun betalte udgifter ved deres begravelse (herunder udgifter til begravelsesceremonier), og for mange klienter var hun et vigtigt springbræt for deres karrierer, hvor de kunne komme i positioner, som hun senere kunne drage nytte af.  Det uafklarede mord I 1504 blev Christines lensmand på Næsbyhoved len, Otto Porsfeldt, dræbt under uklare omstændigheder. Forholdet synes at være, at han under et ophold hos en borger i Odense, Hans Kræmmer, blev såret dødeligt af en Knud Kjeldsen, der var bispens køgemester. Ligeså blev rådsmand Knud Friis såret af en Steffen Tyske. Både Steffen Tyske, Knud Kjeldsen og bisp Jens Andersen Beldenak, synes at have tilhørt kredsen om kong Hans. Nogen retssag fandt i første omgang ikke sted, åbenbart beskyttede kongen sine folk mod dronningen. Til gengæld arrangerede hun som en magtdemonstration overfor biskop Beldenak en storstilet begravelse med et helt optog gennem Odenses gader og hest i kirken. Tre måneder senere fik hun gentaget hele forestillingen.  Altertavlen i Odense Længe gjorde hun gode miner til slet spil. I Gråbrødre Klosterkirke i Odense indrettede hun det endnu bevarede gravminde, hvor både hun og kong Hans er afbildet. Under hendes tilsyn skabte Claus Berg sin berømte altertavle med billeder af hele kongefamilien.  Erstatning for tabte besiddelser Dronningen ledsagede kong Hans på hans sidste rejse i Jylland. Efter kong Hans' død i 1513 tog hun som enkedronning ophold på Næsbyhoved Slot ved Odense, der var hendes ejendom. I forlængelse af situationen opstod spørgsmålet om dronningen havde fået fuld erstatning for sin morgengave og sine udlæg til ægtefællens krigsførelse. Det havde hun ikke. I 1517 blev også Rugård len overdraget Christine. Overdragelsen fandt sted samtidig med, at Christian 2. forsøgte at genvinde magten i Sverige. Hvis enkedronningen skulle bekoste denne krig, måtte der nye forleninger til.  Retsopgøret Efter ægtefællens død indledte Christine det opgør, hun så længe have udskudt. Kong Hans havde udnævnt sin yndling Jens Andersen Beldenak som biskop over Fyn efter Carl Rønnow. I 1517 indledte Christian 2., hendes søn der nu var blevet konge, et opgør med Jens Andersen. Denne og flere andre blev på herredagen anklaget for at have flere udeståender med kongen, og ifølge Skibbykrøniken "ligeledes havde han viist stor Haan mod Kongens Moder Dronning Kristine og i høj grad fortørnet hende ved Drabet på hendes Lensmand, Adelsmanden Otto Porsfeldt." Jens Andersen kom i fængsel fra 1517, og bytinget i Odense idømte bispens køgemester Knud Kjeldsen bøder. Retssagen, der fældede odensebispen, blev ført af dronning Christines søn, hendes tidligere kansler og en søn af hendes trofaste tolder i Kolding. I stedet for Jens Andersen indsattes en nederlandsk franciskaner, Vincens Kempe, som administrator af bispegodset.  Gravsted Christine blev efter sin død gravsat i Gråbrødre Klosterkirke i Odense i Franciskanerordenens nonnedragt.  Da Gråbrødrekirken skulle nedrives, blev lig og mindesmærker i 1805 flyttet til Sankt Knuds Kirke.