Radon var, efter radium og polonium, det tredje radioaktive grundstof der blev opdaget. Det blev opdaget i 1898 af Friedrich Ernst Dorn. I 1900 beskrev han nogle eksperimenter, hvor han observerede, at radium udstrålede en radioaktiv gas, som han kaldte Radium Emanation (Ra Em). Tidligere, i 1899, observerede Pierre og Marie Curie at den "gas", som blev emitteret fra radium, forblev radioaktiv i en måned.  Senere samme år bemærkede Robert B. Owens og Ernest Rutherford variationer, når de forsøgte at måle strålingen fra thoriumoxid. Rutherford  bemærkede at thoriumforbindelserne konstant udsendte en radioaktiv gas,  som vedblev at være radioaktiv i flere minutter, han kaldte denne gas "emanation" (udstråling), og senere Thorium Emanation (Th Em). I 1901 demonstrerede han at udstrålingen var radioaktiv, men gav Curie'erne æren for opdagelsen af grundstoffet. I 1903 blev lignende udstrålinger observeret fra actinium af André-Louis Debierne og blev kaldt Actinium Emanation (Ac Em). Der blev foreslået flere navne for disse tre gasser: exradio, exthorio, og exactinio i 1904; radon, thoron, og akton i 1918; radeon, thoreon, og actineon i 1919, og radon, thoron og actinon i 1920. Pga. lighederne mellem spektre af disse tre gasser, og spektre af argon, krypton og xenon foreslog Sir William Ramsay i 1904, at "udstrålingerne" indeholdt et nyt grundstof af ædelgasfamilien. I 1910 isolerede Sir William Ramsay og Robert Whytlaw-Gray radon, bestemte dets massefylde og fandt, at det var den tungeste kendte gas. De foreslog det nye navn niton (Nt) (fra latin nitens, som betyder skinnende) for at understrege den af gassers egenskaber, der er ansvarlig for nogle substansers fosforescens,   og i 1912 blev navnet accepteret af the International Commission for  Atomic Weights. I 1923 valgte International Committee for Chemical  Elements og International Union of Pure and Applied Chemistry  (IUPAC) navnene radon (Rn), thoron (Tn), og actinon (An). Senere, da  isotoper ikke længere blev navngivet, men i stedet nummereret, fik  grundstoffet navn efter den mest stabile isotop, radon, og Tn blev til ²²⁰Rn og An til ²¹⁹Rn. Så sent som i 1960'erne blev grundstoffet stadig omtalt som "udstrålingen". Den første syntetiske radonforbindelse, radonfluorid, blev fremstillet i 1962. Radon bruges medicinsk ved kurbade blandt andet i Bad Gastein og Ukraine, da radon opløst i vand udvider blodårerne og modvirker betændelse og allergi.  Kemi Radon er en ædelgas eller inert gas. Den er inert overfor de fleste kemiske reaktioner, fordi den har otte elektroner i den yderste skal. Dette resulterer i en stabil lavenergikonfiguration, hvor de yderste elektroner sidder godt fast. Radon har dog en lavere elektronegativitet end grundstoffet i perioden før, Xenon, og er derfor mere reaktiv. Pga. radioaktiviteten, og fordi det er meget dyrt, udføres der sjældent eksperimentel kemisk forskning med radon, og der er også kun rapporteret om ganske få radonforbindelser, som alle er fluorider eller oxider. Radon kan oxideres af nogle få kraftige oxidationsmidler som f.eks. F₂ og danne radonfluorid. Radonoxider er blandt de få andre kendte radonforbindelser.