Moss Jernverk var et jernværk i Moss, grundlagt i 1704. Værket var i mange år byens største bedrift, og med kraft fra Mossefossen blev malm hovedsagelig fra Arendalsfeltet smeltet og bearbejdet til en række produkter. Fra midten af 1700-tallet var værket Norges ledende rustningsbedrift og støbte hundredvis af tunge kanoner i jern. Norges første valseværk for jern blev også anlagt her. Moss Jernværk havde flere fremtrædende ejere, blandt dem Bernt Anker og Herman Wedel-Jarlsberg, og især under førstnævnte var værket noget af en attraktion for tilrejsende. Moss Jernværks administrasjonsbygning, den såkaldte Konventionsgården, er kendt for at den blev benyttet ved forhandlingerne om Mossekonventionen i 1814. Ved midten af 1800-tallet mødte værket øget konkurrence fra svenske og engelske jernværker; stigende priser på trækul var også ødelæggende for lønsomheden – jernværksdelen blev nedlagt i 1873. Moss Jernværk blev solgt for 115.000 speciedaler i 1875, og det område, som værket lå på, blev overtaget af det som efterhånden blev emballagefabrikken Peterson, som fortsat benytter det.  Baggrund og etablering Jern er blevet udvundet og bearbejdet i det, som i dag er Norge, i over to tusind år. Den første jernproduktion benyttede myremalm, som så blev forædlet ved såkaldt jernvinne til råjern for videre bearbejdning. Denne form for tilvirkning af jern var imidlertid lokal og i lille skala, meget arbejde skulle til for at udvinde små kvanta af jern. I 1500-tallet voksede interessen for udvinding af malm i Europa, og grundlaget for en moderne bjergvidenskab blev lagt ved tyskeren Georgius Agricola. I Danmark-Norge blev der i den norske del af riget blandt andet fundet forekomster af jernmalm. I det sydlige Norge var de rigeste jernfund i Arendalsfeltet ved Arendal, men grundet behov for træ til produktion af trækul for masovnene og fossekraft for drift af masovnenes blæsebælge blev jernværker ofte anlagt andre steder end ved malmminerne. Ved Moss var der god tilgang på kraft fra Mossefossen, det var meget skov, og beliggenheden ved fjorden gjorde indskibning af råvarer og udskibning af færdige produkter enkel. I 1704 begyndte den danske embeds- og forretningsmand Ernst Ulrich Dose arbejdet med at etablere et jernværk ved Moss, og samme år besøgte den dansk-norske konge Frederik 4. af Danmark og Norge Moss to gange, hvilket virkede fremmende for etableringen. Foruden at opkøbe ejendomme og få tildelt fallrettigheder og tilgang til jernmalm, fik det planlagte værket såkaldt cirkumferens, et område med radius på omkring 2.5 mil, inden for hvilket område bøndene måtte producere og levere trækul og andre råvarer til værket. I november 1704 blev Moss og omland besigtiget af folk fra oberbergamtet på Kongsberg, og de udstedte Moss jernværks privilegiebrev den 6. december samme år. Der nævnes i alt 24 punkter om Moss jernværks privilegier, til skov, vand, areal for selve værket, tilgang til køreveje, malm, toldfrihed og flere andre punkter. Særlig bemærkelsesværdigt var, at funktionærer og arbejdere blev fritaget for skatter og militærtjeneste, at de skulle dømmes af bergretten (en egen retsinstans for bjergværk og bjergværksfolk på Kongsberg), og ved behov for fagfolk kunne sådanne hentes fra udlandet uden hensyn til hvilken nation, de tilhørte. Ved sine omfattende kongelige privilegier var Moss Jernværk ved oprettelsen således tillagt omfattende selvstyre i bondelandet Norge, hvor de frie bønder var på det nærmeste forvandlet til tvangspligtige arbejdere og tvangspligtige leverandører til værket. Den driftige Ernst Ulrich Dose nåede ikke at opleve ordinær drift ved Moss Jernværk, da han døde allerede i 1706.  Opstart og krigsår Efter Doses død blev jernværket sat på auktion, og i maj 1708 solgt til Jacob von Hübsch (3/4) og Henrich Ochsen (1/4). Tidspunktet for overtagelsen af værket var gunstig: krig truede, og Moss Jernværk lå nær de tre store fæstninger på Østlandet Akershus, Fredrikstad og Fredriksten. Hübsch fortalte selv i 1713, at han købte det ufærdige verk for at forsyne kongens styrker med kanoner, ammunition og geværer. Krigen brød ut i 1709, og i 1711 indtraf der et felttog ind i Sverige, som Moss Jernverk leverede granater til (kanonkugler i jern af uens størrelse). Felttoget blev kortvarigt, uden ammunitionsforbrug, og Hübsch havde store problemer med at få betaling for leverancerne. Et af privilegierne, som Moss Jernverk fik ved etableringen, var tiendefrihed (en skatteform) i tre år efter, at masovnen var i kontinuerlig drift. Værket blev af generalkrigskommissær H. C. von Platen stævnet for bjergretten på Kongsberg i 1712 for at inddrive tienden, men grundet kulmangel var masovnen i drift kun periodevis. Bønderne var pålagt at levere 4733 læster (én læst svarer til omkring 2 m³) trækul årligt, men i 1714 havde værket hele 24.600 læster kul til gode hos bønderne. Bøndernes pligtlevering af trækul var utvivlsomt en ekstra skat, og bøndene forsøgte at undgå levering. Værket blev på baggrund af opstartsproblemerne bevilget tiendefrihed for årene frem til og med 1715. I 1716 blev så Norge invaderet af svenskerne, Moss og jernværket blev besatte den 17. marts af svenske tropper. Allerede den 26. marts ved Det første slag om Moss blev de jaget bort af norske tropper, men dagen efter blev byen på ny besat og okkuperet i 5 uger, og værket blev plyndret af de svenske tropper. Krigsårene var vanskelige for værket, oveni plyndring var bønderne optaget med transporter for tropperne og havde lille kapacitet til produktion og transport af trækul. Mens de andre norske jernværker gjorde gode forretninger på krigen, kom Moss Jernverk og dets hovedejer Hübsch dårligt ud. På baggrund af alle problemerne søgte Hübsch kongen om nye år med tiendefrihed og fik det, til og med 1722. For 1723 måtte værket betale 300 rigsdaler og fra 1724 det samme som andre norske jernværker, altså 400 rigsdaler.  Tunge efterkrigsår og ejerskifte I oktober 1724 døde Jacob von Hübsch, og hans enke, Elisabeth Hübsch (født Holst), tog over. Dette blev en tung byrde for en enlig kvinde med syv børn. For at kunne følge driften flyttede hun og børnene fra København til Moss. Konkurrencen fra billigt svensk jern var ødelæggende, og mange norske jernværker indstillede driften. Fru Hübsch måtte optage store lån for at drive værket, og kreditorerne blev efterhånden påtrængende. Selv om der fra 1730 blev indført monopol for norske jernværker med hensyn til at levere jern til Danmark, var værkets økonomi fortsat anstrengt. Værkets minoritetsejer, etatsråd Ochsen, måtte stadig dække uomgængelige udgifter, men i 1738 var hans tålmodighed med enken ude. Ochsen sendte sin personlige fuldmægtige Jens Bondorph fra København for at gennemføre en såkaldt sekvestrationsforretning (beslaglægge virksomheden) for at få kontrol over driften. Elisabeth Hübsch forsøgte at afvise og trække det ud, og ved retsarkiverne om sagen er værkets virksomhed og gældssituation ganske grundigt dokumenteret. Den 21. januar 1739 bestemte oberbergamtet på Kongsberg, at Jens Bondorph blev bevilget ret til at drive på Ochsens vegne den del af værket, som tilhørte fru Hübsch, indtil tvisten mellem de to var afgjort. Efter yderligere nogle års retsstrid gik Moss Jernverk på auktion, og Henrich Ochsen overtog hele bedriften.  Råstofferne, værket og produkterne Et jernværk i 1700-tallet repræsenterede kapitalintensiv tungindustri af stor vigtighed for landet, og der var en række udfordringer for at få en tilfredsstillende drift. Ved sekvestrationsforretningen i 1738 blev der nedskrevet hvad, Moss Jernverk havde af driftsmidler, hvilket sammen med forvalter Knud Wendelboes indberetning for eftertiden giver et billede af virksomheden.  Malm De miner, som i henhold til værkets privilegier var forpligtede til at levere malm, kunne ikke levere tilstrækkelige mængder, så værkets direktør Peter Windt sikrede i 1706, at Løvold mine ved Arendal skulle levere 1.000 tønder malm årlig. Kvaliteten af den leverede malm var så varierende, at det førte til en retssag, som endte med, at to bjergkyndige skulle kontrollere, at malmen var fri for gråberg. Minerne ved Arendal var de vigtigste for de norske jernværker, da disse leverede omkring 2/3 af al jernmalm. Selv om de vigtigste miner lå langt fra værket, var transportomkostningerne overkommelige, da fragten skete til søs. I sin indberetning om værkets tilstand fra 1723 bemærkede forvalter Knud Wendelboes, at man måtte samle malm i 2–3 år for at få nok til en blåsning. I 1736 var, foruden nogen mindre lokale miner ved Moss, også de større miner Østre Buøy, Vestre Buøy, Langsæ og Bråstad i Agder tilhørende Arendalsfeltet underlagt Moss Jernverk. Ledelsen ved værket var imidlertid ikke påpasselig nok med at følge op, at minerne leverede nok malm af god kvalitet. I 1749 nævnes også Weding mine ved Arendal. Malmen derfra udmærkede sig ved sin alsidighed, og den karakteriseres som værkets bedste. Foruden minerne ved Arendal var Skien et centrum for værkets brydningsvirksomhed, og en række ulige miner blev drevet der. Værket havde kommissionærer i Skien og Arendal, som førte overtilsyn med minerne, lønnede minearbejderne og passede på, at de såkaldte mutingsbrevene (driftstilladelser) ikke udløb. I de mange år, som Lars Semb var bestyrer ved værket, rejste han næsten hvert år til malmfelterne og boede da hos de kommissionærer, som var værkets lokale repræsentanter.  Trækul Værket var helt afhængig af trækul, som bønderne i omegnen af værket fremstillede i kulmiler. Ved udgangen af vinteren 1719–1720 havde restancerne på bøndernes leveringer af trækul nået i alt 28.000 lester. Forvalter Wendelboe angav, at for årene 1709–1723 skulle det have været leveret 70.995 lester, mens de faktiske leverancer var 37.233 lester, altså en restance på 33.726 lester. De manglende leverancer skyldtes dels at skoven var forhugget, dels krigen, men også at bønderne var modvillige til at overholde leveringspligten. Mangelen på trækul fortsatte under Ancher & Wærn, selv om de betalte bedre end andre værker og gav præmier til dem, som leverede mere end pålagt kvantum. Den vigtigste årsa g til dårlige leverancer var, at kuldrift næsten altid var mindre lønsomt end anden udnyttelse af skoven. Under Bernt Anker forsøgte værket at få myndighedernes tilladelser til repartering (et bestemt kvantum for hver gård). Det fik han ikke igennem, og det var tydeligt, at myndighederne ikke ønskede at gå for hårdt på bønderne for at få dem til at overholde leveringspligten. For hele tidsrummet 1750–1808 modtog værket i gennemsnit 6.000 lester trækul, mens behovet ved fuld drift var over det dobbelte. Det meste af trækullet blev brændt og leveret af bønderne om vinteren, hver transport tog kun en lest, så det blev til mange ture før alt var leveret.  Vand Wendelboe påpegede i sin rapport fra 1723, at der var mangel på vand. Dette skyldtes dels, at fossen var uden dæmning, som kunne opstemme vandet, dels at de andre brugere af fossen (møller og savværk) brugte mere, end de skulle. Stoppede vandtilførselen til masovnbælgene, ville ovnen hurtigt slukke, og det gav store tab. Ved store arbejder i 1750 fik værket en stor vandrende, som gik over kongevejen, den foregående havde gået under vejen. Vandrenden var 8–9 fod bred, 6 fod dyb og faldhøjden var 48 fod. Vandmangel blev der efter et mindre problem end det havde været i værkets første år, men under en usædvanlig tørke i 1795 begyndte man at sprænge i Krapfos og bygge dæmninger oven for, hvilket bestyrer Lars Semb mente burde have været gjort længe før. På selve jernværket (ikke indbefattet møller og savværker) var det omkring 1810 totalt 24 vandhjul, en del af dem var ret store.  Værket Selve jernværket bestod af en række bygninger nord for elven i Moss. Huset med masovnene var den centrale bygning. Her stod der to 31 fods (omkring 9,5 meter) høje ovne under samme tag, men kun den østre var i brug. Foruden selve masovnen fandtes forskelligt udstyr som en vinsj til håndtering af tungt støbegods. På østsiden af masovnen lå formerhuset hvor det flydende jernet blev støbt. Ved masovnhuset lå et pukkhammerhus med en vanddrevet hammer for pukking af malmen. Der var to kulhuse til masovnen, det vestre målte 56 x 25 alen (omkring 550 kvadratmeter) mens det østre målte 45 x 20 alen (omkring 350 kvadratmeter). Brandfaren var stor, så der var også et sprøjtehus med en dobbelt brandsprøjte (to slanger) på området. Øst for formerhuset var en kleinsmedie hvor finere smediearbejder blev udført. Ved søen var der anlagt en mole med en stor 8-laftet søbod med to overloft. Værksejeren boede i en stor hovedbygning med 9 beboelsesrum over to etager. I et annet toetages hus var der skrivekammer, dvs. kontorer. Desuden var der andre bygninger, som udhus for heste, låve, højloft og ti boliger for arbejderne. Vigtigt for værket var også bro-saven, hvor det var tilladt at save nødvendig trælast til nybyggeri, reparationer osv. Værket kunne save 12.900 bord på bro-saven, videresalg var imidlertid strengt forbudt og medførte inddragelse. Foruden ulige udvidelser og fornyelser gennom de 170 år, værket var i drift, måtte dele af anlægget også genopbygges efter brande. I 1760-årene brændte for eksempel det kostbare hammerværk, og nedre hammer stod nyrejst i 1766. På flere områder var Moss Jernverk teknologisk i front, det var første værk i Norge med høje masovner, kanonstøberi, spikerfabrik og valseverk, det sidste rejst i 1755 efter engelsk forbillede og til den betydelige pris af rundt 12.000 rigsdaler.  Konflikt og brud mellem Ancher & Wærn Mens Erich Ancher boede i Fredrikshald og styrede kompagnonernes fabrikker der, var det Mathias Wærn, som fra 1750 ledede den daglige drift på Moss Jernværk. Det er sandsynligt, at Ancher gav Wærn skylden for problemerne med kanonproduktionen, i hvert fald blev virksomheden i Fredrikshald solgt i 1756, og Ancher flyttede til Moss. Totalt antal leverede kanoner i årene 1749-1756 under Wærn var ikke mere end 32. Værket skal have haft en gæld på 150.000 riksdaler, da Ancher flyttede dertil i 1756. Under Anchers ledelse synes værket at gå bedre. I årene 1757-1759 blev der støbt 86, 99 og 106 12-punds kanoner uden fejl, mens først i 1760 blev der leveret et større antal 18-punds kanoner. Ancher sendte sine to sønner (Carsten Anker og Peter Anker) udenlands for at studere. I Glasgow blev de udnævnte til byens æresborgere, og den kendte professor Adam Smith skrev anerkendende om dem. På bjergseminaret i Freiberg fik de en grundig uddannelse for senere virke ved jernværket. Forholdet mellem Erich Ancher og Mathias Wærn blev dårlige efter, at Ancher flyttede til værket, og i 1761 søgte Ancher kongen om kommissærer (mæglere) til at dele mellem dem, hvilket blev indvilget den 5. juni 1761, med en påfølgende foreløbig ordning ti dage senere. Wærn gik imidlertid straks fra forliget, og en årelang proces begyndte, hvor flere fremtrædende personer blev involverede, blandt andet den anerkendte jurist Henrik Stampe. Konflikten mellem de to forretningspartnere blev først endeligt afgjort i Anchers favør af bergamtsretten i 1765, og en endelig opgørelse mellem parterne blev undertegnet den 17. marts 1766. Fra den tid var Erich Ancher eneejer af Moss Jernværk. Moss Jernværk var på denne tid godt drevet og fik rosende omtale af en kendt fransk bjergværkskyndig. På 1760-tallet blev ordrerne for kanonproduktion mindre, Danmark-Norge havde dårlige statsfinanser, hvilket kom til at ramme Moss Jernværk især, da det var afhængigt af rustningsproduktionen. Værket havde en stor gæld, og Erich Ancher var afhængig af sin broder Christian og efter hans død af broderens firma Karen sal. Christian Anchers & Sønner. I forbindelse med det endelige opgør med Mathias Wærn måtte Erich Ancher udstede en panteobligation, som senere skulle give ham mange problemer. I forbindelse med panteobligationen måtte Ancher opgive bergamtsretten og underlægge sig Moss bys jurisdiktion. En række aktiva blev også pantsatte. Værket fik tiendefrihed for årene 1765–1770, det betød imidlertid kun lidt, da det var kompensation for et kostbart hammerværk, som var brændt ned. I løbet af 1770-erne blev Erich Anchers gældsproblemer med jernværksdriften stadig større, hans ejendomme blev successivt pantsatte eller solgt, indtil han til sidst måtte opgive den 22. november 1776 og overdrage Moss Jernværk til sine søskendebørn Bernt og Jess Anker.  Bernt og Jess Anker (1776–1784) Med brødrene Bernt og Jess Anker fik Moss Jernværk ejere med en helt anden finansiel soliditet end forgængerne. Brødrene Anker forsøgte alligevel at få så gunstige vilkår som muligt fra sin vigtigste forretningsforbindelse, som var staten, og da var fætteren Carsten Anker som embedsmand i København paradoksalt nok (med tanke på at værkets forrige ejer var Carstens fader) god at ty til. Værket måtte også leve med konkurrence, specielt fra Fritzøe Jernværk, da dets monopol på kanonstøbning var udgået. De første år var det den yngste af brødrene, Jess Anker, som boede på jernværket, med titlen "Proprietair af Moss Werk", Jess fuldførte opførelsen af hovedbygningen, som var påbegyndt af hans onkel Erich Ancher. Fra 1776 tog kanonstøbningen under de nye ejere sig op, efter nogen års stilstand, og der blev brugt mere kul end nogen sinde, indtil 10.000 lester om året. I forbindelse med en forpagtningskontrakt, som Jess Anker indgik med familiefirmaet i 1781, blev værkets regnskabsmæssige nettoværdi anslået til 177.689 riksdaler. Ankerbrødrene havde ikke opgjort boet efter deres fader Christian Anchers død i 1767: i praksis blev det styret af Bernt Anker, og han udløste sine brødre i 1783 og overtog da også Moss Jernværk for en sum på 80.000 riksdaler til Jess Anker.  Det Bernt Ankerske Fideikommis (1805–1820) Ved Bernt Ankers død i 1805 blev hans forretningsimperium lagt ind i et Fideikommis (en type stiftelse), hvor bestyreren Lars Semb ved Moss Jernverk var en af tre i styret. I driften af værket fik Semb temmelig frie hænder i årene som kom. 1805 var et ret godt år for værket, men i 1807 ændrede situationen sig ved, at Danmark-Norge ved Royal Navys dristige angreb på København blev trukket ind i Napoleonskrigene. Moss Jernverk blev en helt central bedrift under krigsårene, da behovet for kanoner til krigsskibe, fæstninger og hæren var stort. På grund af tabet af krigsskibe ved flåderanet, måtte nye mindre krigsskibe for den såkaldte Kanonbådskrig bygges, og en væsentlig del af dem fik kanoner fra værket. Ved udbruddet af krigen forsvandt også problemerne med mangel på trækul, dels på grund af manglende trælasteksport, dels grundet bøndernes patriotiske sindelag. Bestyrer Semb begyndte allerede efteråret 1807 med støbning af 3- og 6-punds kanoner, og i løbet af vinteren blev masovnene sat i stand, så at støbning af store 24-punds kanoner til søetaten kunne begynde i februar. Der var også behov for kanoner til fartøjerne, som blev byggede for kaperfarten, for kaperskipet "Christiania" leverede for eksempel værket 2 styk 6-punds kanoner, 5 styk 12-punds kanoner og 4 styk 18-punds karronader (korte kanoner for skibe). Der blev støbt 18-pundere til landetaten, som blandt andet Slevik batteri i Onsøy blev udrustet med. 1808 blev et godt år økonomisk for værket, men grundet den hårde drift og tidlig opstart på vinteren blev masovnene alvorligt nedslidte, den østre blev brugt for sidste gang i 1809. Dette år gav et væsentligt dårligere resultat, der var igen kulmangel, og underernæring gjorde at en god del af de ansatte blev syge og døde i epidemier. Bestyrer Semb angav, at en fjerdedel af arbejderne døde i 1809, der i blandt en kanonborer og den bedste kanonformer. En del produkter måtte for lang tid fremover udgå af produktionen grundet mangel på folk eller fagfolk. I 1810 blev der støbt omkring 50 korte 18-punds kanoner for udrustning af nogen brigger; disse var de sidste grovkalibrede kanoner, som blev fremstillet ved Moss Jernverk. Selv om forholdene var dårlige, så var det Moss Jernverk, som i disse årene gav overskud til fideikommisset, mod slutningen af krigen var det baseret på tømmeret, som savene leverede. Når det gælder selve værket, så var masovnene ikke i drift fra april 1812 til juli 1814, produktionen i smedene blev drevet ved jern fra lager eller fra andre norske jernværker, særlig Hakadals verk. Forsyningsproblemerne var store grundet blokaden af fastlandet for den britiske flåde, den lokale reder David Chrysties brig "Refsnes" blev for eksempel opbragt under forsøg på at hente en større last med korn i Aalborg. Ved Kielfreden, hvor Danmark måtte afstå Norge til Sverige, opstod en ny situation, og Sjøkrigskommisariatet i Christiania forhørte sig hos værket om kapacitet for våben til landets forsvar. Moss Jernværk var imidlertid så nedkørt at det i 1814 kun blev leveret en del ammunition. En del tøndebånd blev producerede, og værket gav et overskud på 37.000 riksdaler, en sum som imidlertid ikke kan sammenlignes med foregående års, da inflationen grundet krigen var stor. Efter fredsslutningen i 1814 forværrede situationen sig for værket igen. Ved Danmark-Norges oppløsning blev jernmonopolet afskaffet, og konkurrencen fra svenske og især engelske jernværker, som producerede jern på nye og rimeligere måder, var meget hård. Det var også dårlige tider for trælasthandelen, og for 1817 var overskuddet ikke mere end 6.000 spesiedaler, det dårligste resultat bestyrer Lars Semb havde leveret i de 33 år, han havde styret værket. Den økonomiske situation for Bernt Ankers fideikommis blev stadig dårligere under og efter Napoleonskrigene, og den 13. december 1819 måtte bestyrer Lars Semb sammen med de andre administratorer undertegne en ansøgning til kongen om at udnævne skiftekommissærer for virksomheden. En del af virksomheden ved Moss Jernverk blev skilt ud ved auktion, men Bernt Ankers broder Peder Anker, ved svigersønnen Herman Wedel-Jarlsberg købte hoveddelen, for 30 330 spesiedaler.  Peder Anker (1820–1824) Moss Jernverk var i nogen få år til knyttet til familien Anker, men Peder Anker boede aldrig på værket, men på den gedigne Bogstad gård, og bedriften blev drevet af Lars Sembs søn Andreas Semb, i samråd med Ankers svigersøn grev Herman Wedel-Jarlsberg. Anker ejede allerede Bærum Jernværk, og driften i Moss blev tilpasset dette. I 1824 blev en ny masovn opført, bortset fra dette så skete ikke så meget ved værket i de få år under Peder Anker. Ved Ankers død blev Moss Jernværk overtaget af datteren Karen og hendes mand grev Herman Wedel-Jarlsberg.  Moss Jernverk i næring, kultur og politik For byen Moss og omland var værket utvivlsomt af stor betydning, både for den gryende industri og for landbruget. En række ulige redskaber kunne produceres, nogen i serie, mens andre blev lavet på bestilling. Værkets tekniske kompetence må også have været en drivkraft i distriktets næringsudvikling. Moss Jernværk var ikke bare en bedrift, som bearbejdede jernmalm, det var også et mødested for datidens ledende folk inden for næringsliv, kultur og politik. Sit første kongebesøg havde verket med stor sandsynlighed allerede i etableringsåret 1704, da den dansk-norske konge Fredrik 4. besøgte Moss to gange. Landevejen til Christiania, den Frederikshaldske Kongevei, gik tværs gennem verket, og efter 1760 er værket omtalt i rejselitteraturen. Den nye hovedbygning (konvensjonsgården) stod færdig i 1778, og var meget repræsentativ. Det må tillige nævnes, at især Bernt Anker, landets rigeste mand, var en meget gæstfri ejer. Blandt de fornøjelser, som Anker gav sine gæster, var amatørteaterforestillinger på et teater, han havde ladet indrette på værket. Bernt Anker spillede selv hovedrollen, som forfatter, instruktør og skuespiller. I 1787 var for eksempel den sydamerikanske greve af Miranda gæst og besigtigede værket, fossen, parken og kanonstøberiet. I 1788 var kronprinsen (den senere kong Frederik 6.) og prins Karl af Hessen på besøg. Dette var lige før felttoget mod Sverige, det som senere blev kendt som Tyttebærkrigen, og de kongelige fik både se kanonstøbning, boring og en kanonprøve, hvor Bernt Anker selv tændte lunten. Moss Jernværks centrale position på denne tid vises ved, at Anker involverede det i nye og dristige fremstød, høsten 1791 lå for eksempel den første norske ostindienfarer (handelsfartøj som sejlede til Asien), "Carl, Prince af Hessen", for udrustning ved værket. Foretaget var omfattet af enorm interesse, og avisen Norske Intelligenssedler bragte jævnligt hyldningsdigte og nyheder om turen. Fartøjet returnerede med en stor last peber, kaffe, sukker, arak og andet den 30. april 1793. Gæstfriheden ved værket fortsatte efter Ankers død, og ved Christian Augusts gennemrejse til Sverige i 1810, hvor han var valgt til tronfølger, blev der gjort store anstrengelser for at give ham et værdigt ophold. Hovedbygningen fungerede fra tid til anden som kongebolig, i 1816 boede for eksempel kronprinsen (den senere kongen Karl 3. Johan) på værket under et besøg i Moss.  Wedel-Jarlsberg (1824–1875) Moss Jernverk blev reelt overtaget af grev Herman Wedel-Jarlsberg i 1824, men det juridiske ved ejerskabet blev først formaliseret i årene 1826–1829. Situationen for næringen var stærkt ændret, og i 1820-erne mistede de norske jernværker også den sidste rest af toldbeskyttelse mod svensk jern. Af principielle grunde stemte grev Wedel for ophævelsen, selv om han som ejer af et jernværk personlig tabte stort på udvidelsen av frihandelen. Efter overtagelsen blev Wedel gjort opmærksom på, at værket fremdeles skyldte staten 50.000 riksdaler, det faste lån fra 1755 som ikke var indløst. Efter årevis med sagsbehandling og retssager dømte Høyesterett at obligationen var gyldig, men uopsigelig så længe kanonstøberiet blev holdt ved lige. I årene 1830–1831 blev der bygget et nyt stort valse- og skæreværk, og før 1834 blev der i masovnhytten bygget en kupolovn (en miniatyre-masovn), som efterhånden supplerede og til dels erstattede masovnen. I kupolovnen kunne der smeltes affaldsjern og om ønsket metal. 1830-erne var en vanskelig tid for jernværkerne i Norge, Moss Jernverk var ingen undtagelse, og i femårsperioden 1836–1840 var masovnen ude af drift i tre år. I 1840 døde grev Wedel, og hans søn Harald Wedel-Jarlsberg overtog faderens forretninger, deriblant Moss Jernverk. Værket blev nu drevet af bestyreren, fra 1836 tyske Ignatius Wankel. Tiden med glade lag var forbi, og de kongelige blev ikke længere indlogeret i hovedbygningen, når de rejste gennem Moss. Moss Jernverk blev med tiden et underbrug av Bærums Jernverk, særlig efter 1840. Markedsforholdene forbedrede sig i 1840-erne, norsk jern fik blandt andet indpas i Nordamerika, og forbedringer ble gjort etter mønster av utenlandske verk. Anden halvdel af 1840-erne var markedsmæssigt ret gode for værket, og produktionen voksede kraftigt: malmudveksling og fordeling af specialiteter mellem værkerne i Bærum og Moss fortsatte. Spikerproduktionen ophørte for eksempel ved Moss i 1830-erne, mens valseværket var det klart største i Norge. Ved slutningen af 1850-erne blev det gamle valseværk nedrevet, og et nyt og meget større bygget, bare for maskineriet blev der i 1858 betalt næsten 10.000 spesiedaler. Nu var imidlertid den siste gode periode for de norske jernværker ovre. Ved afslutningen af Krimkrigen blev markedsforholdene vanskelige, og de norske værker lå igen under i konkurrencen med svenske og engelske. Fra 1860-erne blev de norske jernværker gradvis lagt ned, pressede af billigt stål fra den mere effektive Bessemerproces. Moss Jernverk holdt ud nogen år, sandsynligvis fordi det nye valseværk var konkurrencedygtigt, og i slutningen af 1860-tallet kom store mængder jern fra Bærum for valsning. Et par år efter den tysk-franske krig (1870–1871) trak det op til ny krise med den lange depression; dette blev værkets dødsstød. Driften blev også vanskeliggjort ved, at jernbanen (Smaalensbanen), som blev vedtaget i 1873, blev projekteret tværs over værkets jord. Det sidste år, jern blev bearbejdet, var i 1873. I 1874 og 1875 var der kun drift ved savværk, gårdbrug og mølle. Moss Jernverk ble solgt for 115 000 spesiedaler (460 000 kroner) i 1875 til det lokale firmaet M. Peterson & Søn. Området verket lå på, ble overtatt av og benyttes i dag av emballasjefabrikken Peterson.  Perspektiv og eftertid I over 150 år, fra midten af 1600-tallet og til omkring 1814, spillede de norske jernværker en meget vigtig rolle i landets næringsliv, i årene før og omkring 1814 også i politik og åndsliv. Sammen med trælast, fisk og skibsfart var kobber og jern det Norge på den tid eksporterede. Jernværkenes nastionale betydning kulminerede under Napoleonskrigene: mens årene før 1807 var eventyrlige økonomisk, så var årene efter tilsvarende dårlige. Tiden efter unionsoppløsningen i 1814 var tung for jernværkerne, hvilket afspejlede sig i et dramatisk fall i produksjonsvolumet . Samtidig som værkerne efter norske forhold var store virksomheder, var de små internationalt. Ved slutningen af 1700-tallet udgjorde verdens samlede årlige forbrug af jern omkring 2/3 million ton, hvoraf de norske jernværker producerede omkring 9.000 tonn. Den svenske produksjonen av jern var for eksempel om lag 8 ganger så stor som den norske. Af de omkring 16 jernværker i den sydøstlige del af Norge var Moss Jernverk et af de mellomstore når man ser på selve jernproduktionen. I årene 1780-1800 var årlig forbrug af trækul ved norske jernværker omkring 140.000 lester (om lag 270.000 m³). Af dette forbrugte Moss Jernverk under 10.000 lester. Både under og efter perioden med jernværker baserede på trækul blev det hævdet, at trækulproduktionen bidrog til at forarme skovene, men ifølge Vogts fremstilling i De gamle norske jernverk så synes der ikke at være hold i dette, trælasteksporten i samme periode var for eksempel over 7 gange så stor. Samtidig var trækul den vigtigste indsatsfaktor, og det var stigende trækulspriser, som til sidst tvang jernværkerne til at lukke. Den dansk-norske stat så jernværkerne som strategisk vigtige og subsidierede dem på flere måder, dels ved at værkerne fik en "cirkumferens", hvor bønderne, som boede inden for, havde pligt til at levere trækul , dels ved en stor beskyttelsestold, dels ved statslige bestillinger på kanoner og ammunition til hæren og flåden. Jernværkerne måtte betale skat, såkaldt tiende: i praksis beløb den sig til omkring 1,5% af produktionsværdien. Bortset fra relativt korte perioder i 1600-tallet, hvor Bærums Jernverk og Eidsvolls Jernværk var ejede af henholdsvis en nederlænding og en fyrste fra Kurland, var værkerne på dansk-norske hænder. I samtiden var Moss Jernværk særlig kendt for kanonstøberiet, ved etableringen det første i landet. Blandt samtidens eksperter blev værket anerkendt, franske Gabriel Jars nævner for eksempel i 1767 Moss Jernværk sammen med Fritzøe Jernværk og Kongsberg Jernværk som de fornemmeste i Norge. Man har i eftertiden anerkendt jernværkenes vigtige bidrag til indføring af teknologi og industrialiseringen af Norge; den kjente juristen og sosialøkonomen Anton Martin Schweigaard skrev blant annet i 1840 at: «Bergverksdriften er bleven en Skole for mechaniske og techniske Færdigheder og Indsigte.»  Bygningsminder Der er kun lidt bevaret af Moss Jernverk, de fleste af bygningerne fra værket er revet. Blandt det, som står tilbage, er administrationsbygningen (konventionsgården) og arbejderboligerne langs gaden nord over fra den. Møllen ved fossen er også bevare t.