Diamagnetisme er en egenskab ved en genstand, som får den til at danne et modsat rettet magnetfelt, når den udsættes for et eksternt magnetfelt. Derved modvirkes magnetfeltets virkning, og der vil være en frastødelse. Det sker ved, at det eksterne magnetfelt påvirker genstandens atomer, så elektronernes omløbshastighed omkring atomkernen, ændres, hvilket igen ændrer det magnetiske dipol-moment i retningen modsat det eksterne felt. Diamagneter er materialer med en permeabilitet på mindre end  (en relativ permeabilitet mindre end 1). Diamagnetisme er almindeligvis en ret svag virkning i de fleste materialer, men superledere udviser en stærk virkning.  Paramagnetisme Paramagnetisme er en form for magnetisme, som kun optræder, hvor der er et eksternt magnetfelt. Paramagnetiske materialer tiltrækkes af magnetiske felter og har altså en relativ permeabilitet større end en (eller, hvad der er ækvivalent hermed, positiv magnetisk susceptibilitet). Det magnetiske moment, som fremkaldes af det anvendte felt, har lineær feltstyrke og er ret svagt. Det kræver typisk en følsom analytisk balance at påvise virkningen. Til forskel fra ferromagneter bevarer paramagneter ikke magnetiseringen, når det eksterne magnetfelt ikke længere er til stede, fordi varmebevægelse får spinnet til at blive tilfældigt orienteret, når feltet er væk, og den samlede magnetisering vil følgelig falde til nul. Selv når feltet er til stede, vil der kun optræde en begrænset induceret magnetisering, fordi kun en lille del af spinnene bliver orienteret af feltet. Denne del er proportional med feltstyrken, hvilket er forklaringen på den lineære sammenhæng. Den tiltrækning, som optræder ved ferromagneter, er ikke-lineær og meget stærkere, så den er let at observere (som det f.eks. opleves, når en magnet sættes på ydersiden af et køleskab).