Karthago var en koloniby som blev grundlagt af de handelsfarende fønikere. Byen blev grundlagt i 814 f.Kr. i det nuværende Tunesien tæt på landets nuværende hovedstad Tunis. Byens første år var præget af et opgør mellem de maritime og landsbesiddende familier. De maritime handelsfamilier stod for regeringen, og gennem det 6. århundrede f.Kr. begyndte Karthago at øge sin dominans over det vestlige Middelhav. Handelsmænd og opdagelsesrejsende bragte øget velstand og magt til bystaten. I det tidlige 6. århundrede f.Kr. skulle Hanno have sejlet ned langs Afrikas kyst, måske helt til Sierra Leone. Under lederen Malchus begyndte byen en systematisk erobring af både det indre Afrika og kystområderne. Byen erobrede de gamle fønikiske kolonier og de libyske stammeområder. Derfra spredte den sin magt og kontrol til Egypten. Endvidere Sardinien, Malta og den vestlige del af Sicilien. Der var også oprettet kolonier i Iberien (Den Iberiske Halvø). Ved begyndelsen af det 5. århundrede f.Kr. var Karthago det handelsmæssige centrum i regionen, en stilling den beholdt ca. 300 år til Roms endelige sejr i de puniske krige.  Ved den Tredje puniske krig 149-146 f.Kr. mellem Rom og Karthago udtalte Cato den Ældre: "I øvrigt mener jeg, Karthago bør ødelægges". Det skete. Byen blev ødelagt, og store frugtbare områder blev lagt øde, da de blev oversvømmet af havvand (Saltvand). Karthago er i dag med på Unescos Verdensarvsliste. Under de puniske krige blev førstefødte ofret til guderne Baal-Hammon eller Tanit.