Pablo Emilio Escobar Gaviria blev født den 1. december 1949, i Rionegro, i Antioquia Department i Colombia. Han var den tredje af syv børn af bonden Abel de Jesús Dari Escobar Echeverri (1910-2001) med sin kone Hemilda de los Dolores Gaviria Berrío (d. 2006), en grundskolelærerinde. Escobar er opvokset i den nærliggende by Medellín og anses for at have begyndt sin kriminelle karriere som teenager, hvor han angiveligt stjal gravsten og sleb dem ned til videresalg til lokale smuglere. Hans bror, Roberto Escobar, benægter dette og hævder i stedet at gravstenene kom fra kirkegårdsejere, hvis klienter havde holdt op med at betale for pleje af gravstederne, og at han havde en slægtning, der havde en monumentvirksomhed. Escobars søn Sebastián Marroquín hævder, at hans fars forfald til forbrydelse begyndte med en succesfuld praksis med at sælge forfalskede gymnasiale eksamensbeviser, hvor han generelt forfalskede dem, der blev uddelt af Universidad Autónoma Latinoamericana i Medellín. Escobar studerede ved universitetet i en kort periode, men forlod uden at opnå en eksamen. Escobar blev efterhånden involveret i mange kriminelle aktiviteter med Oscar Benel Aguirre, hvor duoen stod bag småsvindel på gaderne, solgte smuglercigaretter, falske lotterisedler og stjal biler. I begyndelsen af 1970'erne, før han kom ind i narkotikahandlen, optrådte Escobar som tyv og livvagt. Han hævdede at have opnået US$ 100.000 ved at kidnappe en Medellín-leder, for at få løsepenge. Escobar begyndte at arbejde for Alvaro Prieto, en smugler, der opererede omkring Medellín, med det formål at opfylde en barndomsambition om at have COL $ 1 million, inden han blev 22 år. Escobar vides at have haft en bankkonto på COL $ 100 mio. (Mere end US $ 3 mio.), da han blev 26.  Kokainhandel I The Accountant's Story diskuterer Roberto Escobar måden hvorpå Pablo steg fra middelklasses enkelhed og uklarhed til at være en af verdens rigeste mænd. Fra 1975 begyndte Pablo at udvikle sin kokainoperation, og fløj ud flere gange, primært mellem Colombia og Panama, langs smugleruter ind i USA. Da han senere købte femten større fly, herunder et Learjet og seks helikoptere, ifølge hans søn, døde en kære ven af Pablo under landingen af et fly, og flyet blev ødelagt. Pablo rekonstruerede flyet fra de skrotdele, der var tilbage, og hængte det senere over porten til sin ranch ved Hacienda Nápoles .  I maj 1976 blev Escobar og flere af hans mænd anholdt og fundet i besiddelse af 39 pounds (18 kg) hvid pasta, da de forsøgte at vende tilbage til Medellín med en tung last fra Ecuador. Pablo forsøgte oprindeligt at bestikke dommerne i Medellín, som var ved at skabe sag mod ham, og det lykkedes ikke. Efter mange måneders lovmæssig tovtrækkeri, bestilte han mordet på de to betjente der anholdte ham, og sagen blev senere droppet. Roberto Escobar beskriver dette som det punkt, hvor Pablo begyndte sit mønster for at håndtere myndighederne ved enten bestikkelse eller mord.  Roberto Escobar hævder, at Pablo kom ind i narkotikaindustrien, simpelthen fordi andre former for smugling blev for farlige at flytte rundt. Da der ikke var nogen narkotikakarteller , og kun nogle få narkobaroner, så Pablo det som et uudnyttet område, som han ønskede han at gøre til sin eget. I Peru ville Pablo købe kokainpastaen, som derefter ville blive raffineret i et laboratorium i et to-etagers hus i Medellín. På sin første tur købte Pablo 30 pounds (14 kg) pasta i hvad der blev anset som det første skridt i retning af at opbygge sit imperium. Først smuglede han kokainen i gamle flydæk, og en pilot kunne tjene op til US $ 500.000 pr. flyning, afhængigt af mængden der smuglet.  Vejen til fremtrædenhed Efterhånden voksede efterspørgslen efter kokain kraftigt i USA, og Escobar organiserede flere smuglingforsendelser, ruter og distributionsnet i South Florida, Californien og andre dele af landet. Han og kartelmedstifter Carlos Lehder arbejdede sammen om at udvikle et nyt overførselssted i Bahamas, en ø kaldet Normans Cay omkring 350 km sydøst for Florida kysten. Ifølge sin bror købte Escobar ikke Normans Cay; det var i stedet kun Lehders interesse. Escobar og Robert Vesco købte det meste af landet på øen, hvilket omfattede en 1 kilometer (3.300 ft) flyveplads, en havn, et hotel, huse, både og fly, og de opbyggede et kølehus til opbevaring af kokain. Fra 1978 til 1982 blev dette brugt som en central smuglerute for Medellín-kartellet. Med de enorme overskud, der blev genereret af denne rute, kunne Escobar snart købe 20 km² jord i Antioquia for flere millioner dollars, hvor han byggede Hacienda Nápoles. Det luksuriøse hus, han skabte, indeholdt en zoologisk have, en sø, en skulpturhave, en privat tyrefægterarena og andre afledninger til sin familie og kartellet.  På et tidspunkt blev det anslået at 70 til 80 tons kokain blev afsendt fra Colombia til USA hver måned. I midten af 1980'erne fragtede Medellín Cartel, på toppen deres magt, så meget som 11 tons pr. flyvning i jetliners til USA (den største lastning afsendt af Escobar var 23.133 kg blandet med fiskpasta og afsendt via båd, som bekræftet af hans bror i bogen Escobar ). Roberto Escobar hævdede også, at hans bror, ud over at bruge fly, brugte to små ubåde til at transportere de massive laster.  Etableret narkotikanetværk I 1982 blev Escobar valgt som suppleant repræsentanternes hus som medlem af en lille bevægelse kaldet Liberal Alternative. Tidligere i kampagnen var han kandidat til for den Liberale fornyelsesbevægelse, men måtte forlade den på grund af Luis Carlos Galáns hårde modstand, hvis præsidentkampagne blev støttet af netop den Liberale fornyelsesbevægelse.  Escobar var den officielle repræsentant for den colombianske regering ved indsættelsen af Felipe González i Spanien.  Escobar blev hurtigt kendt internationalt, da hans narkotikanetværk blev berygtet; Medellín kartellet kontrollerede en stor del af de stoffer, der kom ind i USA, Mexico, Puerto Rico, Den Dominikanske Republik, Venezuela og Spanien. Produktionsprocessen blev også ændret, med coca fra Bolivia og Peru, der erstattede coca fra Colombia, som begyndte at blive betragtet som dårligere kvalitet end coca fra nabolandene. Efterhånden som efterspørgslen efter mere og bedre kokain voksede, begyndte Escobar at arbejde sammen med Roberto Suárez Goméz, der bidrager til at fremme produktet til andre lande i Amerika og Europa, samt at blive rygtet for at nå så langt som til Asien.  Palace of Justice belejringen Det hævdes, at Escobar støttede stormingen af den colombianske højesteret i 1985, af venstreorienterede guerrillaer fra den 19. april , også kendt som M-19. Belejringen, en gengældelsesaktion motiveret af Højesterets studering af Colombias forfatningens udleveringsaftale med USA, resulterede i mordene på halvdelen af dommerne i retten. M-19 blev betalt for at bryde ind i paladset og brænde alle papirer og filer på Los Extraditables, en gruppe kokainsmuglere, der var truet af at blive udleveret til USA af den colombianske regering. Escobar blev opført som en del af Los Extraditables. Gidsler blev også taget for at forhandle om deres frigivelse og dermed bidrage til at forhindre udlevering af Los Extraditables til USA for deres forbrydelser.  Escobar på toppen af sin karriere Medellín-kartellet tjente på toppen af deres karriere, mere end 70 millioner dollars om dagen (ca. 26 milliarder dollars om året). De smuglede 15 tons kokain per dag, der er mere end en halv milliard dollars værd, ind i USA, og brugte derfor over US$ 1.000 om ugen på at købe gummibånd til at pakke stakker af kontanter og lagre det meste i deres lager. Ti procent (10%) af kontanterne måtte afskrives pr. år på grund af "ødelæggelse" der skyldtes at rotter krøb ind og spiste af de sedler, de kunne nå. På spørgsmålet om essensen i kokainvirksomheden svarede Escobar at "[forretningen er] enkel: Du bestikker nogen her, du bestikker nogen der, og du betaler en venlig bankmand for at hjælpe dig med at få pengene tilbage."  I 1989 estimerede Forbes-magasinet Escobar til at være en af 227 milliardærer i verden med en personlig nettoværdi der nærmede sig 3 milliarder dollar  mens hans Medellín-kartel kontrollerede 80% af det globale kokainmarked. Det er almindeligt antaget, at Escobar var hovedfinansier bag Medellins Atlético Nacional, som vandt Sydamerikas mest prestigefyldte fodboldturnering, Copa Libertadores, i 1989.  Mens han blev betragtet som en fjende af de amerikanske og colombianske regeringer, var Escobar en helt for mange i Medellín (især for de fattige). Han var et naturtalent til PR, og han arbejdede for at skabe goodwill blandt de fattige i Colombia. Som en livslang sportsfan, han blev krediteret med at bygge fodboldbaner og multisportbaner samt sponsorere børns fodboldhold. Escobar var også ansvarlig for opførelsen af huse og fodboldbaner i det vestlige Colombia, hvilket gav ham popularitet blandt de fattige.   Han arbejdede hårdt på at dyrke sit Robin Hood-billede og distribuerede ofte penge gennem boligprojekter og andre civile aktiviteter, hvilket gav ham bemærkelsesværdige popularitet blandt lokalbefolkningen i de byer, som han besøgte. Nogle mennesker fra Medellín hjalp ofte Escobar med at undgå politi-anholdelse ved at tjene som udkigsposter, skjule oplysninger fra myndigheder eller gøre hvad de ellers kunne for at beskytte ham. På højden af hans magt overgik stofhandlerne fra Medellín og andre områder mellem 20% og 35% af deres colombianske kokainrelaterede overskud til Escobar, da han var den, der sendte kokain med succes til USA.  De colombianske kartellers fortsatte kamp for at opretholde overherredømme resulterede i, at Colombia hurtigt blev verdens mordkapital med 25.100 voldelige dødsfald i 1991 og 27.100 i 1992. Denne øgede mordrate blev drevet af Escobars penge til sine lejemordere, som belønning for at dræbe politibetjente, hvoraf over 600 døde som følge heraf.  La Catedral fængsel Efter mordet på Luis Carlos Galán flyttede Cesar Gavirias regerings sit fokus mod Escobar og narkotikakartellerne. Til sidst forhandlede regeringen med Escobar og overbeviste ham om at overgive og ophøre med al kriminel aktivitet i bytte for en reduceret straf og bedre behandling under hans fangenskab. Efter han deklarerede en afslutning på en række tidligere voldelige handlinger skulle presse autoriteterne og den offentlige mening, overgav Escobar sig til colombianske myndigheder i 199. Før han overgav sig selv, var udlevering af colombianske statsborgere til USA forbudt ved den nyligt godkendte colombianske forfatning fra 1991. Denne handling var kontroversiel, da det blev mistanke om, at Escobar og andre narkobaroner havde påvirket medlemmer af den konstituerende forsamling til at vedtage loven. Escobar var begrænset til det, der blev hans eget luksuriøse private fængsel, La Catedral, som indeholdt en fodboldbane, et stort dukkehus, bar, jacuzzi og vandfald. Historier om Escobars fortsatte kriminelle aktiviteter i fængslet begyndte at dukke op i medierne, hvilket fik regeringen til at forsøge at flytte ham til et mere konventionelt fængsel den 22. juli 1992. Escobars indflydelse gjorde det muligt for ham at opdage planen i forvejen og foretage en vellykket flugt, hvorved han brugte resten af sit liv på at undgå politiet.  Bloque de búsqueda og Los Pepes Efter Escobars flugt gik USA's Joint Special Operations Command (bestående af medlemmer af DEVGRU (SEAL Team Six) og Delta Force ) og Centra Spike med i jagten på Escobar. De uddannede og rådgav en særlig colombiansk politistyrke, kendt som Bloque de búsqueda, som var blevet oprettet for at lokalisere Escobar. Senere, da konflikten mellem Escobar og regeringerne i USA og Colombia fortsatte, og da antallet af Escobar-fjender voksede, blev en lovløs gruppe kendt som Los Pepes ( Los Perseguidos por Pablo Escobar, "Folk Forfulgt af Pablo Escobar ") dannet. Gruppen blev finansieret af hans rivaler og tidligere medarbejdere, herunder Cali Cartel og højreorienterede paramilitære ledere, ledet af Carlos Castaño, som senere grundlagde Autodefensas Campesinas de Córdoba y Urabá. Los Pepes førte en blodig kampagne, der blev drevet af hævn, hvor mere end 300 af Escobars associerede, hans advokat og slægtninge blev slået ihjel, og en stor del af Medellín-kartellets ejendom blev ødelagt.  Medlemmer af Bloque de búsqueda, og colombianske og amerikanske efterretningsorganer kolliderer med Los Pepes eller arbejde for begge parter samtidig, i deres bestræbelser på at finde Escobar. Denne koordinering blev angiveligt udført primært gennem deling af efterretninger for at tillade Los Pepes at finde Escobar og hans få tilbageværende allierede, men der er rapporter om, at nogle individuelle Bloque de búsqueda-medlemmer deltog direkte i missioner i Los Pepes dødskampe. En af lederne af Los Pepes var Diego Murillo Bejarano (også kendt som "Don Berna"), en tidligere Medellín-kartellet associeret som blev en rivaliserende narkobaron, og i sidste ende vist sig som en leder af en af de mest magtfulde fraktioner inden for Autodefensas Unidas de Colombia.  Familie og relationer I marts 1976 giftede den 26-årige Escobar sig med den 15-årige Maria Victoria Henao. Forholdet blev ikke taget godt imod af familien Henao, der betragtede Escobar socialt ringere; så parret flygtede. De havde to børn: Juan Pablo (nu Sebastián Marroquín) og Manuela.  I 2007 udgav journalisten Virginia Vallejo sin erindringsbog Amando en Pablo, odiando en Escobar (Loving Pablo, Hating Escobar), hvor hun beskriver hendes romantiske forhold med Escobar og sin elskers forbindelser til flere præsidenter, caribiske diktatorer, og højprofilerede politikere. Hendes bog inspirerede filmen Loving Pablo (2017).   Narkotikadistributøren Griselda Blanco skulle angiveligt også have haft et hemmeligt, men lidenskabeligt forhold til Escobar med flere ting i sin senere fundet dagbog, der knytter ham til kælenavnene "Coque de Mi Rey" (Min Kokainkonge) og "Polka Blanca" (Hvid Pik).  Ejendomme Efter at være blevet velhavende, byggede eller købte Escobar mange boliger og sikre huse, hvor Hacienda Nápoles opnåede betydelig berygtelse. Det luksuriøse hus indeholdt et kolonitidshus, en skulpturpark og en komplet zoo med dyr fra forskellige kontinenter, herunder elefanter, eksotiske fugle, giraffer og flodheste. Escobar havde også planlagt at bygge en citadel i græsk stil i nærheden, og selvom bygningen af citadellet blev startet, blev den aldrig færdig.   Escobar ejede også et hjem i USA under eget navn: et 6.500 kvadratmeter, lyserød havnefrontbeliggende palæ på 5860 North Bay Road i Miami Beach, Florida. Ejendommen på fire værelser, der blev bygget i 1948 på Biscayne Bay, blev beslaglagt af regeringen i 1980'erne. Senere blev den ejendommmen købt af Christian de Berdouare, indehaver af Chicken Kitchen fastfoodkæden, som havde købt den i 2014. De Berdouare ansætte senere et dokumentarfilmbesætningsmedlem og professionelle skattejægere til at gennemsøge bygningen før og efter nedrivning, for alt relateret til Escobar eller hans kartel. De fandt usædvanlige huller i gulve og vægge samt et pengeskab, der blev stjålet fra dets hul i marmor gulvet, før det kunne undersøges ordentligt.  Escobar ejede også en massiv Caribien feriebolig på Isla Grande, den største af klyngen på 27 koreløer omfattende Islas del Rosario, der ligger omkring 35 km fra Cartagena. Stedet, der nu er halvt nedrevet og overtaget af vegetation og vilde dyr, havde et palæ, lejligheder, gårde, en stor swimmingpool, en helikopterlandingsplads, forstærkede vinduer, klinkegulve og en stor, ufærdig bygning ved siden af palæet.  Død Seksten måneder efter hans flugt fra La Catedral døde Pablo Escobar i en skududveksling den 2. december 1993, midt i en anden af Escobars forsøg på at udslette Bloque de búsqueda. Et colombiansk elektronisk overvågningshold, ledet af Brigadier Hugo Martínez,  brugte radio trilaterationteknologi til at spore hans radiotelefontransmissioner og fandt ham i Los Olivos, en middelklasse barrio i Medellín hvor han gemte sig. Med myndighederne der kom nærmere, starte en ildkamp med Escobar og hans livvagt, Álvaro de Jesús Agudelo (alias "El Limón"). De to flygtninge forsøgte at flygte ved at løbe over tagene i tilstødende huse for at nå en baggade, men begge blev skudt og dræbt af det colombianske nationale politi. Escobar fik skud på benene og torso og et fatalt skud gennem øret.  Det er aldrig blevet bevist, hvem der faktisk fyrede det endelige skud gennem hans øre, eller afgøre, om dette skud blev lavet under ildkampen eller som led i en mulig henrettelse, og der er stadig stor spekulation om emnet. Nogle af Escobars slægtninge mener, at han havde begået selvmord. Hans to brødre, Roberto Escobar og Fernando Sánchez Arellano, tror at han skød sig selv gennem øret. I en erklæring om emnet sagde duoen, at Pablo "havde begået selvmord, han blev ikke dræbt. I løbet af de år de var efter ham, ville han hver dag sige til mig, at hvis han virkelig blev tvunget op i et hjørne uden vej ud, ville han "skyde sig gennem øret".    Efterdønningerne af hans død Kort efter Escobars død og den efterfølgende fragmentering af Medellín-kartellet blev kokainmarkedet domineret af den rivaliserende Cali Cartel indtil midten af 1990'erne, da dens ledere enten blev dræbt eller fanget af den colombianske regering. Robin Hood- billedet, som Escobar havde dyrket, opretholdt en varig indflydelse i Medellín. Mange der, især mange af byens fattige, som Escobar havde hjulpet, mens han levede, sørgede over hans død, og over 25.000 mennesker deltog i begravelsen. Nogle af dem betragter ham som en helgen og beder til ham for at modtage guddommelig hjælp.  Virginia Vallejos vidnesbyrd Den 4. juli 2006 tilbød Virginia Vallejo, tv-værtinden, der var romantisk involveret med Escobar fra 1983 til 1987, den colombianske advokat , Mario Iguarán, hendes vidneudsagn i retssagen mod den tidligere senator Alberto Santofimio, der blev anklaget for konspiration i 1989-mordet på præsidentkandidat Luis Carlos Galán. Iguarán erkendte, at selv om Vallejo havde kontaktet hans kontor den 4. juli, havde dommeren besluttet at afslutte retssagen den 9. juli flere uger før den forventede slutdato. Handlingen blev set som for sent.   Den 18. juli 2006 blev Vallejo taget til USA på en særlig flyvning af Drug Enforcement Administration (DEA) af sikkerheds- og sikkerhedsmæssige grunde på grund af hendes samarbejde i højprofilerede straffesager. Den 24. juli blev en video, hvor Vallejo havde anklaget Santofimio for at bede Escobar om at eliminere præsidentkandidat Galán, sendt af RCN Television i Colombia. Videoen blev set af 14 millioner mennesker, og var medvirkende til at man valgte at genåbne sagen om Galáns mord. Den 31. august 2011 blev Santofimio dømt til 24 års fængsel for sin rolle i forbrydelsen.  Rolle i Retfærdighedspaladsets belejring Blandt Escobars biograferskrivere har kun Vallejo givet en detaljeret redegørelse for hans rolle i belejringen af Retfærdighedspaladset i 1985. Journalisten udtalte, at Escobar havde finansieret operationen, som blev begået af M-19; men hun beskyldte hæren for drabene på mere end 100 mennesker, herunder 11 højesteretsmagistrater, M-19-medlemmer og cafeterias medarbejdere. Hendes udsagn førte til genåbning af sagen i 2008; Vallejo blev bedt om at vidne, og mange af de hændelser, hun havde beskrevet i sin bog og vidnesbyrd, blev bekræftet af Colombias sandhedskommission. Disse begivenheder førte til yderligere undersøgelse af belejringen, der resulterede i domsfældelsen af en højtstående tidligere oberst og en tidligere general, der senere blev dømt til henholdsvis 30 og 35 år i fængsel, for den tvungne forsvinden af den tilbageholdte efter belejringen. Vallejo ville efterfølgende vidne om Galans mord.  I sin bog, Amando en Pablo, odiando en Escobar (Loving Pablo, hating Escobar), havde hun beskyldt flere politikere, herunder de colombianske præsidenter Alfonso López Michelsen, Ernesto Samper og Álvaro Uribe for at have forbindelser til narkokarteller. På grund af trusler og hendes samarbejde i disse sager, gav USA den 3. juni 2010 politisk asyl til den colombianske journalist.  Slægtninge Escobars enke (María Henao, nu María Isabel Santos Caballero), søn (Juan Pablo, nu Juan Sebastián Marroquín Santos ) og datter (Manuela) flygtede fra Colombia i 1995 efter at ikke have fundet et land, der ville give dem asyl. Trods Escobars mange og vedvarende utroskab ved Maria at støtte sin mand, selvom hun opfordrede ham til at afværge vold. Medlemmer af Cali Cartel afspillede endda deres optagelser af hendes samtaler med Pablo for deres koner for at demonstrere, hvordan en kvinde skulle opføre sig.  Denne holdning viste sig at være årsagen til, at kartellet ikke dræbte hende og hendes børn efter Pablos død, selvom gruppen krævede (og modtog) millioner af dollars som erstatning for Escobars krig mod dem. Henao havde endda succesfulde forhandlinger om sin søns liv ved at garantere personligt, at han ikke ville søge hævn over kartellet eller deltage i narkotikahandel.  Efter at have flygtet først til Mozambique, derefter til Brasilien , bosatte familien sig i Argentina. Mens hun levede under sit påtaget navn, blev Henao en succesfuld ejendomsentreprenør, indtil en af hendes forretningsforbindelser opdagede hendes sande identitet, og Henao flygtede med sin indtjening. Lokale medier blev advaret, og efter at have være blevet afsløret som Escobars enke, blev Henao fængslet i atten måneder, mens hendes finanser blev undersøgt. I sidste instans kunne myndighederne ikke knytte hendes midler til ulovlig aktivitet, og hun blev løsladt. Ifølge hendes søn blev Henao forelsket i Escobar "på grund af hans frække smil [og] den måde han så på [hende]. Han var kærlig og sød. En stor elsker. Jeg blev forelsket i hans ønske om at hjælpe folk og hans medfølelse for deres trængsler. Vi ville køre til steder, hvor han drømte om at bygge skoler for de fattige. Fra begyndelsen var han altid en gentleman." María Victoria Henao de Escobar, med sin nye identitet som María Isabel Santos Caballero, fortsætter med at bo i Buenos Aires med sin søn og datter. Den 5. juni 2018 beskyldte den argentinske forbundsdommer Nestor Barral hende og hans søn Sebastián Marroquín Santos for hvidvaskning af penge med to colombianske narkotikasmuglere. Dommeren beordrede beslaglæggelsen af aktiver for omkring $1m hver.   Den argentinske filmskaber Nicolas Entels dokumentariske Min faders synder (2009) beskriver Marroquins bestræbelser på at søge tilgivelse på vegne af sin far fra sønnerne til Rodrigo Lara, Colombias justitsminister, der blev myrdet i 1984 samt fra Luis Carlos Galán sønner, præsidentkandidaten der blev myrdet i 1989. Filmen blev vist på Sundance Film Festival 2010 og havde premiere i USA på HBO i oktober 2010. I 2014 offentliggjorde Marroquín Pablo Escobar, Min Far under hans fødselsnavn. Bogen giver en førstehåndsindsigt i detaljer om hans fars liv og beskriver den grundlæggende nedbrydende virkning af hans død på familien. Marroquín havde til formål at udgive bogen i håb om at løse eventuelle unøjagtigheder vedrørende hans fars udflugter i 1990'erne.  Escobars søster, Luz Maria Escobar, lavede også flere forsøg på at gøre betale erstatning for narkotikabaronens forbrydelser. Disse omfatter offentlige erklæringer i pressen, efterladte breve på hans ofres grave og på 20-årsdagen for hans død organiserede hun et offentligt mindesmærke for hans ofre. Escobars krop blev opgravet den 28. oktober 2006 efter anmodning fra nogle af hans slægtninge for at tage en DNA-prøve for at bekræfte et barns påståede fædre og fjerne enhver tvivl om identiteten af det legeme, der var begravet ved siden af sine forældre i 12 år. En video af opgravningen blev udsendt af RCN, hvilket gjorde Marroquín vred, og han anklagede sin onkel, Roberto Escobar, og fætter, Nicolas Escobar, for at være "dødshandlere" ved at tillade videoen at blev sendt.  Hacienda Nápoles Efter Escobars død blev ranchen, de zoologiske have og citadellet i Hacienda Nápoles givet af regeringen til lavindkomstfamilier under en lov kaldet Extinción de Dominio (Domain Extinction). Ejendommen er omdannet til en forlystelsespark omgivet af fire luksushoteller med udsigt over den zoologisk have.  Escobar Inc I 2014 grundlagde Roberto Escobar Escobar Inc med Olof K. Gustafsson og registrerede efterfølger-rettigheder for sin bror Pablo Escobar i Californien, USA.  Flodheste Escobar holdt fire flodheste i en privat menagerie på Hacienda Nápoles. De blev anset for vanskelige at beslaglægge og flytte efter Escobars død og dermed tilbage på det ubeboede gods. I 2007 var dyrene blevet forøget til 16 og begyndt at strejfe omkring i området for at finde mad i den nærliggende Magdalena-flod. I 2009 flygtede to voksne og en kalv af besætningen, og efter at have angrebet mennesker og dræbt kvæg blev en af de voksne (kaldet "Pepe") dræbt af jægere med tilladelse fra de lokale myndigheder. Fra begyndelsen af 2014 er 40 flodheste blevet rapporteret til at leve i Puerto Triunfo, Antioquia fra de oprindelige fire tilhørende Escobar. Uden styring vil antallet sandsynligvis mere end fordoble i det næste årti. National Geographic Channel producerede en dokumentarfilm om dem med titlen Cocaine Hippos. En rapport, der blev offentliggjort i et Yale-studentermagasin, bemærkede, at lokale miljøforkæmpere laver kampagner for at beskytte dyrene, selv om der ikke er nogen klar plan for, hvad der vil ske med dem. I 2018 offentliggjorde National Geographic en anden artikel om flodhestene, der fandt uenighed blandt miljøforkæmpere om, hvorvidt de havde en positiv eller negativ indvirkning, men at bevaringsfolk og lokalbefolkningen - især i turistsektoren - hovedsagelig støttede deres fortsatte tilstedeværelse.  Nedrivning af lejlighed Den 22. februar 2019, kl. 11:53 lokal tid, rev myndighederne i Medellín-det 6-etagers store lejlighedskompleks Edificio Mónaco i El Poblado- kvarteret ned. Her planlagde Escobar, ifølge den pensionerede colombianske general Rosso José Serrano, nogle af hans mest frække angreb. Bygningen blev oprindeligt bygget til Escobars kone, men blev ødelagt Cali Cartel-bilbombe i 1988 og havde siden været ubeboet men var blevet en attraktion for udenlandske turister, der søgte Escobars fysiske arv. Borgmester Federico Gutierrez havde presset på for at rive bygningen ned og opbygge en park til ære for de tusindvis af kartelofre, herunder fire præsidentkandidater og ca. 500 politibetjente. Den colombianske præsident Ivan Duque sagde nedrivningen betyder, at "historien ikke skal skrives på gerningsmændene præmisser, men ved at anerkende ofrene," og håbede nedrivningen ville fremhæve, at byen havde udviklet sig betydeligt og havde mere at tilbyde end arven efterladt af kartellerne.