Kimbrerne var en stamme, der angiveligt kommer fra det nuværende Danmark, sandsynligvis i Himmerland. Kimbrerne omtales første gang i 113 f.Kr., da de sammen med teutonere og ambronere drog mod Romerriget. Følgen var en række krigeriske sammenstød, der endte med et nederlag 101 f.Kr. ved Vercellae. Langt senere, omkring Kristi fødsel, omtales kimbrerne atter, og det nævnes, at de boede nordligst på den jyske halvø. Et kort tegnet af Ptolemæus og dateret til 135-142 e.Kr. skal med stor sandsynlighed tilbagedateres til samme tid.  Kilderne Kimbrerne findes omtalte hos flere klassiske forfattere som Plutarch, Cicero, Julius Cæsar, Augustus, Plinius, Strabon, Pomponius Mela, Tacitus og Ptolemæus. Lang de fleste omtaler er kortfattede og flere refererer blot til kimbrertoget ca. 113-101 f.Kr.  Roms redningsmand Rom var forfærdet. Ifølge rygtet var der tale om enorme folkemasser. Mere end 300.000 våbenføre mænd, kvinder og børn. De søgte mod Italien i håbet om at slå sig ned. Drivkraften bag folkevandringen var beretningen om kelterne, der tidligere havde held til at slå etruskerne, for derpå at bosætte sig i Norditalien. Alene den enkelte krigers udseende og kampmod var frygtindgydende. Folkestammerne var høje, blåøjede og både modige og stærke. Efter nederlaget i 105 f.Kr. havde der bredt sig en stor frygt for, om kimbrerne og teutonerne kunne stoppe det voksende Romerrige. Netop i år 105 f.Kr. havde den romerske hærfører Gaius Marius afsluttet krigen mod Jugurtha i Nordafrika. Han var ikke populær blandt de indre kredse i Rom, fordi han pralede med sin ydmyge oprindelse og sin manglende respekt for overklassen. Men i kamp var Marius en værdig general og strateg. Ud over hans militære geni var han, trods forbud, konsul fra 105 til 101 f.Kr. Som konsul begyndte Marius at reorganisere den romerske hær. Den romerske hær, som før bestod af værnepligtige bønder, blev nu ændret til en professionel hær. Men også kimbrernes hærgen i Spanien, og teutonerne der blev i Frankrig, gav tid til at lægge en strategi. I 103 f.Kr. blev Marius genvalgt, denne gang med Quintus Lutatius Catulus som medkonsul. Samtidig besluttede kimbrerne og teutonerne sig til at drage til Italien. Af ukendte grunde drog stammerne i hver sin retning, så teutonerne fulgte Middelhavskysten, mens kimbrerne skulle krydse Alperne og nærme sig Italien nordfra.  Slaget ved Aquae Sextiae Romernes strategi blev, at Marius skulle tage sig af teutonerne, medens kollegaen Catulus stoppede kimbrerne. Marius drog til Sydfrankrig, hvor han slog lejr ved Rhône. Marius' hær var i undertal og ivrig efter en hurtig kamp. Men Marius holdt dem tilbage. Han ønskede, de vænnede sig til teutonerne. Situationen tillod ikke en hurtig afgørelse, da romerne ville tabe. Teutonerne blev trætte af al den venten, og drog videre. Ifølge historikeren Plutarch tog det seks dage for teutonerne at passere romernes lejr.  Romerne fulgte efter teutonerne, der slog lejr ved Aquae Sextiae, det nuværende Aix-en-Provence, ca. 30 km nord for Marseille, oldtidens Massilia. Her tog Marius sig også god tid, og det første sammenstød mellem parterne var et mindre sammenstød mellem ambronere, der var teutonere, og romerne. Ambronerne tabte og flygtede tilbage med nogle få forfølgende romere. Tæt på deres lejr huggede ambronernes egen koner de første flygtende ambronere ned som forrædere og forfølgerne som fjender. Marius sendte sin undergeneral Claudius Marcellus af sted med 3.000 svært bevæbnede infanterister, så de kunne støde mod fjendens ryg. Næste dag i Slaget ved Aquae Sextiae lod Marius sine soldater tag stilling foran lejren på et højdedrag. Marius ventede, og de utålmodige teutoner drog frem: opad bakke og med solen i øjnene. Først ved sammenstødet mellem Marius' hær og teutonerne blandede Marcellus sig, hvilket medførte, at teutonernes rækker gik i opløsning, de tog flugten, og romerne enten dræbte eller fangede mere end 100.000 mænd.  Kimbrerne ved Vercellae i 101 f.Kr. Kort efter sejren over teutonerne modtog Marius dårligt nyt om kollegaen Catulus i Norditalien. Planen var, at Catulus skulle stoppe kimbrerne ved floden Atesis, i dag Adige nord for Verona. Kimbrerne skræmte romerne fra vid og sans på grund af deres sære fremfærd. De rullede sig nøgne i sneen, gik op på bjergtoppene for at sætte sig på deres skjolde og kure ned ad bjergene over stok og sten. Kom de til en flod, og der manglede en bro, fyldte de floden med bakketoppe og træer de rev op med rode. Over for disse kæmper besluttede Catulus at trække hæren længere mod syd. Marius blev kaldt til Rom for at forklare sig i Senatet. Derpå tog han op til Catulus, hvor Marius's hær nu befandt sig. Begge hære slog lejr nær Vercellae vest for Mediolanum, nu Milano. Catulus' hær var på 20.300 mænd, Marius' på 32.000. Kimbrerne afventede teutonernes ankomst. De nægtede at tro på rygterne om nederlaget ved Aguae Sextiae. Derfor sendte de forhandlere over til Marius, for at få romerne til at overdrage land og byer til teutonerne og dem selv til bosættelse. Marius berettede om teutonernes nederlag og fremviste de tilfangetagne teutonerhøvdinger.  Med denne ydmygelse bad kimbrernes høvding Boiorix Marius om dato og sted for den afgørende kamp. Kampen skulle stå den 30. juli på sletten ved Vercellae. Den bagende sol og støvskyerne var til romernes store fordel. Romerne var vant til varmen, medens intet var værre for kimbrerne. Romerne var talmæssigt underlegne mod kimbrernes 180.000, men det lykkes romerne at slå kimbrerne og jage de overlevende på flugt. Under forfølgelsen mødte der romerne et forfærdeligt syn, da sortklædte kvinder i kimbrernes lejr slog alle ihjel, der kom mod dem: ægtemænd, brødre og fædre. Børnene blev kvalt, og deres lig kastet for okserne. Kvinder og mænd begik nu selvmord.  De to germanske folkeslag drømte om et bedre liv i Italien, men da der nu kun ventede dem trældom, tog de deres eget liv. Mere end 120.000 mænd skulle have mistet livet under selve kampen, medens 60.000 blev taget til fange, skriver Plutarch. I over et årti havde teutonerne og kimbrerne spredt rædsel i Romerriget. Efter Slaget ved Vercellae var romerne igen beroliget, indtil de senere folkevandringer undergravede Romerriget næsten fem århundrede senere.  Cymry På grund af navnenes lighed er det populært at sætte kimbrerne sammen med Cymry, walisernes egen betegnelse for deres land. Dette ord bliver imidlertid normalt ført tilbage til et ældre *Kombroges, landfæller", og det er næppe sandsynligt at romerne ville have forvansket en sådan form til Cimbri.  Gundestrupkedlen Et muligt vidnesbyrd til bekræftelse af, at kimbrerne stammer fra Himmerland, er Gundestrupkedlen. Kedlen, der stammer fra keltisk jernalder, har flere keltiske motiver, blandt andet af den keltiske gud Cernunnos og måske af Taranis, men selve dekorationsteknikken er thrakisk, hvilket blandt andet ses i dyrebilledernes behåring og i klædedragten hos visse af kedlens personfigurer. Det er derfor sandsynligt, at kedlen er fremstillet et sted, hvor keltisk og thrakisk kultur fandtes sammen. Dette var tilfældet hos de keltiske skordisker på Balkan, som det vides at det keltiske folketog havde kontakt med undervejs. Det er derfor muligt, at kimbrerne har fået kedlen i hænde på den ene eller anden måde og sendt den tilbage til deres hjemegn, måske sammen med nogle af deltagerne. Det kan forklare, hvorfor et udpræget sydøsteuropæisk produkt kunne ende i Rævemose i Gundestrup i Års sogn i Himmerland.  Efterkommere Nutidens himmerlændinge hævder naturligvis at de er kimbrernes direkte efterkommere. Himmerlændingen Johannes V. Jensen beretter således om kimbrernes eventyr i romanen Cimbrernes Tog (1922), der indgik i romancyklussen Den lange Rejse. I Aalborg rejste man ligeledes 14. april 1937 en statue der skal forestille Kimbrertyren (af Anders Bundgaard) I Norditalien tales der et germansk sprog der traditionelt bliver kaldt "kimbrisk", i en række landsbyer nær Verona og Vicenza. Siden det 14. århundrede har man ment, at der var tale om efterkommerne af kimbrerne, der var besejret ved Vercelli, nogle hundrede kilometer længere mod øst. Det er dog efter alt at dømme blot en myte. Sproget er i virkeligheden beslægtet med de østrigske og bayriske dialekter af tysk – ligesom så mange andre dialekter i Norditalien, det er blot mere isoleret og derfor sværere at genkende som tysk. navnet er enten indfødt (af Zimmer = "tømmer"?) eller givet til dem af italienske humanister der ønskede at belægge dette "levende fossil" fra oldtiden. DNA viser sammenhæng mellem visse jyder og norditalienere.