Bodsdage kaldes i kirken de helligdage, hvis bestemmelse det er at give menigheden særlig lejlighed til bod. Således udviklede det sig tidlig i oldkirken, i visse henseender med jødernes store forsoningsdag som forbillede. Især blev onsdag og fredag ugentlige bodsdage eller "vagtdage", der blev højtideligholdt med faste, og senere indførte man foran påske en sammenhængende bodstid på 40 dage (Quadragesima). Bodsdagene var endvidere de 4 qvatemberdage ("tamberdage") og de dage, på hvilke man gik bodsgang. Foruden disse årlige, almindelige bodsdage kunne kirkemyndighederne, hver for sit administrative område, under særlige forhold fastsætte ekstraordinære bodsdage, fx for at nedbede befrielse for landeplager.  Reformationen afskaffede bodsdagene, men det varede dog ikke længe, før man i de fleste protestantiske kirker genindførte dem, om end i noget anden form, og under 30-årskrigen fik de en fastere ordning. For Danmarks vedkommende forordnedes der således ekstraordinære bodsdage eller bededage i midten af det 16. århundrede. Christian IVs deltagelse i 30-årskrigen gav anledning til, at der desuden, i 1626 og 1631, indførtes en ugentlig bodsdag for købstæderne og en månedlig bodsdag for menighederne i landsognene.  Indførelsen af store bededag Efter at Hans Bagger var blevet biskop over Sjælland (1675-1693), fik han i løbet af sine to første år i denne egenskab indført tre faste- og helligdage i sit stift. Af disse blev den midterste af disse ved kongelig forordning den 27. marts 1686 lovfæstet som en almindelig "Faste-, Bods- og Bededag" ("store bededag") for hele riget, som afløste de årlige, ekstraordinære bodsdage og blev fastlagt til fredagen i 4. uge efter påske. Lidt efter lidt forsvandt derefter de ugentlige og månedlige bodsdage, og store bededag stod herefter tilbage som eneste levning af bodsdags-institutionen.  Store bededag blev indvarslet aftenen før ved stormklokkeringning fra landets kirker. Det var tegn til, at der ikke længere måtte drives handel, og at kroer, beværtninger og lign. skulle lukke, så folk kunne gå hjem og hellige sig den forestående bededag og møde veludhvilede og ædru i kirke næste morgen, som forordningen krævede. Derefter skulle befolkningen afholde sig fra arbejde, rejser, leg, spil og al slags "verdslig forfængelighed", indtil dagens kirkelige handlinger – gudstjeneste, højmesse, tolvprædiken og aftensang – var overstået. Placeringen af store bededag på netop dette tidspunkt kædes sammen med de såkaldte "gangdage", der blev afholdt om foråret med hellig procession ud over markerne for at styrke afgrødernes vækst. Til disse gangdage var knyttet kirkelige ritualer og tekstlæsninger, og de udgjorde et modstykke til efterårets  høstfest. Det nævnes også som bevæggrund, at denne placering tillod kongen af holde bededagen sammen med københavnerne, inden han drog ud på sin årlige sommerrejse i landet.  Norge Med forordningen fra 1686 blev bededagen også indført i Norge. I 1915 blev den flyttet til fredag før Allehelgensdag for endelig i 1950 at blive flyttet til søndag før Allehelgensdag, og den kaldes i dag for bots- og bededag.  Island I Island var dagen ligeledes blevet indført i 1686, og her bar den navnet kóngsbænadagur ("kongsbededag") eller stórbeðudagur. Altinget vedtog dog allerede i 1893 at afskaffe dagen.  Struensees rolle Det er en populær misforståelse, at det var Christian VII's berømte livlæge Struensee, der indførte store bededag, men dagen er små 100 år ældre. Når den tillægges Struensee kan det skyldes, at det var en af de få helligdage, der overlevede helligdagsreformen af 1770, hvor ti af årets dengang 22 helligdage blev afskaffet, herunder bl.a. 3. juledag, helligtrekongersdag, kyndelmisse, sankthansdag, og mikkelsdag. Denne reform bliver ofte fejlagtigt tilskrevet Struensee, men var i virkeligheden sat i værk før hans tid ved magten, og blev behandlet uden hans aktive medvirken. Ideen var, at de mange helligdage hindrede rigets fremme og at dagene i stedet skulle bruges til "arbejde og nyttig gerning".  Traditioner Særligt to traditioner er knyttet til store bededag og aftenen før. Mest kendt er skikken med at spise lune hveder store bededagsaften. Baggrunden er, at end ikke bagerne måtte arbejde fra solnedgang aftenen før store bededag og hele den følgende dag. Derfor kom de helligdagen i forkøbet ved at bage ekstra store hvedeknopper dagen før, som folk så kunne købe med hjem til at varme og spise dagen efter. Det blev imidlertid hurtigt til, at hvederne blev spist samme aften – medens de endnu var lune og sprøde. Skikken kan føres tilbage til midten af 1800-tallet, men er sandsynligvis ældre. Den anden tradition, der normalt forbindes med store bededag, er det københavnske borgerskabs skik med at spadsere på byens volde storebededagsaften. Skikken kan føres tilbage til 1700-tallet og siges at være opstået på grund af det vellydende klokkespil fra Vor Frue Kirke, der lokkede københavnerne ud for at spadsere og nyde de nyudsprungne, forårsgrønne linde– og kastanjetræer. Borgerskabets forkærlighed for denne skik var angiveligt medvirkende til, at helligdagsreformkommissionen ikke turde foreslå at sløjfe store bededag ved helligdagsreformen i 1770, idet enevældens konger var afhængig af borgerskabets velvilje. Klokkespillet blev sat op i 1747 og ødelagt ved englændernes bombardement i 1807, hvor kirkens spir blev ramt og styrtede ned over hovedbygningen, der udbrændte helt. Efter 1850 blev størstedelen af Københavns volde sløjfet og spadsereturene henlagdes til de bevarede dele ved Kastellet og på Christianshavns Vold.