Sibelius blev født den 8. december 1865 i Hämeenlinna i Storhertugdømmet Finland, en selvstændig del af det russiske imperium. Han var søn af den svensktalende læge Christian Gustaf Sibelius og Maria Charlotta Sibelius (født Borg). Familienavnet stammer fra Sibbe-ejendommen i Øst-Uusimaa, som hans farfars farfar ejede. Sibelius far døde af tyfus i juli 1868 og efterlod betydelige gæld. Som følge heraf blev hans mor, der var gravid, nødt til at sælge deres ejendom og flytte familien ind i hjemmet hos Katarina Borg, hans mormor, der var enke og også boede i Hämeenlinna. Sibelius blev derfor opdraget i et bestemt kvindeligt miljø, hvor den eneste mandlige indflydelse stammede fra hans onkel, Pehr Ferdinand Sibelius, der var interesseret i musik, især violin. Det var ham, der gav drengen en violin, da han var ti år gammel og senere opfordrede ham til at opretholde sin interesse for komposition. For Sibelius indtog hans onkel Pehr ikke kun plads som en far, men tillige som en musikalsk rådgiver. Allerede i en tidlig alder viste Sibelius en stærk interesse for naturen og gik ofte rundt på landet, når familien flyttede til Loviisa ved kysten i sommermånederne. Med hans egne ord: "Loviisa repræsenterede sol og lykke for mig. Hämeenlinna var, hvor jeg gik i skole, Loviisa var frihed." Det var i Hämeenlinna, da han var syv år gammel, at hans tante Julia blev tilkaldt for at give ham klaverundervisning på familiens opretstående instrument og slog ham over fingrene, hver gang han spillede forkert. Han udviklede sig ved at improvisere på egen hånd, samtidig med at han endnu lærte at læse noder. Han gik senere over til at spille violin, som herefter blev hans foretrukne instrument. Han deltog i trioer med sin ældre søster Linda på klaver og hans yngre broder Christian på cello (Christian Sibelius skulle blive en fremtrædende psykiater, som stadig huskes for sit bidrag til den moderne psykiatri i Finland). Desuden spillede Sibelius ofte i kvartetter med nabofamilier, hvilket gav ham oplevelser med kammermusik. Fragmenter fra hans tidlige kompositioner har overlevet fra denne periode, f.eks. en trio, en klaverkvartet og en suite i D - dur for violin og klaver. Omkring 1881 nedskrev han pizzicato-stykket "Vattendropper" (Vanddråber) for violin og cello på papir, selvom det måske egentlig kun var en musikalsk øvelse. Det første skriftlige vidnesbyrd om at han selv komponerede, findes i et brev fra august 1883, hvori han skriver, at han at komponeret en trio og arbejdede på en anden: "De er ret sølle, men det er rart at have noget at lave på regnfulde dage." I 1881 begyndte han at tage violinundervisning hos den lokale orkesterleder, Gustaf Levander, og udviklede straks en særlig stor interesse for instrumentet. Han satsede på en karriere som stor violin-virtuos, og det lykkedes ham huirtigt at blive en velrenommeret musiker, der fremførte Ferdinand Davids Concerto i E dur i 1886 og det følgende år, de to sidste satser af Mendelssohns violinkoncert i Helsinki. På trods af en vis succes som instrumentalist valgte han til sidst at blive komponist. Selvom hans modersmål var svensk, begyndte Sibelius i 1874 i Lucina Hagmans finsktalende forberedende skole. I 1876 kunne han fortsætte sin uddannelse på det finsksprogede Hämeenlinna Normal Lyceum, hvor han var en temmelig åndsfraværende elev, selv om han gjorde det rigtig godt i matematik og botanik. På trods af at han skulle gå et år om, bestod han skolens afsluttende eksamen i 1885, hvilket gjorde det muligt for ham at blive indskrevet på et universitet. Som dreng var han kendt som Janne, en kæleform af Johan. Imidlertid antog han i løbet af sine studieår den franske form Jean, inspireret af hans afdøde søfarende onkel. Derefter blev han kendt som Jean Sibelius.  Ægteskab og stigen til berømmelse Mens Sibelius studerede musik i Helsinki i efteråret 1888, inviterede Armas Järnefelt, en ven fra Musikinstituttet, ham til familiens hjem. Der mødtes han og blev straks forelsket i Aino, den 17-årige datter af general Alexander Järnefelt, guvernøren i Vaasa og Elisabeth Clodt von Jürgensburg, en baltisk aristokrat. Brylluppet blev afholdt den 10. juni 1892 i Maxmo. De tilbragte deres bryllupsrejse i Karelen, Kalevalas hjem. Det tjente som inspiration for Sibelius tonedigt "En saga", Lemminkäinen-legenderne og "Karelia Suite".  Deres hjem, Ainola, blev opført ved Tuusula-søen, Järvenpää i 1903. I løbet af deres år i Ainola fik de seks døtre: Eva, Ruth, Kirsti (som døde meget ung af tyfus), Katarina, Margareta og Heidi. Eva giftede sig med en industriarving, Arvi Paloheimo, og blev senere administrerende direktør for Paloheimo Corporation. Ruth Snellman var en fremtrædende skuespillerinde, Katarina Ilves giftede sig med en bankmand, og Heidi Blomstedt var designer, hustru til arkitekt Aulis Blomstedt. Margareta gifte sig med dirigenten Jussi Jalas, Aulis Blomstedts broder. I 1892 markerede Kullervo at Sibelius fokus rettet mod orkestermusik. Det blev beskrevet af komponisten Aksel Törnudd som "en vulkansk udbrud", mens Juho Ranta, der sang i koret, udtalte: "Det var finsk musik." I slutningen af dette år døde komponistens bedstemor Katarina Borg. Sibelius kom til hendes begravelse og besøgte sit hjem i Hämeenlinna en sidste gang, før huset blev solgt. Den 16. februar 1893 blev den første (udvidede) version af "En saga" præsenteret i Helsinki, selvom den ikke blev for godt modtaget, kritikerne antydede, at overflødige sektioner burde fjernes (som i Sibelius 1902-version). Endnu mindre vellykket var Kullervos tre forestillinger i marts, hvilket en kritiker fandt uforståelig og som manglende vitalitet. Efter fødslen af Sibelius første barn Eva, fik præmieren for hans korarbejde Väinämöinens bådtur i april en stor succes med med rosende omtale i pressen. Den 13. november 1893 fik den fulde version af "Karelia" premiere på en studentforeningsgala i Seurahuone (forsamlingshus) i Viipuri i et samarbejde mellem kunstneren Axel Gallén og billedhuggeren Emil Wikström, der blev bragt ind for at designe scenedekorationerne. Mens den første præstation var vanskelig at værdsætte over det talende publikums baggrundsstøj, var en anden præstation den 18. november mere succesfuld. Desuden præsenterede Sibelius den 19. og 23. september en udvidet udgave af arbejdet i Helsinki, der fremførtes af det filharmoniske samfunds orkester. Sibelius musik blev i stigende grad præsenteret i Helsingfors koncertsale. I 1894-95 sæsonen blev værker som "En saga", "Karelia" og "Vårsång" (komponeret i 1894) fremført ved mindst 16 koncerter i hovedstaden, for ikke at nævne dem i Åbo. Komponisten Oskar Merikanto, som blev udført i en revideret version den 17. april 1895, hilste "Vårsång" som "den smukkeste blomst blandt Sibelius orkesterstykker". I en længere periode arbejdede Sibelius på en opera, Veneen Luominen, der igen var baseret på Kalevala. Til en vis grad var han kommet under Wagners indflydelse, men vendte sig senere til Liszts tonedigte som en kilde til kompositionsinspiration. Tilpasset af materiale til operaen, som han aldrig afsluttede, bestod hans Lemminkäinen Suite af fire legender i form af tonedigte. De blev førsteopført i Helsinki den 13. april 1896 til et fuldt hus. I modsætning til Merikantos entusiasme for den finske kvalitet af arbejdet fandt kritikeren Karl Flodin cor anglais-soloen i Tuonela "utroligt lang og kedelig" , selvom han betragtede den første legende, Lemminkäinen og pigerne på øen, som repræsenterende toppen af Sibelius' præstation indtil da. For at betale sine udgifter havde Sibelius fra 1892 påtaget sig undervisningsopgaver ved Musikinstituttet og på Kajanus' skole, men det gav ham ikke tilstrækkelig tid til at komponere. Situationen forbedredes betydeligt, da han i 1898 blev tildelt et betydeligt årligt tilskud, først i ti år og senere forlænget for livet. Han kunne færdiggøre musikken til Adolf Pauls skuespil Kong Christian II. Fremført den 24. februar 1898 appellerede dens iørefaldende melodier til offentligheden. Resultatet af fire populære stykker fra stykket blev udgivet i Tyskland og solgt godt i Finland. Da orkesterpakken blev udført i Helsinki i november 1898, kommenterede Sibelius: "Musikken lød fremragende, og tempoet synes at være rigtigt. Jeg tror, det er første gang, jeg har formået at gøre noget komplet." Arbejdet blev også udført i Stockholm og Leipzig. I januar 1899 indledte Sibelius sin første symfoni på et tidspunkt, hvor hans patriotiske følelser blev forstærket af den russiske kejser Nikolaj II's forsøg på at begrænse Storhertugdømmet Finlands selvstyre. Symfonyen blev godt modtaget af alle, da den blev førsteopført i Helsinki den 26. april 1899. Men programmet fremhævede også den endnu mere overbevisende, blatant patriotiske Athenernes Sang for drenge- og mandskor. Sangen bragte straks Sibelius en status som en nationalhelt. Et andet patriotisk arbejde fulgte den 4. november i form af otte tableauer, der skildrer episoder fra finsk historie kendt som pressefest musik. Det var blevet skrevet til støtte for de ansatte ved avisen Päivälehti, som blev suspenderet i en periode efter redaktionelt kritik af russisk lovgivning. Det sidste tableau, Finland Vågner, var særlig populært; efter mindre revisioner blev det til den velkendte Finlandia. I februar 1900 var Sibelius og hans kone dybt triste som følge af deres yngste datters død. Ikke desto mindre drog Sibelius på foråret en international tur med Kajanus og hans orkester og præsenterede sine seneste værker (herunder en revideret version af hans første symfoni) i tretten byer, herunder Stockholm, København, Hamburg, Berlin og Paris. Kritikerne var yderst positive, og medførte deres entusiastiske rapporter i Berliner Börsen-Courier, Berliner Fremdenblatt og Berliner Lokal Anzeiger. Under en rejse med sin familie til Rapallo i Italien i 1901, begyndte Sibelius at skrive sin anden symfoni, dels inspireret af Don Juans skæbne i Mozarts Don Giovanni. Den blev afsluttet i begyndelsen af 1902 med sin premiere i Helsinki den 8. marts. Arbejdet blev modtaget med finske entusiasme. Merikanto følte at det overskred "selv de dristigste forventninger", mens Evert Katila kvalificerede det som "et absolut mesterværk". Også Flodin skrev om en symfonisk sammensætning "som vi aldrig har haft lejlighed til at lytte til før". Sibelius tilbragte sommeren i Tværminne nær Hanko, hvor han arbejdede på sangen "Var det en drøm" samt på en ny version af En saga. Da den blev fremført i Berlin med Berliner Philharmonikerne i november 1902, tjente den at fastslå komponistens omdømme i Tyskland, som kort efterfølgende førte til udgivelsen af hans første symfoni. I 1903 tilbragte Sibelius meget af sin tid i Helsinki, hvor han overdådigt hengav sig til drikkeri og spisning og løb op med store regninger i restauranterne. Men han fortsatte med at komponere, en af hans store succeser var Valse Triste, en af seks stykker af tilfældig musik, han komponerede til svogeren Arvid Järnefelts skuespil Kuolema (Død). På grund af mangel på penge solgte han stykket til en lav pris, men det opnåede hurtigt stor popularitet, ikke kun i Finland men også internationalt. Under hans lange ophold i Helsinki skrev Sibelius kone Aino ofte til ham og bad ham om at vende hjem, men til ingen nytte. Selv efter deres fjerde datter, Katarina, blev født, fortsatte han med at arbejde hjemmefra. Tidligt i 1904 sluttede han sin violinkoncert, men den første offentlige fremførelse den 8. februar var ikke en succes. Det førte til en revideret, sammentrængt version, der blev fremført i Berlin det følgende år.  Flytning til Ainola I november 1903 begyndte Sibelius at bygge sit nye hjem Ainola (Ainos sted) nær søen Tuusula, ca. 45 km nord for Helsinki. For at dække byggeomkostningerne gav han koncerter i Helsinki, Åbo og Vaasa i begyndelsen af 1904 samt i Tallinn i Estland og i Letland i løbet af sommeren. Familien var endelig i stand til at flytte ind i den nye ejendom den 24. september 1904, venner med det lokale kunstneriske samfund, herunder malerne Eero Järnefelt og Pekka Halonen og romanisten Juhani Aho. I januar 1905 vendte Sibelius tilbage til Berlin, hvor han dirigerede sin anden symfoni. Mens koncerten selv var vellykket, modtog den blandede anmeldelser, nogle meget positive, mens de i Allgemeine Zeitung og Berliner Tageblatt var mindre entusiastiske. Tilbage i Finland omskrev han den stadig mere populære Pelléas og Mélisande som en orkestersuite. I november besøgte han for første gang Storbritannien, gik han til Liverpool, hvor han mødte Henry Wood. Den 2. december gennemførte han Første Symfoni og Finlandia og skrev til Aino, at koncerten havde været en stor succes og bredt rost. I 1906 tilbragte Sibelius efter et kort, lidt uventet ophold i Paris i begyndelsen af året flere måneder med at komponere i Ainola, hans store værk i perioden er Pohjolas Datter, endnu et stykke baseret på Kalevala. Senere på året komponerede han tilfældig musik til Belshazzar's Feast og tilpassede den også som en orkester suite. Han sluttede året med en række koncerter, den mest succesfulde som Pohjolas Datters første offentlige forestilling ved Mariinskij-teatret i Sankt Petersborg.  Opgang og nedtur Fra begyndelsen af 1907 begyndte Sibelius igen på et overdrevet drikkeri og spisning i Helsinki og brugte ublu beløb på champagne og hummer. Hans livsstil havde en katastrofal virkning på Ainos sundhed, der måtte indlægges på et sanatorium, som følge af udmattelse. Mens hun var væk, besluttede Sibelius at stoppe med at drikke og koncentrere sig om at komponere sin tredje symfoni. Han afsluttede arbejdet tidsnok til en forestilling i Helsinki den 25. september. Selvom dens mere klassiske tilgang overraskede publikum, udtalte Flodin, at det var "internt nyt og revolutionerende". Kort efter mødte Sibelius Gustav Mahler, som var i Helsinki. De to var enige om, at de med hver ny symfoni mistede dem, der var blevet tiltrukket af deres tidligere værker. Dette blev især demonstreret i Sankt Petersborg, hvor den tredje symfoni blev udført i november 1907 men med afvisende anmeldelser. Dens modtagelse i Moskva var langt mere positiv. I 1907 gennemgik Sibelius en alvorlig operation for formodet halskræft. I begyndelsen af 1908 måtte Sibelius bruge tid på hospitalet. Hans rygning og drikkeri var nu blevet livstruende. Selvom han annullerede koncerter i Rom, Warszawa og Berlin, gennemførte han et engagement i [[London], men heller ikke der formåede hans tredje symfoni at behage kritikerne. I maj 1908 blev Sibelius sundhedstilstand yderligere forværret. Han rejste med sin kone til Berlin for at få en svulst fjernet fra halsen. Efter operationen lovede han at opgive at ryge og drikke een gang for alle. Virkningen af denne kontakt med døden skal have inspireret værker, som han komponerede i de følgende år, herunder Luonnotar og den fjerde symfoni.  Mere behagelige tider I 1909 resulterede den vellykkede halsoperation i fornyet lykke mellem Sibelius og Aino i familiens hjem. Også i Storbritannien blev han godt modtaget, da han fremførte En saga, Finlandia, Valse Triste og Spring Song for et entusiastisk publikum. Et møde med Claude Debussy gav yderligere støtte. Efter en anden uforglemmelig tur til Paris rejste han til Berlin, hvor han var lettet over at høre, at hans halsoperation havde været helt vellykket. Sibelius begyndte at arbejde på sin fjerde symfoni i begyndelsen af 1910, men hans svindende midler krævede også, at han skrev en række mindre stykker og sange. I oktober gennemførte han koncerter i Kristiania (nu Oslo) hvor Dryaden og In Memory blev udført første gang. Hans Valse Triste og anden Symfoni blev særlig godt modtaget. Han rejste derefter til Berlin for at fortsætte arbejdet med sin fjerde symfoni, idet finalen blev skrevet efter at han var vendt tilbage til Järvenpää. Sibelius gennemførte sine første koncerter i Sverige i begyndelsen af 1911, da selv hans tredje symfoni blev hilst velkommen af kritikerne. Han afsluttede den fjerde symfoni i april, men som forventet med sin introspektive stil blev den ikke særligt varmt modtaget, da han førsteopførte den i Helsinki, hvor den fik blandede anmeldelser. Bortset fra en tur til Paris, hvor han oplevede en fremførelse af Richard Strauss Salome, var resten af året ret uproduktivt. I 1912 afsluttede han sit korte orkesterværk Scènes historiques II. Det blev først fremført i marts sammen med den fjerde symfoni. Koncerten blev gentaget to gange for entusiastiske publikummer og kritikere, herunder Robert Kajanus. Den fjerde symfoni blev også godt modtaget i Birmingham i september. I marts 1913 blev den fremført i New York, men en stor del af publikum forlod koncerthallen mellem satserne i oktober ved en koncert diregeret af Carl Muck, hvilket Boston American betegnede som en "trist fejltagelse". Sibelius første vigtige komposition i 1913 var tonedigtet Sävellys, som han fremførte i marts for et respektfuldt publikum i Helsinki. Han fortsatte med at komponere Luonnotar (Naturens datter) for sopran og orkester. Med en tekst fra Kalevala blev den først udført på finsk i september 1913 af Aino Ackté (til hvem den var dedikeret) på musikfestivalen i Gloucester i England. I begyndelsen af 1914 tilbragte Sibelius en måned i Berlin, hvor han især var tiltrukket af Arnold Schönberg. Tilbage i Finland begyndte han at arbejde på The Oceanides, som den amerikanske millionær Carl Stoeckel havde bestilt til Norfolk Music Festival. Efter først at komponere arbejdet i Des mol gennemførte Sibelius substantielle revisioner og præsenterede en D-molversion i Norfolk, som blev godt modtaget, ligesom Finlandia og Valse triste. Henry Krehbiel betragtede The Oceanides en af de smukkeste stykker musik om havet, der nogensinde var komponeret, mens The New York Times kommenterede, at Sibelius musik var det mest bemærkelsesværdige bidrag til musikfestivalen. I Amerika modtog Sibelius et æresdoktorat fra Yale Universitet og næsten samtidig en fra Helsingfors Universitet, hvor han var repræsenteret af Aino.  Årene under 1. verdenskrig Mens han rejste tilbage fra USA, hørte Sibelius om begivenhederne i Sarajevo, der førte til udbruddet af 1. verdenskrig. Selv om han var langt væk fra kampene, blev hans royalties (det vil sige betalinger for fremførelsen af hans værker) fra udlandet afbrudt. For at få økonomien til at hænge sammen, blev han tvunget til at komponere mange mindre værker til offentliggørelse i Finland. I marts 1915 kunne han rejse til Göteborg i Sverige, hvor hans Oceanides blev virkelig værdsat. Mens han arbejdede på sin femte symfoni i april, så han 16 svaner, der fløj forbi og inspirerede ham til at skrive finalen. "En af de store oplevelser i mit liv!" kommenterede han. Selv om der kun skete beskedne fremskridt på symfonien under sommeren, kunne han afslutte den på sin 50 års fødselsdag den 8. december. På hans fødselsdagsaften dirigerede Sibelius førsteopførelsen af Femte Symfoni i Helsingfors Fondsbørs. På trods af stor ros fra Kajanus var komponisten ikke tilfreds med sit arbejde og begyndte snart at revidere det. Omkring denne tid kom Sibelius stadig dybere i gæld. Flygelet, han havde modtaget som gave, var nær ved at blive konfiskeret af fogederne, da sangeren Ida Ekman betalte en stor del af sin gæld efter en vellykket fondskampagne. Et år senere, den 8. december 1916, præsenterede Sibelius den reviderede version af sin femte symfoni i Turku, der kombinerede de to første satser og forenklede finalen. Da den blev opført en uge senere i Helsinki, var Katila meget velvillig, men Wasenius kritiserede forandringerne, hvilket førte komponisten til at omskrive den igen. Fra begyndelsen af 1917 begyndte Sibelius at drikke igen og det udløste skænderier med Aino. Deres forhold forbedrede sig med den spændte situation som følge af starten på den russiske revolution. Ved årets udgang havde Sibelius komponeret sin Jægermarch (Jääkärimarss). Stykket viste sig særdeles populært, da det finske parlament accepterede senatets uafhængighedserklæring fra Rusland i december 1917. Jægermarch, der først blev spillet den 19. januar 1918, glædede Helsinki-eliten i kort tid indtil begyndelsen af den finske borgerkrig den 27. januar. Sibelius støttede naturligvis de hvide, men som en tolstojaner havde Aino Sibelius også nogen sympati for de røde. I februar blev huset Ainola søgt to gange af den lokale røde garde på udkig efter våben. I løbet af krigens første uger blev nogle af hans bekendte dræbt i volden, og hans broder, psykiater Christian Sibelius, blev anholdt, da han nægtede at reservere senge til de røde soldater, der havde lidt under granatchock ved fronten. Sibelius 'venner i Helsinki var nu bekymrede for hans sikkerhed. Komponisten Robert Kajanus havde forhandlinger med den øverste redaktør Eero Haapalainen, en rødgardist, som garanterede Sibelius en sikker rejse fra Ainola til hovedstaden. I februar eskorterede en gruppe af rødgardister familien til Helsinki. Endelig besatte de tyske tropper i 12-13 april byen, og den røde periode var forbi. En uge senere gav Helsinki Philharmonic Orchestra en koncert for den tyske kommandør Rüdiger von der Goltz, Sibelius afsluttede begivenheden ved at fremføre Jægermarch.  Genoplivet fremgang I begyndelsen af 1919 besluttede Sibelius entusiastisk at ændre sit billede og fjerne sit tyndere hår. I juni besøgte han sammen med Aino København på sin første tur uden for Finland siden 1915, og dirigerede sin anden symfoni med succes. I november gennemførte han den endelige version af hans femte symfoni, der modtog gentagne ovationer fra publikum. Ved årets udgang arbejdede han allerede på sin sjette symfoni. I 1920, på trods af en voksende rysten i sine hænder, komponerede Sibelius Jordens Salme til en tekst af digteren Eino Leino til Suomen Laulu Koor (Finsk Sangkor) og orkestrerede hans Valse lyrique, under indflydelse af vin. På sin fødselsdag i december 1920 modtog Sibelius en donation på 63.000 mark, en betydelig sum, som tenoren Wäinö Sola havde rejst fra finske virksomheder. Selvom han brugte nogle af pengene til at reducere sin gæld, tilbragte han også en uge med overdrevne fejringer i Helsinki. Sibelius nød en meget succesrig tur til England i begyndelsen af 1921 - der omfattede flere koncerter rundt om i landet, herunder fremførelser af den fjerde og femte symfoni, The Oceanides, den altid populære Finlandia og Valse triste. Umiddelbart bagefter dirigerede han den anden symfoni og Valse triste i Norge. Han begyndte at lide af udmattelse, men kritikerne forblev positive. Da han kom tilbage til Finland i april, dirigerede han Lemminkäinens Tilbagevenden og Femte Symfoni under de Nordiske Musikdage. Tidligt i 1922 besluttede Sibelius, efter at have lidt af hovedpine, at anskaffe briller, selvom han aldrig bar dem på fotografier. I juli blev han trist af hans broder Christians død. I august sluttede han sig til de finske frimurere og komponerede rituel musik til dem. I februar 1923 førsteopførte han sin sjette symfoni. Evert Katila roste den højt som "ren idyl". Før året sluttede havde han også lavet koncerter i Stockholm og Rom, den første til stor anerkendelse, den anden til blandede anmeldelser. Han fortsatte derefter til Göteborg, hvor han nød en ekstatisk modtagelse trods ankomst til koncertsalen lidende under overdreven nydelse af mad og drikke. På trods af at han fortsatte med at drikke til Ainos fortvivlelse, lykkedes det Sibelius at færdiggøre sin syvende symfoni i begyndelsen af 1924. I marts fik den under navnet Fantasia sinfonica sin første offentlige forestilling i Stockholm, hvor den var en succes. Det blev endnu mere værdsat på en række koncerter i København i slutningen af september. Sibelius blev hædret med ridderkorset af Dannebrogsordenen. Han tilbragte det meste af resten af året med at hvile, da hans nylige skæbne af aktivitet var anstrengende for hans hjerte og nerver. Hans komponeren af et par små stykker skete i stigende grad under indflydelse af alkohol. I maj 1925 inviterede hans danske forlægger Wilhelm Hansen og Det Kongelige Teater ham til at komponere tilfældig musik til en opsætning af Shakespeares Stormen (originaltitel The Tempest). Han afsluttede arbejdet i god tid før dets premiere i marts 1926. Det blev godt modtaget i København, selvom Sibelius ikke var der selv.  Eftermæle I 1972 solgte Sibelius efterladte døtre Ainola til Finlands stat. Undervisningsministeriet og Finlands Sibelius-Samfund åbnede det som et museum i 1974. Den finske 100-mark seddel havde hans  billede indtil 2002, da euroen blev indført. Siden 2011 har Finland fejret en flagdag den 8. december, komponistens fødselsdag, også kendt som "finske musikdag". År 2015, 150-årsdagen for komponistens fødsel, foregik en række specielle koncerter og arrangementer, især i Helsinki. Den femårlige internationale Jean Sibelius-violinkonkurrence, der blev oprettet i 1965, Sibelius-monumentet, som blev afsløret i 1967 i Sibelius-parken i Helsinki, Sibelius-museet, der åbnede i Åbo i 1968, og koncertsalen Sibeliushuset i Lahti, der blev åbnet i 2000, blev alle navngivet til hans ære, ligesom asteroiden 1405 Sibelius. Sibelius skrev en dagbog i 1909-1944, og hans familie tillod den at blive offentliggjort, i sin fulde længde, i 2005. Dagbogen blev redigeret af Fabian Dahlström og udgivet på svensk i 2005. For at fejre komponistens 150-års jubilæum blev hele dagbogen også offentliggjort på finsk i 2015. Store mængder af Sibelius korrespondance er også blevet redigeret og udgivet på svensk, finsk og engelsk.