Nietzsches uddannelsesfilosofi er et gennemgående tema i hans litterære værker, og kan ikke afgrænses til et enkelt værk. Nietzsche mente, at kultur og uddannelse ”hørte sammen”. Hans uddannelsesfilosofi udsprang overordnet af en to-delt kritik af: 1. den europæiske kultur og 2. det tyske statsstyrede uddannelsessystem. Nietzsche ønskede det, man kan kalde en livsbekræftende kultur. En sådan kultur kunne kun opstå ved at uddanne kreative individer. Men det ville kun kunne lade sig gøre, hvis europæiske moralske værdier generelt, og tyske uddannelsesinstitutioner specifikt, ikke underminerede tilblivelsen af individets autonome selv. Nietzsche påbegyndte derfor en ”omvurdering af værdierne” for at muliggøre uddannelsen af autonome og kreative individer, der var uddannet og udviklet til at kunne bekræfte livet.  Baggrund Nietzsche mener, at der er nogle overordnede problemer i det tyske uddannelsessystem og i den europæisk kultur. Det er henholdsvis:  Det tyske problem De følgende tre punkter er de overordnede problemer, som Nietzsche gør os opmærksom på ved det tyske uddannelsessystem i hans samtid:  2. Uddannelse i tjeneste for staten Nietzsche mente , at studerende bliver gjort til et ”kommercielt produkt” for statens økonomiske mål samtidig med, at behovet for flere administrative bureaukrater tilfredsstilles.  Dette ses bl.a. ved  optag af studerende på universiteterne mellem 1860-80, hvor antallet er mere end fordobledes fra ca. 13.000 til 30.000.  Nietzsche mente, at denne udvidelse ikke var drevet af et autentisk mål for uddannelse, men det modernes samfunds behov for standardiserede ”råvarer”(snævre specialisering jf.- hyperspecialisering), som et resultat af slags masseproduktion. Staten fokuserer kun på effektivitet og minimering af omkostninger (elever skulle hurtig uddannes, så de fx kunne komme i arbejde og tjene penge – til staten).  Det europæiske problem Nietzsche mente, at primært den jødisk-kristelig moral har påført et fremmedgørende syn på livets mest naturlige inklinationer, ved at upersonliggøre eller forvirre den menneskelige dømmekraft og subsidiere den med overnaturlige livsfjerne principper/idealer, såsom den kristelige gud, ideernes verden (Platon), tingen-i-sig-selv(Kant), abstrakte historiske processer(Hartmann) mfl. Men med ”guds død” og det monoteistiske teistiske verdensbilledes forfald (herunder kristendommens tab af monopol på sandhed i Europa), er der opstået et tomrum af nihilisme – mangel på overordnet formål med tilværelsen (for mange mennesker). Allerede i Nietzsches samtid opstod der idealer, der forsøgte at udfylde tomrummet for disse tab. I forlængelse af disse tab, nihilismen, indførtes nye formål med tilværelsen; fx kommunisme og deres utopiske dialektiske historiesyn. Disse kaldte Nietzsche afguder(se litteraturliste: Eggers), og de genetablerer den ældre jødisk-kristelige moral blot under nye klæder (værdierne var grundlæggende ens). Problemet med disse afguder for Nietzsche, var generelt, at de underminerer livet. Fx specificerer filosoffen Walter Kaufmann Nietzsches kritik af det kristelig liv efter døden. Et liv efter døden har historisk indrettet grundlaget for afskrivningen af dette liv. Forventningen om perfektion i en anden verden har fået mænd til at fordømme deres ufuldkommenhed i denne verden. I stedet for at stræbe efter at blive perfekt her og nu, eller forbedre sig her og nu, så stoler de på den fjerne fremtid: Et liv efter døden.  Kultur For Nietzsche er hele formålet med vores uddannelsesinstitutioner at understøtte kultur – og ikke ”staten, økonomi, liberalt demokrati eller andre sociale interesser. Uddannelse og kultur ”går sammen”. Nietzsche ønsker det, man kan kalde en ”skole for livet”, der støtter en ”kultur for livet” –  her blot betegnet  ”kultur”. I denne kultur tjener uddannelse, ligeså vel som filosofi, det formål at forbedre livets ytring. En sådan kultur bekræfter livet, hvilket opnås igennem kreative handlinger. Med andre ord, er målet en kreativ kultur; og en kreativ kultur er en livsbekræftende kultur. Kreativitet oprinder fra kreative individer, der formår igennem en særlig selv-mestring, netop at bekræfte livet.  Dydsetik Nietzsche ender dog med at udforme en form for etisk skema – idet han netop giver forrang til livet (som udtryk for viljen til magt). Hvor livets vitalitet er forudsætningen for at skabe og sætte værdi. Det etiske skema består i en form for dydsetik, hvor visse karaktertræk udtrykker en mere ”dydige”(er udtryk for viljen til magt/livsbekræftende vilje) form for livsførelse, mens andre ses som laster, der udtrykker en forvrænget livsvilje (en forvrænget vilje til magt). Se også Christine Swantons bog ”The Virtue Ethics of Hume and Nietzsche” og Jacob Golomb artikel ”Can One Really Become a "Free Spirit Par Excellence or an Übermensch?” for yderligere uddybning.  Perspektivering Der er skrevet meget om Nietzsches uddannelses filosofi. Den er blevet fortolket både som en radikal individualisme, en elitistisk politisk perfektionisme, en demokratisk pædagogik mfl. Der er ikke én læsning af Nietzsches uddannelsesfilosofi.  Nietzsches opfordrende pædagogik minder meget om filosoffen Søren Kierkegaards litterære anvendelse af pseudonymer i hans værker. Hvor forståelsen af hans værker efterlades til ”hiin Enkelte”, og således efterlader Nietzsche også læseren/elevens forståelse til ”hiin enkelte.”