Christensen stammede fra en gammel embedsmandsfamilie med særlige rødder i Bergenshus amt. Farfaren, kaptajn Mads Christensen havde overtaget gården Skei oven for Førde kirke i Sunnfjord efter svigerfaren, oberstløjtnant Thomas Fasting (død 1821), og overlod den til Hjalmar Christensens far, kaptajn og amtsingeniør Michael Christensen (død 1895). Moren, Fredrikke Sophie Elster, havde også rødder i Sunnfjord, idet hun var datter af sorenskriveren i Sunnfjord. Hun var desuden søster til Kristian Elster. Hjalmar Christensens bror Ingolf Christensen (1872–1943) blev statsråd i Ivar Lykkes regering.  Kulturhistoriske arbejder I årene omkring århundredeskiftet arbejdede Christensen meget med nyere norsk historie. Hans forskningssperiode var tiden mellem 1840 og 1870. I 1899, i anledning af professoratet, udgav han Streiftog i Oplysningstiden og Af det norske aandslivs historie i det 19de aarhundrede, som er interessant læsning endnu i dag. Hovedværket er imidlertid Det nittende aarhundredes kulturkamp i Norge (1905). Som motto for bogen valgte han et Schweigaard-citat: «Ikke over, hvad vi ere, men over, hvad vi kunne vorde, skulle vi være stolte.» Den kritiske og aktivt virkende Schweigaard er da også Christensens ideal for nordmændene, mens han advarede mod fanatismen i lægmandskristendommen og afholdssagen. I 1902 tog Christensen doktorgraden med afhandlingen «Gustave Flaubert. En studie over fransk romantik og realisme». Litteraturkritikken blev fortsat med Vort litterære liv (1902) og Danske digtere i nutiden (1904). I 1900-tallet udgav Christensen en række romaner med kulturhistorisk indhold. De indledtes af novellesamlingen Unge aar (1905) og den selvbiografiske Et liv (1909), før hans måske mest kendte værk, Fogedgaarden, kom i 1911. Fogedgaarden skildrer livet på en embedsmannsgård i Vestlandet gennem perioden fra 1839 til 1890, altså omtrent den samme periode som han før havde skildret i sine kulturhistoriske arbejder. Brødrene (1911 skildrer 1870erne, og Den gamle bygd (1913) og Den nye bygd (1914) skildrer industrialiseringen i tiden efter 1905. I Tuntræet (1917) og Dæmring (1918) gik Christensen tilbage til oplysningstiden og foreningen med Danmark.  1. verdenskrig Politisk var Christensen konservativ. Han var knyttet til embedsstandens traditioner, og han var bekymret for den personlige frihed i en tid som bleb mere og mere præget af massedemokrati. Allerede i skuespillet Folkets tjener (1895) havde han påpeget den fare flertalsstyret indebar for den personlige frihed, og i 1902 skrev han en satire over norsk partipolitik. Christensen var, som mange andre norske intellektuelle af sin generation, stærkt knyttet til Tyskland. Men også Frankrig stod ham nær. England havde han som så mange i sin generation ikke noget særlig nært forhold til (Dale 1974). Det første krigsefterår rettede han skarpe angreb mod Gunnar Knudsens Venstreregering i et foredrag i Studentersamfundet, «Aarets politiske lærdomme for os». Sammen med broren, amtmand Ingolf Christensen, skrev han Fædrelandet i verdenskrigens lys (1916) som i detaljer viser, på hvilken måde man burde opbygge Norges forsvar. Dette blev ikke taget til følge i denne "pacifismens" tid. I bøgerne Før og nu (1915) og Den hvide races selvmord (1916) udtrykte han sin bekymring for Europas fremtid. Efter Tysklands nederlag skrev han skuespillet Professor Marga (1920). I de sidte år før sin død skrev Christensen Byzanz-Balkan (1923), en skildring fra Balkan, og satiren Klostret paa Undrum (1924).  Udmærkelser Hjalmar Christensen har fået Hjalmar Christensenvegen i Førde opkaldt efter sig.