1. Balkankrig startede den 8. oktober 1912, da de serbiske, bulgarske og græske hære angreb det Osmanniske Rige. Efter tre dages kampe ved byen Kumanovo (28. til 31. oktober 1912) overtog den serbiske hær byen Skopje uden kamp og fortsatte med sejre andre steder. De største slag mod tyrkerne var ved Babuna, derefter ved Bakarno Gumno og igennem Kosovo. Den serbiske hær spredte sig til den adriatiske kyst. I løbet af oktober okkuperede de det vestlige Makedonien og Albanien. Den bulgarske hær okkuperede Østmakedonien til floden Mesta og kysten af det ægæiske Hav øst for det nuværende Thessaloniki i Grækenland. Den græske hær befriede Epir og øen Kreta og okkuperede derefter det ægæiske Makedonien.  Baggrund Den 1. Balkankrig fremkaldtes ved forviklinger i Makedonien. Bulgarien og Serbien sluttede i maj 1912 et forbund, som senere blev tiltrådt af Grækenland og Montenegro med det fælles formål at gøre en ende på det tyrkiske overherredømme i Europa, idet hver af Balkanstaterne dog havde sit særlige formål. Bulgarien ville se at nå Konstantinopel efter at have slået den tyrkiske hovedhær i Thrakien, men tillige vinde Saloniki. Serbien efterstræbte det meste af Makedonien og Saloniki. Grækenland ville lægge beslag på det sydlige Makedonien og Saloniki samt Epirus. Montenegro efterstræbte Novibazar og Skutari. Albaniens fremtid var det ikke muligt at bestemme. Som følge af disse særlige formål var en direkte samvirken imellem de fire Balkanstater på forhånd udelukket, og da Tyrkiet ligeledes splittede sine kræfter for at modsætte sig de fire forskellige angreb, det blev udsat for, førtes krigen på fire adskilte Krigsskuepladser.  Montenegro Den 8. oktober 1912 erklærede Montenegro Tyrkiet krig, og allerede dagen efter satte dets mobiliserede stridskræfter under befaling af kong Nikola og leddelte i 3 grupper sig i bevægelse: Sydgruppen, der bestod af omkring 7.000 mand under general Gjurovic drog fra Virpazar mod Skutari, Midtgruppen, der bestod af omkring 12.000 mand under kronprins Danilo drog fra Podgoritza mod Skutari, nord om søen og erobrede den 14. oktober Tuzzi, hvor 7.000 geværer, 8 maskingeværer og flere kanoner blev krigsbytte. Nordgruppen, der bestod af henved 10.000 mand under general Vukotitsch drog mod Novibazar. Iberegnet 3.000 albanere rådede Montenegro over henved 40.000 mand, 104 7,5 cm og 8,7 cm’s Krupp’ske og endvidere 44 maskinkanoner. Mens de to første grupper standsedes af fæstningen Skutari, der havde en omkreds af 25 km, deri indbefattet det 400 m høje bjerg Tarabosch i syd, hvilken forsvaredes af 24. og en redif-(landeværns-)division samt albaneske frivillige med Hassan Pasha som kommandant, hvorfor en langvarig belejring måtte indledes, kunne den 3. allerede den 25. oktober erobre Sjenica i Novi Pazar og tilvejebringe en forbindelse med serberne.  Indledende manøvrer Serbernes hovedhær holdt sig til 20. oktober tilbage, hvorimod fløjene allerede gik frem 18. oktober. 2. armé nåede uden synderlig modstand den 22. oktober Kratovo og 3. armé Pristina-Giljane. Ibar-hæren besatte den 23. oktober Novibazar og dagen efter Sjenica. 1. armé mødte større modstand, og dens tête med omkring 30.000 mand blev samme dag angrebet af 35.000 tyrkere, som dog måtte gå tilbage. Den 24. oktober, da 1. armé var sluttet op, besluttede kronprinsen at angribe Kumanovo, inden VI armékorps kunne gribe ind. Han indledede fægtningen ved en voldsom artilleriskydning og slog VIII armékorps fuldstændig. Kl. 10 var Kumanovo erobret, og nu rettedes angrebet imod VI armékorps, der veg tilbage mod Kjopryly. Da nu også 2. og 3. armé trængte frem, så at VII armékorps den 26. fordreves fra Yskyb, kom tyrkerne i en vanskelig stilling og søgte i hast at koncentrere sig i linjen Prilep (V og VI armékorps), Krusevo (VII armékorps), hvor Ali-Riza Pasha modtog forstærkning fra Albanien og Makedonien. Hans mål var at forsvare Monastir. Serberne havde imidlertid også opstillet flere tropper og mente, at 1. armé, der rådede over 85.000 mand, var tilstrækkelig til at bryde tyrkernes modstand. Da Kjöpryly erobredes den 29. oktober af 2. armé, sendtes derfor den serbiske Timok-division og endnu en division med mere til Adrianopel for at deltage i denne fæstnings belejring. 3. armé, der måtte afgive Morava-divisionen, skulle operere i Albanien og Gammel-Serbien, San Giovanni di Medua besattes den 17., Alesso den 18. (her toges 4.000 mand til fange), Durazzo den 29. november og Elbarsan den 1. december, mens general Zivkovitsch den 12. november nåede Djakova.  Imidlertid fortsatte 1. armé sin fremrykning mod Monastir i 3 kolonner, idet dog en brigade og største delen af rytteriet sendtes til Saloniki. De nåede den 15. november Dorijan uden modstand, men et herfra afsendt rytterregiment erfarede, at grækerne allerede havde besat byen den 7. Fremrykningen gav anledning til flere kampe, således ved Kicova natten mellem den 5. og den 6. november, hvor VII armékorps blev overrasket, og ved Prilep, som erobredes den 5. om aftenen. Men tyrkerne tog atter stilling 10 km syd derfor, og da en heftig snestorm den 6. og 7. november tillige gjorde bjergvejene ufremkommelige, måtte angrebet på Monastir udsættes til den 13. november, hvilken frist tyrkerne benyttede til at forstærke den derværende 30 km lange stilling. De truedes dog tillige i ryggen af grækerne, som kom fra Saloniki, så at en division (18.) måtte afsendes derimod. Serberne angreb såvel i fronten som på begge fløje, mens rytteriet sendtes til grækerne og besatte Kenali. Der opnåedes nogle fordele hin dag. Den 15. og 16. blev det tyrkiske centrum tvunget tilbage, og den 17. november fandt den afgørende kamp sted, hvor efter Monastir erobredes den 18. november.  Fethi Pasha slog sig igennem til Resnja, men faldt den 20. november under en kamp ved Presba-søen. Zekki Pasha mistede ved Medzili hele sit artilleri, men slap med 18. division, forfulgt af grækerne gennem Pisodeni-passet til Janina. Djavid Pasha blev med 1.000 mand og meget skyts taget til fange ved Monastir. Tyrkerne mistede desuden 7.000 mand, serberne 5.000 mand. At ikke hele den tyrkiske hær blev ødelagt, skyldtes, at 18. diyision standsede grækerne. Serberne forblev i Monastir, hvor de to kronprinser mødtes. Den 4. december afsluttedes en våbenstilstand med Tyrkiet, men Albanien erklærede sig nu uafhængig, støttet af Østrig (hvis konsul i Prisrend havde lidt overlast), hvilket ved sin delvise mobilisering indtog en truende holdning. De serbiske stridskræfter koncentrerede sig derfor omkring Yskyb, men holdt dog fortsat Alesso og Durazzo besatte.  Grækenlands krigsmanøvrer Ved krigens begyndelse var den græske hær, som i begyndelsen af 1912 havde fået en ny ordning, under omdannelse med den franske general Eydoux som rådgiver. Det opstillede en hovedhær under kronprins Konstantin med general Danglis som stabschef, med 4 linje- og 3 reserve-divisioner samt en rytter-division, i alt omkring 60.000 geværer, 1.800 sabler, 176 kanoner, ved Trikola-Larissa med Saloniki og Monastir som mål, samt Arta-gruppen under general Zapundzakis med 8. division og frivillige fra Kreta, i alt omkring 10.000 mand og 16 kanoner for at erobre Epirus og Janina. De tyrkiske stridskræfter, der kunne komme i betragtning som umiddelbare modstandere, bestod kun af 22. og 23. division, og 2 redif-divisioner under Hassan Tashin Pasha, i alt omkring 27.000 mand og 72 kanoner, men den 20. oktober mødte en redif-fivision fra Asien frem, så at Essad Pasha nu kunne råde over omkring 16.000 mand i Epirus og Janina og Tashin Pasha over 20.000 mand sydvest for Saloniki. Yderligere kunne senere de i Strumnica opstillede 28.000 mand under Ali Radir Pasha komme i betragtning. At grækerne hævdede herredømmet til søs, var for dem af stor betydning. Den 18. oktober overskred den græske hovedhær i 3 kolonner grænsen. Den ved Elassona opstillede tyrkiske avantgarde veg tilbage til Serfidsje, hvor Tashin Pasha ville optage kampen med omkring 18.000 mand. Han standsede også grækerne i 2 dage, men da han blev omgået i begge flanker, led han den 24. et betydeligt nederlag, og grækerne udbredte sig der efter i slettelandet. Med 6 divisioner og rytteriet ilede de mod Saloniki, mens kun 1 1/2 division sendtes imod Vardar-hæren i nordvest. Den 2. november satte Tashin Pasha sig endnu en gang med 20.000 mand til modværge ved Jenidse Vardar, men overfløjet til venstre måtte han dagen efter opgive sin stilling, så at et græsk rytterregiment den 7. november kunne holde sit indtog i Saloniki, fulgt af fodfolk dagen efter. Bulgarernes 7. division, som den 7. november over Seres havde nået Aivali, kom således bagefter.  Tashin Pasha, som var blevet forstærket med flygtninge fra Vardar-hæren og Struma-dalen, blev dog herved omsluttet, tilmed da grækerne landsatte en styrke i Kassandra-bugten, og måtte den 9. november kapitulere med 25.000 mand.  Kronprins Konstantin, som samme dag holdt sit indtog i den omstridte by, måtte dog snarest tænke på at yde sin 1 1/2 division i nordvest understøttelse, da disse tropper havde haft en vanskelig stilling lige over for en del af Vardar-hæren, som endog vandt flere fordele. 3 divisioner og rytterdivisionen sendtes frem imod vest i to kolonner og angreb tyrkerne den 16. og 17. november ved Vladova Komano. Disse ydede ny modstand den 20. og 21. november ved Florina, hvor efter den tyrkiske arrieregarde, som før nævnt, blev oprevet ved Pisodeni og grækerne vandt et stort bytte. Hermed var felttoget i Makedonien afsluttet, men Janinas erobring stod endnu tilbage. Af hensyn hertil tiltrådte Grækenland ikke våbenstilstanden. Arta-gruppen havde alt i oktober besat den sydlige del af Epirus og navnlig med understøttelse af marinen erobret fæstningen Prevesa, men Janina, med sin omkreds på 50 km, deri indbefattet bjerget Bisani, der var bestykket med 50 kanoner, ydede sejg modstand, navnlig efter at en del af Vardar-hæren med Essad og Zekki Pasha havde bragt besætningen op til over 30.000 mand med 120 kanoner. Kronprins Konstantin sendte derfor den 3. og senere endnu en division derhen, og omkring fæstningen fandt mange heftige kampe sted, såvel i december som i januar. Den 23. januar overtog kronprinsen overbefalingen, han rådede da over 45.000 mand, 17 batterier og en del svært skyts. Efter et heftigt bombardement den 4. marts (15.000 skud) og heldige stormangreb, der vildledte tyrkerne, indledede Essad Pasha den 6. marts kapitulationsforhandlinger. Omkring 12.000 tyrkere blev krigsfanger, 7.000 lå på lazarettet, og 14.000 brød ud, hvoraf rytteriet dog indfangede omkring 3.000. Grækernes tab i dagene 4. og 5. marts var kun 500 mand. Essad Pasha undkom til Skutari.  Kampene om Skutari Foran Skutari opererede tyrkerne ikke efter våbenstilstanden, så at montenegrinerne i december og januar måtte værge sig. De udbad sig derfor understøttelse af den serbiske Drina-division med svært skyts. Den anvendtes mod Tarabosch, men alle stormforsøg her og mod bjerget Bardangolt i øst den 7.-9. februar afsloges. Fra Saloniki afsendtes så i marts en ny serbisk division til Skutari, hvor efter general Bojovitsch overtog befalingen over angrebstropperne og fra 15. marts beskød byen på det voldsomste. Stormagterne havde imidlertid besluttet, at Skutari skulle forblive under Albanien, og fik en våbenstilstand tilvejebragt, som dog atter brødes 4 dage senere, hvor efter nye stormforsøg gjordes. Stormagterne iværksatte da en flådedemonstration mod Montenegro, hvad der bevirkede, at serberne drog bort. Imidlertid var fæstningens kommandant Hassan Riza Pasha blevet myrdet. Essad Pasha overtog kommandoen, og skønt han endnu rådede over 26.000 mand, kapitulerede han den 23. april. Kong Nikolaus måtte dog atter rømme byen i begyndelsen af maj, og den blev så besat af stormagterne. Montenegrinernes tab havde mindst udgjort 10.000 mand.  Våbenstilstand Våbenstilstanden af 3. december afsluttede foreløbig fjendtlighederne, af hvilke endnu må omtales, at 7. division, som var kommet for sent til Saloniki, på græske fartøjer fra Saloniki førtes til Dede-Agac. En del af 2. division under general Genev havde med held opereret mod tyrkerne i Kirdsjaly og tvunget dem tilbage til Feredsjik, og understøttet af en rytterbrigade tvang han den 28. november 10.000 mand under Javer Pasha til at kapitulere ved Merkumli, hvorved den vigtige jernbanelinje Seres-Demotika og hele kyststrækningen mod Det ægæiske Hav kom i bulgarsk besiddelse, da en brigade af 2. division var nået frem til Kavala. 2. og 7. division samledes der efter ved Demotika for at anvendes mod halvøen Gallipoli.  Den afsluttede våbenstilstand, som ikke tiltrådtes af Grækenland og Montenegro, var kommet i stand ved tryk fra stormagternes side, og den 16. december åbnedes en konferencen i London, hvor repræsentanter for disse og de krigsførende mødtes. Disses krav var store og enighed ikke til at opnå. Den 18. januar forlangte dog stormagterne, at Tyrkiet skulle opgive Adrianopel, hvad det 22. januar gik ind på, men dagen efter blev storvesir Kiamil styrtet og Nazim Pasha myrdet af Enver Rey, hvor efter det ung-tyrkiske parti kom til magten og Isset Pasha blev krigsminister. Den 28. januar opløste konferencen sig, og fra 3. februar begyndte fjendtlighederne på ny, skønt Tyrkiet kun var lidet forberedt på at føre et offensivt felttog.  Nye felttog og den endegyldige fred Under våbenstilstanden havde Bulgarien organiseret sine stridskræfter og befæstet sin stilling foran Tschataldscha, i alt 132.000 mand, desuden var dannet en 4. armé under general Kovatschev på 3 divisioner, i alt 50.000 mand, som var leddelt i to grupper ved Demotika og Bulair. Hovedopgaven blev at erobre Adrianopel, som under våbenstilstanden ikke havde måttet provianteres. Til større offensive foretagender manglede den fornødne kraft. Dog angreb grupperne ved Bulair den 4. og 5. februar Fachri Pasha, som holdt landtungen besat med 25.000 mand og 60 kanoner, men angrebet blev slået tilbage.<ref name="Salm 569"> Imidlertid havde Izzet Pasha anordnet, at der skulle gøres et forsøg på at undsætte Adrianopel. Mens to divisioner den 8. februar havde at angribe fra Bulair, skulle X armékorps under Hurschid Pasha og med 35.000 mand på 20 større dampere under flådens beskyttelse samme dag landsættes ved Sarhoj. Det lykkedes at udskibe 2 regimenter, som fordrev bulgarerne, men da den højre division ved Bulair ikke havde kunnet vinde frem, og venstre division ikke opnåede forbindelse med X armékorps, blev offensiven opgivet og X armékorps den 10. februar atter indskibet. Senere fandt kun mindre landgange sted, og da 1. armé fra Tschataldscha var trukket tilbage til Ergene, mens X armékorps havde forstærket den tyrkiske stillings besætning, gik denne noget frem, hvorved i tiden fra 29. marts til 14. april en del resultatløse kampe fandt sted. Adrianopel belejredes af 72.000 bulgarer og 25.000 serbere, idet allerede den 3. februar om aftenen beskydningen genoptoges. Hidtil havde man ført hovedangrebet mod byens vestfront af hensyn til jernbanen, men nu besluttedes det at rette det imod nordøstfronten på en strækning af 5,5 km, til trods for de vanskelige kommunikationsforhold. Efter 20 dages forløb var omkring 130 stk. belejrings-skyts med en forsyning af 500 skud pr piece bragte i batteri, og deres virkning var indtil den 23. marts så stor, at der kunne tænkes på et stormløb. Flyvemaskiner, hvoraf 32 var anskaffede, men kun 8 kom til anvendelse, havde udført gode rekognosceringer, under hvilke dog nogle flyvere blev skudt ned. Forsøget med bombekastning blev ganske resultatløst. Stormen på den fremskudte stilling på fæstningens østfront fastsattes til natten mellem den 24. og 25. marts, hvortil 6 brigader bestemtes, men også hele den øvrige omkreds skulde angribes. Foretagendet lykkedes over al forventning, og desuden opnåede serberne betydelige fordele på nordvestfronten. Det besluttedes derfor at arbejde sig videre frem mod de indre værker. Natten mellem den 25. og 26. marts tilintetgjordes pigtrådshindringen foran disse 3 åbninger og fandt et sidste stormløb sted med det resultat, at fæstningen om morgenen var erobret med et offer af 5.000 bulgarer og 2.000 serbere. Tabet under hele belejringen 12.000 bulgarer, 3.000 serbere. I fæstninger fandtes 50.000 tyrkere og henved 600 kanoner. Da nu grækerne den 6. marts havde erobret Janina, Skutaris fald stod for døren og Tyrkiet ingen fordele havde opnået, var dette villig til at slutte en våbenstilstand med Bulgarien. Den kom i stand den 16. april og tiltrådtes af Grækenland og Serbien, mens den endelige fred afsluttedes 30. maj i London, ved hvilken Tyrkiet måtte bringe store ofre og kun beholdt en ringe del af Thrakien.