Japan valgte at invadere Malaya, fordi de havde brug for de værdifulde naturressourcer i Malaya, som kunne gøres nyttige i Stillehavskrigen mod de Allierede, pga. handelssanktionerne, der var udstedt af de Allierede (som et svar på japanernes invasion af Kina). Singapore var forbundet til Malaya via Johor-Singapore Causeway. Japanerne så dette som en port, der kunne bruges som et afsæt mod andre allierede interesser i området. Japanerne ville også fjerne de kræfter i Singapore, der støttede Kina i den 2. kinesisk-japanske krig. De etniske hankinesere i Malaysia og Singapore havde gennem finansielle og økonomiske midler støttet kineserne i deres forsvar mod japanerne. Støtten blev ramt af splittelse, fordi midlerne blev fordelt mellem de stridende parter i den igangværende kinesiske borgerkrig. På trods af Xi'an-episoden, der angiveligt havde forenet både det regerende Kuomintang-parti og Kinas kommunistiske parti mod japanerne, var kampe mellem dem stadig almindelige. Midlerne blev yderligere opdelt, da noget blev brugt til humanitær nødhjælp til den kinesiske civilbefolkning ud over støtten til Kuomintang og det kommunistiske parti. En sådan støtte havde bidraget til forsinkelsen af den japanske fremrykning i Kina. Tan Kah Kee var en fremtrædende filantrop i Singapores kinesiske samfund, og var en stor finansiel bidragyder med mange hjælpeaktioner organiseret i hans navn. Støtte til Kina fra befolkningen i Singapore i dens forskellige former blev en del af Kejserriget Japans casus belli motivation til at angribe Singapore gennem Malaya.  Forberedelserne I ugerne forud for invasionen led de allierede styrker under en ødelæggende uenighed blandt de øverste chefer, samt pres fra den australske premierminister, Robert Menzies. Generalløjtnant Arthur Percival, chef for garnisonen, havde 85.000 soldater, svarende, på papiret, til lidt over fire divisioner. Der var omkring 70.000 soldater i felten fordelt på 38 infanteribataljoner – 13 britiske, 6 australske, 17 indiske og 2 malayiske – og 3 maskingeværbataljoner. Den nyankomne britiske 18. infanteridivision under generalmajor Merton Beckwith-Smith var ved fuld styrke, men manglede erfaring og relevant træning, de fleste af de øvrige enheder var underbemandede. Et par var lagt sammen på grund af store tab som følge af kampagnen på fastlandet. De lokale bataljoner havde ingen erfaring og i nogle tilfælde ingen træning. Percival gav generalmajor Gordon Bennetts to brigader fra den australske australske 8th Division ansvaret for den vestlige del af Singapore, herunder de vigtigste invasionspunkter på den nordvestlige del af øen. Her var mest mangrovesump og jungle, delt af floder og åer. I hjertet af det "vestlige område" var RAF Tengah, Singapores største flyveplads på det tidspunkt. Den australske 22nd Brigade blev tildelt en 16 km bred sektor i vest, og den 27th Brigade havde ansvaret for en 3.650 m zone lige vest for Causeway. Infanteriets stillinger blev forstærket af den nyligt ankomne australske 2/4th Machine-Gun Battalion. Også under Bennetts kommando blev den indiske 44th Infantry Brigade tildelt. Det indiske 3. korps under generalløjtnant Sir Lewis Heath, herunder den indiske 11. infanteridivision (generalmajor B. W. Key), den britiske 18th Division og 15. infanteridivision, blev tildelt den nordøstlige sektor, der blev kendt som "Northern Area". Det omfattede flådebasen ved Sembawang. "Southern Area", herunder de største byområder i den sydøstlige del, var under kommando af generalmajor Frank Keith Simmons. Hans styrker bestod af omkring 18 bataljoner, herunder den malayiske 1. infanteribrigade, Straits Settlements Volunteer Force-brigaden og den indiske 11. infanteribrigade. Fra rekognosceringsfly, spejdere, spioner og højdedragene på den anden side af strædet, herunder Sultanen af Johors palads, fik general Tomoyuki Yamashita og hans stab indgående kendskab til de allierede stillinger. Fra den 3. februar blev de Allierede angrebet af japansk artilleri. Japanske luftangreb på Singapore blev intensiveret over de næste fem dage. Luft- og artilleribombardementer forstyrrede alvorligt kommunikationen mellem allierede enheder og deres ledere og påvirkede forberedelserne til forsvaret af øen. Singapores berømte store-kaliber kystkanoner – som inkluderede et batteri af tre 15-tommer (381 mm) kanoner og en med to 15-tommer (381 mm) kanoner – blev for det meste forsynet med panserbrydende (AP) granater og få højeksplosive (HE) granater. AP-granaterne var designet til at trænge ind i skroget på svært pansrede krigsskibe og var ineffektive mod landtropper. Det siges ofte, at kanonerne ikke kunne skyde på de japanske styrker, fordi de var blevet konstrueret til at vende mod syd, men det var ikke tilfældet, selvom manglen på HE-ammunition var en fejl af samme slags og muligvis på grund af den overbevisning, at en invaderende hær ikke kunne komme fra nord. Selvom de var placeret for at skyde på fjendtlige skibe mod syd, kunne de fleste af kanonerne dreje mod nord, og de åbnede ild på angriberne. Militære analytikere anslog senere, at hvis kanonerne havde været velforsynet med HE-granater, ville de japanske angribere have lidt store tab, men invasionen ville ikke have været forhindret af den grund. Yamashita havde lidt over 30.000 mand fra tre divisioner: Den Kejserlige garde under generalløjtnant Takuma Nishimura, den 5. division under generalløjtnant Takuro Matsui og den 18. division under generalløjtnant Renya Mutaguchi. Eliteenheder fra de kejserlige gardeenheder inkluderede en let kampvognsbrigade.  Japansk landgang Sprængningen af broen forsinkede det japanske angreb i over en uge. Klokken 20:30 den 8. februar åbnede australske maskingeværskytter ild mod fartøjer, der transporterede den første bølge af 4.000 soldater fra det 5. og 18. division til Singaporeøen. Japanerne angreb Sarimbun Beach, i den sektor, der var kontrolleret af den australske 22nd Brigade under brigadegeneral Harold Taylor. Voldsomme kampe rasede hele dagen, men i sidste ende betød de voksende japanske styrker – og overlegenhed i artilleri, fly og militære efterretninger – at de fik overtaget. I den nordvestlige del af øen udnyttede de hullerne i de tyndt bemandede, allierede linjer. Ved midnat havde de to australske brigader mistet kontakten med hinanden, og 22nd Brigade blev tvunget til at trække sig tilbage. Omkring kl. 1 gik yderligere japanske styrker i land på den nordvestlige del af øen, og de sidste australske reserver gik ind i kampen. Mod daggry den 9. februar blev dele af 22nd Brigade løbet over ende eller omringet, og 2/18th Australian Infantry Battalion havde mistet mere end halvdelen styrken.  Luftkrigen Den britiske luftstøtte blev leveret af kun ti Hawker Hurricane-jagerfly fra Royal Air Force No. 232 Squadron, som havde base på Kallang Airfield. Dette skyldtes, at Tengah, Seletar og Sembawang var inden for rækkevidde af japansk artilleri ved Johore Bahru. Kallang Airfield var den eneste operative flyveplads tilbage. De overlevende eskadriller blev trukket tilbage i januar for at styrke Hollandsk Ostindien. Denne jagerflystyrke klarede sig dog særdeles godt, men var i undertal og blev ofte udkonkurreret af de japanske A6M Zero – og led alvorlige tab, både i luften og på jorden i løbet af februar. Den 8. december blev Singapore udsat for et luftbombardement for første gang af langtrækkende japanske fly, såsom Mitsubishi G3M Nell og Mitsubishi G4M Betty, der havde base i det japansk-besatte Indokina. Efter dette første raid ophørte de japanske bombninger resten af december og blev først genoptaget den 1. januar 1942. I løbet af december blev 51 Hurricane Mk II-jagere sendt til Singapore med 24 piloter samlet i fem eskadriller. De ankom den 3. januar 1942, på et tidspunkt hvor Buffalo-eskadrillerne var blevet overvældet. No. 232 Squadron blev dannet, og No. 488 Squadron RNZAF, en Buffalo-eskadrille konverteret til Hurricanes. 232 Squadron blev operativ den 20. januar og nedskød tre Ki-43S den dag, med tabet af tre Hurricanes. Men ligesom Buffalos før dem begyndte Hurricanes at lide alvorlige tab i de intense luftkampe. I perioden 27. januar – 30. januar, ankom yderligere 48 Hurricanes (Mk IIA) med No. 226 Group (fire eskadriller) på hangarskibet HMS Indomitable, hvorfra de fløj til lufthavne med kodenavne P1 og P2, tæt Palembang, Sumatra i Hollandsk Ostindien. De forskudte ankomster af Hurricanes sammen med utilstrækkelige varslingssystemer betød, at japanerne var i stand til at bombe en stor del af Hurricanes på jorden i Sumatra og Singapore. Om morgenen den 8. februar fandt en række dueller sted over Sarimbun Beach og andre vestlige områder. I det første møde scramblede de sidste ti Hurricanes fra Kallang Airfield for at imodgå en japansk formation af omkring 84 fly, der fløj fra Johor for at give luftstøtte til deres invasionsstyrke. I to angreb skød Hurricanes seks japanske fly ned for selv at miste én. De fløj tilbage til Kallang halvt inde i kampen for at tanke op og vende tilbage til kampen. Luftslaget gik på over øen resten af dagen, og ved mørkets frembrud var det klart, at med de få fly, Percival havde tilbage, kunne Kallang ikke længere benyttes som base. Med sin godkendelse blev de resterende Hurricanes trukket tilbage til Palembang, Sumatra, og Kallang blev blot en fremskudt landingsplads. Ingen allierede fly blev set igen over Singapore, og japanerne havde fuld kontrol over luftrummet. Om aftenen den 10. februar beordrede general Archibald Wavell, at alt resterende allieret flypersonel skulle trækkes tilbage til Hollandsk Ostindien. På dette tidspunkt var Kallang Airfield så fyldt med bombekratere, at den ikke længere var brugbar.  Anden dag Efter at have antaget, at yderligere landgange ville forekomme i nordøst, valgte Percival ikke at forstærke den 22. brigade. Den 9. februar gik japanerne i land i sydvest, hvor de stødte på 44th Indian Infantry Brigade. Allierede enheder blev tvunget til at trække sig længere mod øst. Bennett besluttede at danne en sekundær defensiv linje, der er kendt som "Jurong Line", omkring Bulim, øst for Tengah Airfield og lige nord for Jurong. Brigadegeneral Duncan Maxwells australske 27. brigade mod nord mødte ikke japanske angreb, før den Kejserlige garde gik i land kl. 22:00 d. 9. februar. Denne operation gik meget dårligt for japanerne, der led store tab til australske mortérer og maskingeværer, og til afbrænding af olie, som var blevet skyllet ud i vandet. Et lille antal gardere nåede kysten og opretholdt et svagt brohoved. Føringsproblemer skabte yderligere revner i de Allieredes forsvar. Maxwell var klar over, at den 22. brigade var under stigende pres, men var ude af stand til at kontakte Taylor og var på vagt over for omringning. På trods af sin brigades succes – og i strid med ordrer fra Bennett – beordrede Maxwell den til at trække sig fra Kranji i det centrale nord. De Allierede mistede dermed kontrollen over strandene, der stødte op mod vestsiden af Causeway.  Alexandra Hospital-massakren Omkring kl. 13:00 den 14. februar rykkede japanske soldater frem i retning af Alexandra Barracks Hospital. En britisk løjtnant, der fungerede som en parlamentær med et hvidt flag, henvendte sig til de japanske styrker, men blev stukket ihjel med bajonetter. Efter japanske tropper gik ind på hospitalet, blev en række patienter, herunder dem, der gennemgik operationer på det tidspunkt, dræbt sammen med læger og sygeplejersker. Den følgende dag blev omkring 200 mandlige ansatte og patienter, som havde været samlet og bundet den foregående dag, mange af dem sårede, beordret til at gå omkring 400 meter til et industriområde. Enhver, der faldt på vejen blev dræbt af bajonetter. Mændene blev tvunget ind i en serie af små, dårligt ventilerede rum og blev lukket inde natten over uden vand. Nogle døde i løbet af natten som følge af denne behandling. Resten blev dræbt med bajonetter den efterfølgende morgen. Menig Haines fra Wiltshire Regiment havde været på hospitalet pga. malaria. Om massakren skrev han en fire-siders dagbog, som blev solgt af hans datter ved en privat auktion i 2008. Menig Haines beskrev, hvordan japanerne ikke mente, at dem, der var svage, sårede eller som havde overgivet sig, var værdige til at leve. Efter at have overgivet sig blev personalet beordret til at gå ned ad en korridor, hvor sergent Rogers blev stukket med bajonetter to gange i ryggen, og en anden officer, kaptajn Parkinson, blev stukket med bajonetter gennem halsen. Andre dræbte omfattede kaptajn Heevers og menig Lewis. Kaptajn Smiley og menig Sutton blev stukket med bajonetter, men overlevede ved at spille døde. Mange, der ikke var blevet fanget i det lille rum i industriområdet, blev systematisk taget væk i små grupper og stukket ihjel med bajonetter eller fik hugget hovedet af. Dette fortsatte i 24 timer og efterlod 320 mænd og én kvinde død. Dem, der mistede livet, var blandt andet en korporal fra Loyal Regiment, som blev spiddet på operationsbordet og endda en japansk fange, der måske blev forvekslet med en Gurkha. Der var kun fem kendte overlevende, herunder George Britton (1922-2009) fra East Surrey Regiment, og menig Haines, også Hugo Hughes, som mistede sit højre ben, og George Wort, der mistede en arm, begge fra det Malaysiske regiment. Der kan have været andre. Menig Haines' dagbog kom først ud i verden efter hans død. De overlevende var så traumatiserede, at de sjældent talte om deres oplevelser. Efter 3 dage uden mad eller drikke blev dem, der ikke kunne gå, taget til Changi på trillebøre og vogne, da der ikke var motor-køretøjer til rådighed. Alexandra Hospital var også kendt som British Military Hospital, Singapore (Det Britiske Militærhospital, Singapore) under krigen.  Efterspil Den japanske besættelse af Singapore var begyndt. Byen blev omdøbt Syonan-to (japansk: 昭南島 Shōnan-tō, bogstaveligt Sydens lys). Japanerne søgte hævn mod kinesere og fjernede alle, der havde anti-japanske følelser. Kejserlige myndigheder blev mistænksomme over for kinesere på grund af den 2. kinesisk-japanske krig, og dræbte mange i Sook Ching-massakren. De øvrige etniske grupper i Singapore, såsom malajere og indere var ikke sparet. Beboerne led under de hårde forhold under det japanske styre igennem de følgende tre og et halvt år. Mange af de britiske og australske soldater, der var taget til fange, forblev i Singapores Changi Prison. Mange ville aldrig vende hjem. Tusinder af andre blev sejlet med fangetransporter kendt som "hellships" (helvedesskibe) til andre dele af Asien, herunder Japan, hvor de skulle bruges som tvangsarbejdere på projekter såsom Thailand-Burma Dødens jernbane og Sandakan flyvepladsen i Nordborneo. Mange af dem om bord på skibene omkom. Japanerne havde stor succes med at rekruttere indiske soldater taget til fange. Fra i alt 40.000 indiske tropper i Singapore i februar 1942, sluttede omkring 30.000 til den pro-japanske "Indian National Army", som kæmpede mod de allierede styrker i Felttoget i Burma. Andre blev lejrvagter ved Changi. Men mange indiske soldater gjorde modstand mod rekruttering og forblev krigsfanger. Et ukendt antal blev taget til japansk-besatte områder i det sydlige Stillehav til tvangsarbejdskraft. Mange af dem led under hård brutalitet svarende til det, andre fanger i Japan oplevede. Omkring 6.000 af dem overlevede, indtil de blev befriet af australske og amerikanske styrker, i 1943-45. Efter Japans overgivelse i 1945 blev Yamashita dømt af et amerikansk militærtribunat for krigsforbrydelser begået af japanske soldater i Filippinerne tidligere på året, men ikke for forbrydelser begået af hans tropper i Malaya eller Singapore. Han blev dømt og hængt i Filippinerne den 23. februar 1946.