Et konstitueret land (engelsk: constituent country) er en rigsdel, som indgår i en statsdannelse af områder med varierende grad af selvbestemmelse. Udtrykket forbindes særligt med rigsdelene i Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland.  Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland er sammensat af fire "first level subdivisions"; England, Skotland, Wales og Nordirland. England, Skotland og Wales omtales normalt som "(constituent) countries", mens Nordirland både ses omtalt som "constituent country" og som en provins. England, Skotland og Wales har tidligere været uafhængige og selvstændige stater. Efter normanneren Vilhelm Erobreren havde erobret England i 1066, fortsatte han selv og hans sønner med at udvide deres herredømmme på de britiske øer. Særligt lykkedes det Henrik 1. at erobre dele af Wales, men hele Wales kom først under engelsk kontrol i 1283 under Edvard 1.  Den normannisk-engelske erobring af Irland begyndte i slutningen af 1100-tallet, oprindeligt centreret omkring Dublin, og i løbet af de efterfølgende århundreder udstraktes engelsk herredømme til hele øen. Irland blev administreret som en separat jurisdiktion, et Lordship og var formelt set et paveligt len bestyret af den engelske konge. Henrik 8. af England indkorporerede endeligt Wales i England ved to love i 1535 og 1542, Laws in Wales Acts, og samme konge - som havde brudt med den katolske kirke - ophøjede i 1542 Irland til et selvstændigt kongedømme i union med England. Skotland blev forenet med England i 1603, da den skotske kong Jakob 6. overtog den engelske trone efter Elizabeth 1.s død. De to lande dannede i 1707 en ny stat, Kongeriget Storbritannien, men på trods heraf beholdt Skotland mange af sine hidtidige institutioner, særligt sin egen retsform, skotsk ret, og den presbyterianske skotske kirke. Ligeledes blev engelsk lov og den anglikanske engelske kirke videreført i England og Wales. I 1801 blev Irland formelt forenet med Storbritannien, til Det Forenede Kongerige Storbritannien og Irland. I 1922 udråbtes Den Irske Fristat, og derved udtrådte provinserne Connaught, Leinster, Munster og tre af grevskaberne i Ulster af Storbritannien. De resterende seks grevskaber i Ulster forblev britiske, og benævnes herefter Nordirland.  Selvstyre i Storbritannien Love til oprettelse af autonome parlamenter for Skotland, Wales og Nordirland blev vedtaget af det britiske parlament i 1998, og de tre parlamenter oprettedes kort tid herefter. Nordirland har tidligere haft et eget parlament 1921-1972, men dette blev suspenderet af London pga. konflikten i Nordirland. I Nordirlands tilfælde hang genindførslen af selvstyre sammen med Belfastaftalen fra 1998, der afsluttede kampene mellem Nordirlands katolikker og protestanter.  England har siden unionen med Skotland i 1707 ikke et selvstændigt parlament og regering, men er kun underlagt det britiske parlament og den britiske regering. Situationen at f.eks. skotske politikere derfor kan stemme i det britiske parliament om engelske forhold, mens engelske politikere ikke kan stemme om skotske forhold pga. det skotske selvstyre benævnes West Lothian-spørgsmålet, efter den skotske parlamentariker Tam Dalyell, repræsenterende West Lothian, som påpegede paradokset.