Digevoldingsagre var en ordning af den dyrkede jord i keltisk jernalder. De kendes fra hele det nordvesteuropæiske lavland og benævnes på engelsk "celtic fields" med henvisning til deres tidsmæssige tilhørsforhold. De hører ganske overvejende hjemme i keltisk jernalder, men kan gå tilbage til slutningen af bronzealderen og frem til romersk jernalder, men ikke senere. Digevoldingsagrene kendetegnes ved, at den dyrkede jord var inddelt i mindre, oftest rektangulære, men undertiden mere uregulære agre, oftest 1.000-3.000 m² indhegnede af jordvolde. Det er muligt, at agrenes størrelse har været fastlagt ud fra arealenheden en tønde land. I Jylland kendes de bedst fra heder, i Østdanmark fra skove, men det må formodes at bero på bedre muligheder for bevarelse end i det dyrkede landskab. Digevoldingsagrene synes at have været ret udbredt; kun engarealer synes holdt uden for. Det formodes, at jordvoldene har været beplantet med levende hegn, der kunne modvirke vinderosion, og som samtidig har gjort det muligt at bruge udyrkede eller afhøstede agre som dyrefolde, hvorved brugerne tillige har opnået den fordel, at dyrene med deres afføring tilførte jorden ny gødning. Dyrkningsteknisk forbindes digevoldingsagrene tilsyneladende med brugen af pløjeredskabet arden, anvendt til pløjning enten entydigt i agrenes længderetning eller tillige på kryds. Digevoldingsagrene blev i middelalderen afløst af de ganske anderledes "højryggede agre". Forløbet af overgangen anses endnu for uklart bortset fra, at sidstnævnte anses knyttet til indførelsen af hjulploven og muligvis tillige indførelsen af det middelalderlige vangesystem. I Danmark synes kortlægningen oprindeligt udført af Gudmund Hatt, siden fortsat af Viggo Nielsen og Axel Steensberg.