Depressionen står i klar modsætning til 1920'ernes højkonjunkturer, og der synes ikke tvivl om, at en væsentlig del af årsagerne til, at depressionen fik det omfang og forløb, den fik, skal søges i forhold skabt under den foregående højkonjunktur. Særlig markante var de spekulationsbølger, der ramte USA i 1920'erne, først ejendomsspekulationen i Florida og derefter aktiespekulationen på Wall Street-børsen.  De brølende tyvere 1920'erne blev i USA hovedsageligt en lang højkonjunktur. Efter en korterevarende depression fra 1920 til juli 1921 var årtiet præget af stærk økonomisk fremgang, der varede indtil august 1929, kun afbrudt af nogle mindre tilbageslag i 1924 og 1927. Den kraftige fremgang blev især trukket af dels en stigning i forbruget af især varige forbrugsgoder, dels store investeringer i de brancher, der fremstillede disse: Boligbyggeri, den hastigt voksende bilindustri og elektronikindustrien, der fremstillede radioer, vaskemaskiner, støvsugere, køleskabe mv., der alle blev udbredte i 1920'erne. Sidst i 1920'erne begyndte investeringerne imidlertid at aftage, da produktionskapaciteten efterhånden var rigelig i forhold til efterspørgslen. Fald i investeringerne virker selvforstærkende i forhold til konjunkturerne, da den lavere beskæftigelse i investeringsbranchen medfører fald i indkomsten og dermed et lavere forbrug, der igen medfører lavere efterspørgsel og beskæftigelse, osv. Denne mekanisme, hvor en ujævn udvikling i investeringerne i sig selv skiftevis medfører høj- og lavkonjunkturer, var set mange gange før i USA's historie, hvor højkonjunkturer og recessioner jævnligt havde afløst hinanden siden den industrielle revolution. Mange historikere opfatter derfor ikke de udløsende mekanismer bag depressionen som specielt usædvanlige, men fremhæver en række særlige årsager til, at dybden og varigheden af netop denne krise blev af historiske dimensioner.  Selvom de første tegn på faldende investeringer i de vigtigste brancher begyndte at vise sig så tidligt som midt i 1920'erne, fortsatte højkonjunkturen helt til 1929. Her spiller den optimisme, som de langvarige gode tider havde skabt, en stor rolle. Jo længere 1920'ernes højkonjunktur varede, jo stærkere blev overbevisningen om, at den ville vare evigt. Stærkest viste denne optimisme sig på aktiemarkedet, hvor USA i 1928 og 1929 oplevede den største hausse på noget børsmarked i historien indtil da. Priserne på værdipapirer steg højere og højere for hver måned, og midlertidige tilbagefald fulgtes af en hurtig indhentning. Der indtraf altså en spekulativ boble, hvor psykologiske faktorer blev vigtigere end investeringsanalyse.  Depressionen i USA Tidsmæssigt faldt depressionen i USA sammen med to præsidenter, hvis eftermæle i høj grad er knyttet an til depressionens udvikling i løbet af deres præsidentperioder:  Præsident Herbert Hoover (1929-1933) Krakket på Wall Street i 1929 opfattes traditionelt som begyndelsen på depressionen i USA, men faktisk begyndte kontraktionen i økonomien allerede i andet kvartal 1929. Igennem 1929 og 1930 opfattede myndighederne og ikke mindst den nytiltrådte republikanske præsident Herbert Hoover fortsat typisk tilbageslaget som et ret midlertidigt fænomen; i stedet forværredes krisen ved slutningen af 1930 til en virkelig depression i erhvervslivet.  Hoover stod oprindeligt for en principiel individualisme, men blev efterhånden af den tiltagende krisesituation tvunget til forskellige indgreb i økonomien, der dog ikke forhindrede, at den voksede sig stadig dybere. I starten af sin præsidentperiode forsøgte han sig med møder med forretningsfolk og ledere i industrien, og opfordrede dem til ikke at sænke lønnen, da han mente det ville mindske lønmodtagernes købekraft, som så ville forværre krisen. Det fik blandt andre Henry Ford til at hæve lønningerne for sine ansatte, på trods af depressionen. Med Smoot-Hawley Tariff Act i 1930 blev tolden på importerede varer hævet. Tanken var, at det ville beskytte amerikanske arbejdspladser. Det protektionistiske tiltag førte imidlertid til gengældelsesaktioner i mange lande og blev derfor stærkt medvirkende til den store nedgang i verdenshandelen, som var karakteristisk for 1930'erne. Loven blev dermed et symbol på den "beggar-thy-neighbor"-politik (dvs. tiltag, der forsøger at bedre ens egen position på bekostning af andre), som var fremherskende i 1930'erne. I alt faldt verdenshandelen med 66 % fra 1929 til 1934. Tilsvarende forsøgte Hoover at bremse stigningen i ledigheden ved at begrænse indvandringen til USA. I 1932 vedtoges Federal Home Loan Bank Act, som skabte en statslig udlånsinstution, der skulle gøre det nemmere at få lån til at købe hus. Hoover-administrationens sidste forsøg på at stimulere økonomien var Emergency Relief and Construction Act fra 1932, som tilførte midler til offentlige anlægsarbejder, bl.a. dæmninger, og skabelsen  af Reconstruction Finance Corporation i samme år. Det var en institution, der havde myndighed til at udlåne op til 2 mia. dollar til nødlidende banker. Tiltagene var dog ikke tilstrækkelige til at genoprette eller bare stabilisere økonomien: Kvartal efter kvartal faldt priser, indtjening og beskæftigelse. BNP faldt kraftigt, og arbejdsløsheden nåede op på 23,2 % i 1932 i forhold til 3,2 % i 1929   Medvirkende til, at tiltagene ikke var effektive, var, at Hoover nok satte gang i forskellige offentlige tiltag for at stimulere økonomien, men samtidig var meget opsat på at genoprette balancen på den offentlige saldo. Han hævede derfor også skatterne kraftigt, hvilket havde den modsatte effekt, idet det mindskede den private sektors købekraft. Blandt andet forsøgte man at finansiere de offentlige udgifter ved i 1932 at hæve den højeste marginalskat fra 25 % til 63 %. Boligskatten blev fordoblet, og selskabskatten steg ligeledes. Derudover kom en skat på alle bankcheck, hvilket ifølge økonomerne William D. Lastrapes og George Selgin fik pengemængden til at blive mindre.  Det høje offentlige forbrug og den stigende gæld fik (ironisk nok) den kommende præsident Roosevelt til i valgkampen at kritisere Hoover for at bruge alt for mange penge.  Depressionen i Tyskland Efter Wall Street-krakket i 1929 blev de amerikanske banker tvunget til at tilbagekalde mange af deres lån, herunder de lån de havde givet til Tyskland for at landet kunne betale de krigsskadeserstatninger de var blevet påtvunget efter 1. verdenskrig. Dette hjalp til at arbejdsløsheden ramte 25 % i 1932. Den tyske regering turde ikke øge det offentlige forbrug for at bøde på dette af frygt for at hyperinflationen fra 1920'erne skulle vende tilbage. Regeringens manglende handling medførte at befolkningen blev utilfreds og regeringen spillede således en vigtig rolle i at Adolf Hitler og nazistpartiet kunne få magten.