Martin Luther blev født i Eisleben i Thüringen. Ved dåben den følgende dag i St. Peter-Paulus-kirken  blev han opkaldt efter helgenen for 11. november, Martin af Tours. Familien sad i gode kår; hans mor, Margarethe Lindemann, kom fra et middelklassehjem, og hans far, Hans Luder, var bjergværksarbejder og drev en kobbermine. Familienavnet Luther blev stavet på forskellige måder: Lüder, Luder, Loder, Ludher, Lotter, Lutter, Lauther eller Luther. Luther selv blev døbt Martin Luder. Først i 1517 lader det sig dokumentere, at han havde ændret sit efternavn til Lutther og Luther; muligvis under indflydelse af, at han var begyndt at undertegne sig som "Eleutherius" – en latiniseret form af græsk έλεύθερος = "fri", "den frie". Et år efter Luthers fødsel flyttede familien til Mansfeld (ca. 35 km  fra Halle (Sachsen-Anhalt)), hvor hans far ikke kun drev miner, men også var landejer og lånte penge ud til 5 % rente.   Her blev Luther præget af hele den senmiddelalderlige folkefromhed med tro på hekse, djævle og anden overtro. Samtidig var han stærkt bundet til kirken. Han levede i og med kirken, som kirken levede i og med folket. Luthers uddannelse var tæt knyttet til kirken: Først latinskole i Mansfeld (1489-95) og i Magdeburg (1495-97), hvor han boede hos Brødrene af Fælleslivet og blev kendt med devotio moderna (den moderne fromhed); derefter skole i Eisenach (1498-1501). Fra 1501 studerede han i Erfurt og afsluttede i 1505 det filosofiske grundkursus som magister artium. Samme år døde to af hans brødre af pest. I familiens køkkenmødding i Mansfeld fandt man ved en udgravning 300 sølvmønter, der sandsynligvis er blevet kasseret, fordi man ikke turde beholde noget, de syge havde været i berøring med.  Tiden i Erfurt fik stor betydning for hans teologiske kurs. Her underviste munkene i den occamistiske-nominalistiske via moderna i filosofi og teologi,  som stod stærkt i Sachsen, og understregede den store afstand mellem Gud og verden. Nominalisterne afviste, at man kan tænke sig Gud og religiøse sandheder i forlængelse af verden og menneskelig fornuft; herved adskiller de sig stærkt fra skolastikkens anden retning, realismen (via antiqua). Luthers fars planer om at se Luther blive jurist blev brat ændret efter en stærk religiøs erfaring, sønnen gjorde 2. juli 1505 ved Stotternheim på vej til Erfurt, hvor lynet slog ned tæt ved Luther, så han bad om nåde og lovede at blive munk, hvis den hellige Anna (jomfru Marias mor og skytshelgen for minearbejdere og fødende kvinder) ville redde hans liv. Han havde også tidligere vurderet at gå i kloster, men var muligvis bekymret ved tanken på sin fars reaktion. Nyere forskning har afsløret, at han også var under pres fra sin far om at gifte sig. Tre af Luthers søstre og en bror var allerede bortgiftet til børn af velstående formænd, og åbenbart stod den 21-årige Luther for tur. Nu genfortalte han oplevelsen, som om himmelen havde taget afgørelsen for ham, skønt et løfte afgivet i dødsangst ikke var bindende; heller ikke efter middelalderens kanoniske lov. Mod sin fars vilje indtrådte han i augustinereremitternes kloster i Erfurt for at sætte alle sine kræfter ind på sin sjæls frelse. Det drejede sig om en reformeret gren af augustinereremitterne, en af senmiddelalderens tiggerordener, med et nært samarbejde med byens universitet, så klosterledelsen bestemte, at Luther skulle fortsætte sine studier, og fordybe sig i teologi. Luther tilbragte henved ti år i Erfurt, hvor universitetet var et centralt miljø for senmiddelalderens skoleteologi, især via moderna og Gabriel Biels strenge teologi. Efter prøvetiden modtog han præstevielse i Mariakirken den 4. april 1507 af hjælpebiskoppen af Mainz, Johann Bonemilch von Laasphe, som boede i Erfurt. Den 2. maj fejrede han sin første messe i augustinereremitternes kloster; men frygten for Guds vrede tyngede ham, selv om han fandt hjælp og trøst i sine bibelstudier. Som Luthers sjælesørger spillede augustinereremitternes generalvikar Johann von Staupitz en stor rolle.  Opholdet i Rom Luther fortsatte sine teologistudier i Wittenberg (1508/09), mens han underviste i filosofi og tog den teologiske doktorgrad. Augustinerne forlangte, at munkene foretog rejser parvis, og vinteren 1510-11 besøgte Luther Rom som rejsefølge for en munk, der skulle diskutere augustinereremitternes organisering, som der herskede uenighed om. Turen foregik til fods i to måneder, inden de var fremme i pavens by. Begge fik feber på egnen ved Po; muligvis malaria, som Luther mente sig helbredt af ved at spise granatæbler. Han skrev, at han første gang så Rom fra et bjerg; der var muligvis tale om udsigten fra Monte Mario. Fire år tidligere var bygningen af den moderne Peterskirke påbegyndt. Luther besøgte helt sikkert kirken Santa Maria del Popolo ved Piazza del Popolo; sandsynligvis boede han også i det tilknyttede logi, som tilhørte augustinerordenen. Opholdet i Rom gjorde Luther meget desillusioneret over den korruption, han var vidne til, og rokkede hans tillid til pavekirken. Under sit besøg i Scala santa (den hellige trappe) i Rom, hvor de troende stadig går opad på knæene, skal han have rejst sig, halvvejs oppe i trappen, og have sagt højt: "Hvem ved, om det er sandt?"  En plads i Rom blev dog i 2015 opkaldt efter ham. Efter ønske fra sin foresatte Johann von Staupitz overtog han stillingen som teologisk professor ved universitetet i Wittenberg i 1512.  Hans opgave var at forelæse over Bibelen. Han tog fat på forelæsninger over Salmerne (1513-15), Romerbrevet (1515/16), Galaterbrevet (1516/17), Hebræerbrevet (1517/18) og igen over Salmerne (1518/19).  "Tårnoplevelsen" I 1506 begyndte den katolske kirke et storstilet salg af "Petersaflad" for at finansiere bygningen af den nye Peterskirke, som Luther selv havde set under sit besøg i Rom. Især dominikanerordenen var involveret i salget, og ærkebiskop Albrecht var en stor forhandler, da han skulle betale paven for dispensationen til at oppebære to bispesæder - både i Mainz og i Magdeburg. Selv mord kunne man bekvemt nok købe sig tilgivelse for, samt for endnu ikke begåede synder. Luther var frastødt af denne sjakren og profiteren på den frygt for Guds vrede, han selv kendte til. Men så meldte indsigten sig ved den såkaldte Turmerlebnis (= "tårnoplevelse") i klosteret i Wittenberg. Selv fortæller Luther dog, at indsigten kom, mens han sad in cloaca (= på lokum).  Når man senere har talt om et tårn, kan det skrive sig fra, at datidens fornemme boliger ofte havde latrinen udenpå væggene, i små tårne. Luther boede i den periode i et lavt forhus uden tårne, hvor klostret vender ned mod Elben. Her foretog man i 2008 en udgravning af både af det opvarmede værelse, hvor Luther havde arbejdet, og af lokummet, som besøgende godt må tage et kig på, og hvor Luther blev slået af en sætning i Romerbrevet 1,17:  "For i det åbenbares Guds retfærdighed af tro til tro – som der står skrevet: "Den retfærdige skal leve af tro.""  Det slog ham, at den "Guds retfærdighed", som omtales i Rom 1,17, ikke er den strenge dømmende retfærdighed hos en Gud, som i ubønhørlig hårdhed holder dom over synderen, men tværtimod en nådens retfærdighed, som Gud skænker og ikke kræver af os, og som mennesket efter Romerbrevet modtager ved troen. Luther fandt en skænket og ufortjent retfærdighed, hvis indhold er Kristus og hans gerning som frelser.  En del lutherforskere betragter ikke "tårnoplevelsen" som det skelsættende punkt i Luthers udvikling, men påstår, at hans "reformatoriske opdagelse" voksede frem gradvis. Kirkehistorikere finder det sandsynligst, at selve det religiøse gennembrud og klarheden om det fandt sted omkring 1518. De bygger på Luthers egen angivelse i hans "store selvvidnesbyrd" fra 1545, hvori han siger, at erkendelsen kom til ham, før han forelæste over Salmerne anden gang 1518-19. Luthers overbevisning var, at frelsen skyldes troen alene; men troen er ikke menneskets egen præstation, men en nådegave fra Gud. Menneskets sola fide (troen alene) genspejler Guds sola gratia (nåden alene). Dermed bliver Gud også ansvarlig for frelsen, og afgør selv, hvem der skal modtage hans nåde; får man den, kan man ikke afslå. Derved sidder man med en prædestinationslære, hvor alt er forudbestemt. Luther anslog, at kun en tiendedel af menneskeheden var udset til frelse: "Det følger af Moselovens forskrifter om tiende," anførte han som bevis for den tanke. Andre gange talte han om kun én ud af tusind. Kristendommens kerne var for ham, at Jesus påtog sig Guds vrede som et sonoffer for menneskets arvesynd. Troen, der fører til frelse, drejer sig om troen på solus Christus (Kristus alene), og man skulle forholde sig fundamentalistisk til Bibelen og læse den helt bogstaveligt, solus scriptura (skriften alene). Kirkens fejl var netop, at den havde opbygget en institution, der ikke er nævnt i Bibelen, og tilføjet en bunke overtro, der heller ikke omtales, såsom aflad, pavedømme, helgener, mariadyrkelse osv.  Kamp mod afladshandelen (1517–1518) Som præst og sjælesørger i Wittenberg stødte Luther på dominikaneren Johann Tetzels overfladiske afladsforkyndelse med den sætning, som blev tillagt ham: Når pengene i kisten klinger, straks sjælen ud af skærsilden springer. Han forfattede på latin 95 teser som udgangspunkt for en diskussion af afladens brug og væsen. Den 31. oktober 1517 sendte han dem til Albrecht af Brandenburg (ved pavens dispensation ærkebiskop af både Magdeburg og Mainz), og biskoppen af Brandenburg, Hieronymus Schultz, og til Johann Lang i Erfurt og Christoph Scheurl i Nürnberg, sine lærde venner. Teserne angreb ikke selve afladen, men var en reaktion på dens misbrug, og på en groft materialistisk indstilling til den. Han imødegik den med sin nyvundne lære om troen som den afgørende faktor for menneskets frelse. I sit følgebrev til bisperne bad han om opklaring, og at afladsprædikanterne skulle pålægges tilbageholdenhed. Under en debat i maj 1518 i Heidelberg, tog Luther ikke selve afladen op til behandling, men derimod den teologi, som lagde grundlaget for afladen. De 95 teser blev sat op på døren til slotskirken i Wittenberg som en indbydelse til en akademisk drøftelse af sagen, fortalte Philipp Melanchthon i 1546. Nogle forskere betvivler, at Luther faktisk slog sine teser op på kirkedøren. Der er hverken tidspunkt eller navn på teserne, som der normalt var, hvis de skulle hænges op. I øvrigt var det ikke professorerne selv, der slog bekendtgørelser op; det fik de en student eller vagtmester til. Scheurl lod teserne oversætte til tysk og fik dem trykt, hvorved kendskabet til dem udbredtes takket være den nyopdagede bogtrykkerkunst. I løbet af få uger blev de spredt i hele Tyskland, og i løbet af få måneder over hele Europa. I 1500 var et trykkeri en sjældenhed, men inden 1530 var mere end 10.000 religiøse skrifter trykt i Europa i op mod ti millioner eksemplarer - især protestantiske skrifter, men snart også katolske.  Reaktioner på Luthers teser Offentliggørelsen af teserne fik en uventet virkning til Luthers oprigtige forskrækkelse. Det viste sig, at der var en vidt udbredt uvilje og harme over den usalige handel, som Rom, ærkebiskop Albrecht og Fuggernes bank drev med afladen, og som dominikanerne var håndlangere for. De fleste opfattede Luthers teser som en åben protest, og så ikke noget dybere teologisk i dem. Ærkebiskop Albrecht værdigede ikke Luther et svar, men indklagede ham for Rom. Ærkebiskoppen led et betydeligt økonomisk tab, da afladsforkyndelsen måtte afbrydes: han fik ikke den fortjeneste, som han var blevet lovet af Fuggernes bank. I juni 1518 åbnede pave Leo 10. en kætterproces mod Luther i Rom. Luther havde søgt samtale og diskussion, men var meget lidt tilfreds med sine "samtalepartnere". I Tyskland engagerede Tetzel sig kraftigt også for at forsvare sig mod det, han opfattede som et fortegnet billede af sin forkyndelse. Den romerske kurie deltog efter nogle måneders forløb, men dialogen gik hurtigt i stå, fordi Luther blev mere og mere afvisende over for sin romerske modpart Mazzolini  – eller Prierias – og til sidst undlod at svare ham.  Luther for Cajetan (1518) Det var meningen, at Luther skulle forsvare sig i Rom. Men kurfyrst Frederik den Vise af Sachsen, der havde grundlagt Wittenbergs universitet i 1502, udvirkede, at Luther i stedet blev afhørt i rigsdagen i Augsburg af kardinal Cajetan. De to mødtes første gang den 11. oktober 1518. Luther nægtede at tilbagekalde noget og rejste i hast tilbage til Wittenberg, hvortil han ankom på årsdagen for de 95 teser. I løbet af det år havde han vundet megen støtte hos fyrsterne. Han klagede over kardinalen til paven. Dermed var alt for alvor sat i bevægelse. Paven engagerede sig direkte i spørgsmålet med bullen Cum Postquam (8. november 1518), hvori han forklarede den katolske afladslære og vedgik misforhold inden for afladshandelen, men modsagde Luthers principielle standpunkter. Den 28. november 1518 appellerede Luther til et almindeligt kirkemøde. Han opfattede situationen som truende, og kort tid efter tilbød han at gå i eksil for ikke at sætte kurfyrsten og Sachsen i et dilemma. Men kurfyrst Frederik bestemte sig den 18. december 1518 for at holde hånden over ham. Også den pavelige udsending Karl von Miltitz kom i dialog med Luther i 1519, uden at det førte til noget varigt resultat. I foråret 1519 havde Luther også fået læst Lorenzo Vallas afsløring af "det konstantinske gavebrev"  som et falsum. Pavedømmet stod dermed uden sin påståede legitimitet, og derfra var spranget ikke langt for Luther til at se paven som den skinbarlige Antikrist. Kurfyrst Frederiks sympati fik afgørende betydning for Luther, men de to mødtes aldrig; hofkapellan Georg Spalatin formidlede kontakten dem imellem, og det var nok meget godt, for kurfyrsten var en førende samler af relikvier, som han havde 19.013 af, og udstillede frem til 1522; delvis grundet fortjenesten på pilgrimmene, der valfartede til Sachsen for at se dem. Paven havde også givet kurfyrst Frederik ret til at sælge de besøgende aflad, hvor ét besøg betød en forkortelse på 100 år af den besøgendes fremtidige ophold i skærsilden. Ialt havde paven givet licens til et salg af aflad for 1.902.202 dage.  Luthers holdning til paven skærpes Før disputatsen skrev Luther 3. marts 1519 i et brev til pave Leo 10., at "for Gud og hans skabning vidner jeg, at jeg ikke har ønsket, ej heller nu ønsker, at rokke ved eller undergrave den Romerske Kirkes eller Deres Helligheds myndighed". Men lidt senere skrev han, at han var "usikker på, om paven er Antikrist eller hans apostel". Og i februar takkede han Scheurl for det krasse kampskrift mod paven, som han havde tilsendt ham (Julius' og St. Peters dialog) med ordene, at han var meget fristet til at oversætte det til tysk for folkets skyld.  Men efter disputatsen gav Luther uden omsvøb udtryk for, at paven var Antikrist, Kristi onde modstander, som førte menneskene ud i elendighed, fordi han havde sat sig selv i Kristi sted og dermed udfordret Guds vrede. Med tiden forstærkedes disse forestillinger hos Luther: Paven blev for ham Antikrist i egen person.  Det endelige brud Efter at pave Leo 10. havde truet Luther med kirkens band, fuldførte Luther bruddet den 10. december 1520 ved at arrangere en offentlig bogbrænding af bullen i Wittenberg. Samtidig brændte han også sine modstanderes skrifter, de kirkelige retsbøger og selve bandtruslen; en handling, han senere skrev et forsvar for. Man kan derfor med god ret hævde, at dagen snarere er den egentlige reformationsdag end opslaget af teserne 31. oktober 1517. Han prøvede sogar at få fat i eksemplarer af skolastikerne Thomas Aquinas' og Duns Scotus' skrifter for at brænde dem, men ingen ville bidrage til det hærværk. Den 3. januar 1521 blev han bandlyst i Rom ved bullen Docet Romanum Pontificem.  Rigsdagen i Worms (1521) Luthers popularitet i Tyskland var stærkt stigende, både blandt fyrster og i brede lag af befolkningen. Men den nye kejser Karl 5., som var blevet kronet i Aachen den 23. oktober 1520, havde til hensigt at rejse en rigssag mod ham, så snart han var blevet bandlyst af kirken. Kejseren indkaldte rigsstænderne til rigsdag i Worms. Kun efter pres fra Frederik den Vise af Sachsen gik han med til, at Luther først skulle udspørges på rigsdagen. I marts gav kejseren Luther 20 dages frit lejde til og fra Worms. Hans rejse dertil, ledsaget af tro medarbejdere som Justus Jonas, var et triumftog, og han prædikede for folket i Erfurt, Gotha og Eisenach. Luthers indtog i Worms den 16. april 1521 var højtideligt ledet af den kejserlige herold. Det gav ikke indtryk af, at det var en slagen mand, som ankom. Den 17. og 18. april stod han frem for rigsdagen og fastholdt og forsvarede sine skrifter. ("Jeg hverken kan eller vil tilbagekalde noget, for det er hverken sikkert eller tilrådeligt at handle mod ens samvittighed. Så hjælpe mig Gud. Amen." ) Kejseren holdt næste dag en tale, hvori han beklagede, at han havde tøvet med at tage forholdsregler mod Luther. Han bekræftede Luthers frie lejde, men erklærede, at han herefter ville betragte ham som kætter, og opfordrede rigsstænderne til at gøre det samme. I slutningen af april forlod Luther Worms og blev efter aftale "bortført" af kurfyrst Frederiks folk og bragt i sikkerhed på borgen Wartburg den 4. maj.  Worms-ediktet Luther blev nu erklæret fredløs ved kejserens Worms-edikt. Ediktet rejste rigssag mod ham og hans tilhængere. Det indeholdt også fordømmelser af ham og erklærede ham for kætter på grund af hans afvisning af den katolske kirkes lære; især af sakramenterne, af messen og hans kritik af pavedømmet, koncilerne og en række kirkeskikke. Luther blev desuden anklaget for at opildne til strid og ødelæggelser. Ediktet blev først offentliggjort på rigsdagens sidste dag, efter at mange var rejst. Forsøg på at udvirke en udlevering af Martin Luther slog fejl, fordi han allerede var i sikkerhed på Wartburg. Det blev også vanskeligt at gennemføre ediktet senere: Kejser Karl, som havde kæmpet for gennemførelsen af ediktet, blev væk fra Tyskland i hele ni år. Imens kunne Luthers lære uhindret slå rod.  I tilflugt på borgen Wartburg (1521–1522) Luthers ophold på Wartburg fra april 1521 til marts 1522 var en ny vigtig oplevelse borte fra klosterlivets religiøse rutiner og andre ydre forpligtelser. Han havde nu tid til egne projekter og eksistentielle og teologiske refleksioner. Under pseudonymet "junker Jörg" rejste han af og til rundt i omegnen, og blev bedre kendt med den almindelige tyskers vilkår og ikke mindst sprogbrug. Allerede i foråret 1521 havde en enkelt præst giftet sig. Luther havde rost ham for det, skønt det stred mod rigets love. Mens Luther holdt sig i skjul, rullede reformationen videre. Stadig flere ordensfolk forlod deres klostre. I januar 1522 gav ledelsen for augustinereremitterne i Weimar tilladelse til, at alle medlemmer kunne træde ud af ordenen, og snart var deres tyske provins helt opløst. Nu blev det til en regulær klosterflugt, og mange steder lukkede hele klostre.  Luther-bibelen På Wartburg tog Luther fat på sin oversættelse af Bibelen til tysk. Med hjælp fra Melanchthon, hofkapellan Spalatin og andre fuldførte han sin oversættelse af Det Nye Testamente fra græsk til tysk i 1522. Det meste af arbejdet havde han gjort på kun elleve uger under opholdet på Wartburg, hjulpet af Erasmus af Rotterdams nye græske udgave af Det Nye Testamente fra 1516. "Luther-bibelens" sproglige kvaliteter kom til at betyde meget for udformningen af et tysk fællessprog, og er blevet kaldt "en sproglig genial personlig præstation" (Josef Lortz). Den sproglige kraft og oversætterens berømmelse gjorde, at den snart blev vidt udbredt. Luther regnes som ophavsmand til stående udtryk som "at bide tænderne sammen" og "en ulv i fåreklæder", der fik indpas gennem bibellæsning på modersmålet. Førsteudgaven, den såkaldte september-udgave (Septembertestamentet, udgivet og trykket af Lucas Cranach den Ældre), blev så hurtigt udsolgt, at en ny udgave måtte trykkes allerede i december. Luther havde snydt lidt, og tilføjet et "alene" i teksten i Romerbrevet 3,28, for at der skulle komme til at stå "tro alene". Originalteksten siger kun: "For vi mener, at et menneske gøres retfærdigt ved tro, uden lovgerninger."   Oversættelsen var fra et filologisk synspunkt uden sidestykke i tysk sproghistorie; med ét slag skabte den grundlaget for højtysk (Hochdeutsch). Men den indeholdt teologisk tendentiøse fejl, som gjorde det nødvendigt med reviderede udgaver. Foruden at være en bibeloversættelse, var den et angrebsvåben mod den gamle kirke, og indeholdt også illustrationer, som gjorde nar af pavedømmet. Oversættelsen af Det Gamle Testamente tog længere tid og var først færdig i 1534. Her havde Luther uden videre udeladt et antal bøger, fordi de ikke passede ind i hans teologi. Mere betød hans egne ord om sola scriptura ikke for ham.  Wartburg-postillen Mens Luther var på Wartburg, udarbejdede han Wartburg-postillen. (En postil er en samling prædikener over alle kirkeårets evangelietekster og epistler, som præsterne i nødstilfælde kunne læse op fra prædikestolen under gudstjenesten, eller bruge i deres prædikenforberedelse.) Luther udarbejdede den på opfordring af Frederik den Vise. Den udkom i to dele: prædikenerne til advent (Adventspostillen 1522) og jul (Julepostillen 1522). Først i 1525 fortsatte arbejdet med prædikener til og med langfredag (Fastepostillen 1525). Med kollegers bistand udkom prædikenerne til resten af året i 1526; den del kaldes Roths sommerpostil efter redaktøren Roth.  Nye kampskrifter Samtidig forfattede han små lejligheds- eller kampskrifter, som Om munkeløftet, hvor han kritiserede katolsk lære og katolske skikke, og Munkestanden om cølibatet, messeofferet, den præstelige tjeneste, osv. Hans svar på kritik fra fx Latomus af Leuven, Hieronymus Emser, og det teologiske fakultet ved universitetet i Paris, er ofte af grov karakter. Hans kommentar til den nyudsendte pavelige skærtorsdagsbulle In coena Domini på tysk spiller på utilsløret folkelig humor og krydsede også grænserne for religiøs anstændighed. Den ligefremme form og tone bidrog til at skærpe debatten, men Luther forsvarer sin stil i indledningen Om den trælbundne vilje.  Billedstormen i Wittenberg og bruddet med Andreas Karlstadt (1522) I Luthers fravær forgrenede reformationen sig i ulige retninger. I december 1521 kom det til tumulter i Wittenberg, da billedstormere som Andreas Karlstadt påberåbte sig særlig inspiration fra Helligånden. Uden fyrstens accept angreb de barnedåben og anstiftede vidtgående uro. I marts 1522 kaldte vennen Melanchthon i panik Luther tilbage fra eksilet på Wartburg for at genoprette ro og orden. Han rettede massiv kritik mod sin gamle kampfælle Karlstadt, og erklærede en række af hans reformer for ugyldige eller forhastede. Karlstadt fik forbud mot at prædike og publicere, og striden mellem de to pågik frem til sommeren 1523, da Karlstadt blev fordrevet fra Wittenberg. Heller ikke "profeterne" fra Zwickau blev tålt. Det var et følge af 72 unge nyvakte, anført af væveren Nikolaus Storch, Thomas Drechsel og Markus Stübner; sidstnævnte gav sig ud for at kunne læse tanker. De var populære hos almuen i hjembyen Zwickau, men ikke hos byens gejstlige, og fandt sig snart på flugt til Wittenberg, hvor de dog heller ikke blev mødt med forståelse, selv om de praktiserede den fundamentalistiske, bogstavtro bibellæsning, som Luther selv havde anbefalet. Baseret på Luthers idé om "det almindelige præstedømme" afviste "Zwickau-profeterne" både verdslige og kirkelige myndigheder. Luther støttede begge myndigheder og påstod, at det var Satan, der talte gennem de unge. Disse stridigheder resulterede i, at han fremlagde sin lydighedslære i skriftet Om verdslig øvrighed og hvorvidt man skylder at adlyde den. Luther fik fuldt op at gøre med "sværmerne" i Wittenberg. Til dem havde Thomas Müntzer sluttet sig. De påberåbte sig, at Gud ikke bare har åbenbaret sig ved "Skriften alene" (sola scriptura), men lige så meget gennem det "indre lys", det "åndelige ord". Under bondekrigen blev den strid yderligere skærpet.  Bruddet med Erasmus om viljens frihed, 1525 I de første år fik reformationen støtte fra mange humanister, mens Erasmus af Rotterdam tøvede med at tage stilling. I 1524 blev det klart, at Erasmus definitivt sagde nej. I sit værk De libero arbitrio (1524 – Om den frie vilje) analyserede han Luthers overdrivelser om den menneskelige friheds begrænsninger. Luther tog ham det ilde op og svarede med De Servo Arbitrio (1525 – Om den trælbundne vilje), hvori han ikke bare angreb Erasmus' værk, men også Erasmus personligt.  Konsolidering af reformationen (1526-1530) I de følgende år tog den nye kirke form i Sachsen. Luthers gudstjenesteordning blev indført i 1526 (Deutsche Messe und Ordnung des Gottesdienstes). Fra oktober 1528 til januar 1530 var han engageret i kirkevisitationer, som gav den saksiske kirke sin form. Han arbejdede også videre på sin bibeloversættelse og var en fremragende salmedigter.  Bruddet med Zwingli (1529) I 1529 kom det endelige brud mellem den saksiske reformation og de svejtsisk/sydtyske  reformatorer. På rigsdagen i Speyer 1529 blev det endelig vedtaget at iværksætte Worms-ediktet, der forbød udbredelsen og læsningen af Luthers skrifter. Da fremlagde syv fyrste og fjorten byer en åben protest mod katolsk tvang. For første gang kaldtes de protestanter. Philipp 1. af Hessen forsøgte at mægle og indkaldte til religionssamtaler i Marburg i oktober. Projektet strandede på uenigheden mellem Luther og Zwingli om nadveren: Luther holdt fast på Kristi reelle og legemlige nærvær i nadverens brød og vin, mens Zwingli (som senere Calvin)forstod det symbolsk. "De har en anden ånd end os", sagde Luther ved bruddet.  Luthers Lille og Store Katekismus (1529–1530) Under sine rejser rundt til menighederne for at vurdere folkets religiøse opdragelse indså Luther, at forholdene var elendige. "Almindelige mennesker, særlig i landsbyerne, har overhovedet ikke nogen kundskab om kristen lære" (forord til Den Lille Katekismus). Derfor udarbejdede han sin Lille og sin Store Katekismus, udgivet i 1529 og 1530.  Augsburgske bekendelse, Rigsdagen i Augsburg (1530) Bruddet med zwinglianerne indebar, at de saksiske (lutherske) og sydtyske stænder fremstod med hver sin bekendelse under rigsdagen i Augsburg i 1530. Den saksiske augburgske bekendelse (Confessio Augustana) var udarbejdet af Luther og hans dygtigste teologiske medarbejder og ven Philip Melanchthon. Den blev oplæst på rigsdagen den 25. juni 1530 og fremlagde den nye lære så upolemisk som muligt. De nedtonede forskellene til den katolske lære, og fastholdt alene den reelle uenighed i de helt centrale spørgsmål. Sydtyskerne medbragte Confessio Tetrapolitana (= de fire byers bekendelse, dvs. Strasbourg, Memmingen, Lindau og Konstanz). Den bandlyste Luther kunne ikke selv være til stede på rigsdagen, men fulgte nøje med fra borgen Coburg, hvor han pr. brev var i kontakt med sine tilhængere. Han frarådede at give yderligere indrømmelse til de svejtsiske protestanter og katolikkerne. "Jeg bryder mig slet ikke om, at vi forhandler om enhed i læren, for det er umuligt, så længe paven ikke vil give afkald på sit pavedømme ... Håber vi nu at omvende paven til sandheden?" skrev han til den saksiske kurfyrste, som var i Augsburg. Man fulgte i stor udstrækning Luthers råd fra Coburg. Landgreve Philip af Hessen forlod Augsburg i protest; Melanchthon var mere usikker. Forhandlingerne brød sammen. Rigsdagen blev afsluttet 23. september 1530 med et skrift, der krævede, at protestanterne inden 15. april 1531 skulle give deres tilslutning til den katolske lære på de punkter, som stadig stod åbne. De protestantiske stænder protesterede igen.  Luther fastholder sin kurs Også i de følgende år holdt Luther igen og frygtede, at "eftergivenhed" kunne true den evangeliske friheds fremtid. I denne ånd forfattede han i 1537 de schmalkaldiske artikler (efter Schmalkalden-forbundet, et forsvarsforbund oprettet af protestantiske fyrster og byer i 1531). I 1541 afviste han mæglingsforslag fra Regensburg, og i 1545 protestantisk deltagelse på Tridentiner-koncilet.  Philip 1. af Hessens "dobbeltægteskab" Luther var bevidst om betydningen af at holde sig gode venner med de reformatoriske fyrster. Det viser hans håndtering af Philip 1. af Hessens ønske i 1539 om at lade sig skille for at gifte sig med sin elskerinde. Luther var så meget imod en skilsmisse, at han hellere så, at fyrsten indgik et dobbeltægteskab (bigami). Luther mente ganske vist ikke, at han kunne gøre flerkoneri legalt, men han syntes heller ikke, han kunne forbyde fyrsten det. Bigami var nemlig tilladt efter Moseloven og ikke udtrykkelig forbudt i evangelierne. Det omstridte ægteskab blev indgået i marts 1540. Danske konger kunne henholde sig til afgørelsen. I Eisenach (Eisenacher Konferenz 1540) mødte Luther landgreven, som ikke mere ville holde sin bigami skjult. Luther rådede ham ikke kun til fortsat hemmelighold, men ovenikøbet til at "lyve stærkt" om sagen (stark zu lugen) med den begrundelse, at "en lille løgn var bedre end at udsætte sig for så meget markskrigeri". Ifølge Luther ville en "nødløgn eller nytteløgn eller hjælpeløgn ikke være mod Gud" (...ein notlugen, ein nutzlugen, hilflugen zu thun, wer nicht widder Gott.) I et brev til landgreven erklærede han sig indforstået med brug af nødløgn, for Jesus sagde jo selv, at Sønnen kender ikke timen ("Men den dag eller time er der ingen, der kender, hverken englene i himlen eller Sønnen, men kun Faderen." Markusevangeliet 13,32); og som skriftefader var Luther også fri for at skulle røbe noget om sagen. I sin Geschichte der deutschen Reformation skriver Frederick von Bezold, at det mest umoralske af det hele lå i, hvordan Luther, der en gang havde været besluttet på at ofre sig selv og hele verden hellere end sandheden - kunne stille sig tilfreds med en så ynkelig retfærdiggørelse for at være løbet fra sine egne principper.  Kampskrifterne fra Wittenberg skærpes Bortset fra kortere rejser, særlig til kurfyrstens hof i Torgau og i 1539 til Leipzig, hvor hertug Henrik indførte reformationen, opholdt Luther sig det meste af tiden i Wittenberg, hvor han blev opsøgt og rådspurgt af mange. Samtidig blev hans fysiske plager mere og mere påtrængende; ved sin død vejede han 150 kilo. Han døjede med problemer fra hjerte og mave, nyresten, hals- og ørebetændelser, leddegigt, sår på benene. Han plagedes også af depressioner, og under et pestudbrud i området havde han stærke forventninger om sit snarlige endeligt. Til trods for sine lidelser fortsatte han med at prædike, forfatte traktater og skrifter, og vandt sig selv en plads som en af Tysklands mest populære og produktive forfattere. Forfatterskabet vidner om store humørsvingninger: hans polemik mod Henrik 8. af England og senere mod Heinrich 2. af Braunschweig-Wolfenbüttel er blandt det skarpeste, han har skrevet.  Luther og jøderne I 1523 skrev Luther Dass Jesus Christus ein geborener Jud sei, hvor han ved at påpege, at Jesus var født af en jødisk mor, håbede at vinde jøder for kristendommen, efter at han var lykkedes i at omvende rabbiner Jakob Gipher. Men da Luther i 1526 oplevede at tale for døve ører, da han ville omvende tre rabbinere, gik han over til at mene, at jøderne efter templets ødelæggelse var ophørt med at være Guds udvalgte folk, og i stedet som Guds straf var i diaspora. Omkring 1500 var der måske 40.000 jøder i det tysk-romerske kejserrige nord for Alperne, omkring 0,2 % af befolkningen. Alligevel udsendte han i 1543 to større antisemitiske skrifter. Om jøderne og deres løgne  henviser til, at jøderne samme år var fordrevet fra Bøhmen, hvorfra nogle var kommet til Sachsen. Luther var uforsonlig: "Jeg vil give mit trofaste råd...at man sætter ild til deres synagoger eller skoler og dækker det, der ikke vil brænde, til med jord, så intet menneske til evig tid kan se hverken sten eller slagger af det længere." Jødisk tro var for ham en art djævletilbedelse, hvor de "må kigge djævelen ind i hans sorte, mørke, bagerste løgnehul og tilbede hans stank." Det begrundede Luther med, at jøder angiveligt påstod, at jomfru Maria havde undfanget Jesus under sin menstruation, hvad der var forbudt efter Moseloven. Efter Luthers opfatning ville et sådant barn også blive vanskabt eller tilbagestående. "Med dette ønsker jøderne at forulempe os kristne ved at sige, at vi som Messias tilbeder en idiot eller dæmon."  Han angreb også jøderne for at bedrive åger, der for Luther ikke kun var udlån mod renter (som hans far selv havde praktiseret), men også salg af overprisede varer. Jøderne skulle fratages sin hellige skrifter, og deres rabbinere under dødsstraf forhindres i at undervise. De skulle nægtes adgang til vejene; deres penge og guld konfiskeres; og unge og stærke jøder og jødinder sættes til tvangsarbejde. Hvis fyrsterne ikke var villige til at gribe ind overfor jøderne, skulle man ikke følge øvrigheden, men selv tage affære og "måske samle en rytterafdeling". Her så Luther pludselig bort fra sin egen lydighedslære. I Polen havde jøderne haft trosfrihed siden 1246, og pave Clemens 6. havde i 1346 indskærpet, at jøder ikke skulle dræbes som skyldige i den sorte død. Johann Reuchlin (i øvrigt Melanchthons grandonkel) havde omkring 1500 protesteret mod beslaglæggelse af jødernes hellige skrifter, hvad Luther altså ivrede for at gennemføre. Krystalnatten 10. november 1938 fandt sted på Luthers fødselsdag. Martin Sasse, luthersk biskop i Thüringen, skrev i forordet til genudgivelsen af Om jøderne og deres løgne, at "dermed krones Førerens gudsvelsignede kamp for den fuldstændige befrielse af vort folk.  I 1949 forklarede den tyske krigsforbryder Erich Koch  en sovjetisk forhørsdommer: "Jeg havde det synspunkt, at nazismens idé måtte udvikles fra en grundlæggende preussisk-protestantisk livsholdning og fra Luthers ufuldførte reformation.  Et sidste angreb på pavedømmet Luther skrev i februar 1537, da han havde så store nyrestenssmerter og troede, han skulle dø, som et sidste ønske til de protestantiske fyrster, at de måtte være standhaftige i deres kritik af paven. Blandt andet skrev han på vers "Levende var jeg din pest; når jeg dør, bliver jeg din død, pave" (Pestis eram vivus, moriens ero mors tua, papa). Han håbede blot at leve indtil pinse, så han kunne nå at færdiggøre et nyt skrift mod paven. Men han fik næsten ti år til, og i 1545 blev han færdig med sit kraftigste antipavelige skrift, Wider das Papsttum vom Teufel gestiftet ("Mod pavedømmet indstiftet af djævelen"). Sproget er noget af det voldsomste fra Luthers pen. Han fik Lucas Cranach til at dekorere skriftet med karikaturer i træsnit af Rom og paven. Pave Paul 3.s familienavn var Farnese, som Luther "oversatte" til tysk Fartzesel (= prutteæsel). I teksten stiller han spørgsmål ved, hvorfor fyrsterne, der er indsat af Gud, tåler "den slags fra en rådden vom, det store paveæsel og prutteæsel i Rom?" Over 3-4 sider omtales Paul 3. som "paveæsel", "æselpave", "prutteæsel", "prutteæselpave", "paveprutteæsel", "æselpruttepave", "æselpaveprut" og "prutteren i Rom". Dertil afgør Luther, at katolikkernes "gudsbespottelse og afguderi" gør dem fortjent til, at man river deres "tunger bagud af halsen og nagler tungerne til galgen på rad og række, på samme vis som deres segl hænger på rad og række under deres buller. Selv om dette egentlig er altfor mildt."  Det ene af Cranachs ledsagende træsnit viser kardinaler med knækkede nakker, dinglende fra galgen, hvor deres udrevne tunger sømmes op.  Luthers død (1546) Det sidste Luther udrettede før sin død, var et forsoningsværk. Det gjaldt en strid mellem de to grever i Mansfeld, Albrecht og Gebhard. Derfor rejste han dertil den 23. januar 1546. Under rejsen blev han syg, og han var svag, da han blev indlagt på herberget i Eisenach. Til trods for svækkelsen holdt han fire prædikener. Han blev i sengen, og dagen efter, den 18. februar 1546, døde han i sin fødeby Eisleben. I sin allersidste prædiken i Wittenberg kort tid inden sin død tog Luther endnu et opgør med sin ærkefjende fornuften: "Hun er den værste hore, djævelen har." Naturlig nok var fornuften for Luther et hunkønsvæsen. Er man ikke troende, kan man ifølge Luther trods alverdens fornuft ikke nå frem til nogen sandhed: "Derfor forbliver de altid løgnere, for troen alene giver sandfærdige mennesker." Da en borger i Wittenberg blev anklaget for ateisme og tilstod for byrådet, at han ikke havde været til nadver i 15 år, afgjorde Luther, at blev der ingen bedring, ville han personligt bandlyse manden, der "skal behandles som en hund[...)Hvis han dør sådan, skal han begraves på møddingen som en hund." Luther opfordrede den troende til at "stikke øjnene ud på sin fornuft". Han var oprørt over, at gendøberne fremstillede fornuften til troens lys, der skulle lede dem på den rette vej, for ifølge Luther vil fornuften "lyse som lort i en lampe(...)for fornuften kæmper mod troen". På en af sine sidste rejser opdagede han jøder i Rissdorf udenfor Mansfeld. Det må have givet ham panik; måske pga. rygter om jødisk omvendelse af kristne i Mähren; eller måske tænkte han sig, at hans forkølelse var påført ham af jødernes trolddom. I et brev til sin kone 1. februar 1546 skrev han, at han måte sørge for at få jøderne fordrevet. Grev Albrecht havde allerede erklæret dem fredløse. "Om Gud vil, skal jeg hjælpe grev Albrecht fra prædikestolen og også lyse dem fredløse." I stedet døde han forinden. Båren blev bragt til Wittenberg den 20. februar, og begravelsen fandt sted i Slotskirken. Johannes Bugenhagen holdt talen. På kobberpladen over hans grav står der, at han blev 63 år, to måneder og ti dage gammel. Denne oplysning er fejlagtig og skyldes måske en sammenblanding med datoerne fra Melanchthon, som ligger begravet ved siden af. Martin Luther blev 62 år, tre måneder og otte dage gammel.  Demokratikanonen Luther indgår i Demokratikanonen fra 2008. Det står i modstrid til, at Luther - i kontrast til det engelske Magna Carta, den polske Sejm, den nordiske ordning med tingsteder, græsk demokrati, den ungarske "gyldne bulle" og de spanske Cortes Generales - anbefalede tyranni som den bedste styreform: "Ingen kan regere så godt som tyrannerne; de er den lænke, der er bundet om hundens hals."  Biskop Hans Wandal anførte da også, at Luther med sin lydighedslære kom med den teologi, der bedst tjente enevælden. Andre reformatorer og katolicisme åbnede for helt andre, farlige idéer om folkestyre og valg af fyrste. Som Luther selv udtrykte det: "Det er djævelens og pavens skyld, og fyrsternes, at der ikke er nogen styring, så enhver gør, som han vil. Hvis der var knytnæve og tvang ligesom dengang, så ingen kunne mukke uden at få en næve i hovedet, så ville være være gået meget bedre."  Men Luther havde jo selv gjort, som han ville, fordi han ikke ville underordne sig tvang, pres eller påbud fra øvrigheden.  I 1532 sagde han: "Den som sætter sig op mod mig(...)han skal og må være fortabt. Jeg vil have ret, for min sag er Guds sag og Guds ord. Ergo må de, som er imod mig, gå til grunde."