Viktor flyttede til Sydfrankrig for at arbejde med litografi og male i det lys, der havde fængslet Van Gogh. Han blev grebet af lydene i den provencalske natur, han blev i 1962 lydmaler for at gøre Luberon bjergmassivet til den vibrerende substans i sit værk, idet han brugte naturlydene som sine farver. Uden nogen som helst kontakt med den konkrete musiks udvikling søger han sine lydkoncerter i naturen. Han betragtes sommetider som en pioner indenfor « field recording », en forløber for lydøkologien.   Viktor arbejdede og levede hen ved 50 år i en gammel hyrdegård i Luberon massivet tæt på Regalon kløften, beliggende i kommunen Cheval-Blanc, departementet Vaucluse. Den utæmmede natur, der omgav ham, gjorde han til sit fonografiske og fotografiske atelier under åben himmel, da han fik lejlighed til at benytte de første bærbare båndoptagere. Fra den første minikassette (Philips, 1963) til den tosporede Nagra (1971) vedblev han at fikse og opfinde sit eget lydværktøj til at optage og filme det usynlige eller oversete liv i naturen (insekter, kaninens drømmerier i bunden af sin hule, gedehamsene på loftet), det uendeligt små (den stadigt pågående erosion, orme i en frugt, aspargesernes vækst), det flygtige (årstidernes vekslen, cikadens hamskifte) og det umålelige (Duranceflodens vande, bjergenes ekko). Vi taler her om poetiske studier i insekternes liv og fantasiens geologi, som han udfører med uhørt teknisk snilde og vedholdenhed. Når han bruger sit lydapparatur på omgivelserne, praktiserer Knud Viktor en lydkunst, en nutidig kunstnerisk genre, der per definition er tværfaglig. I 1963 påbegynder Knud Viktor en serie kaldet « Lydbilleder », som i tid ligger forud for Luc Ferraris Lydlandskaber. Knud Viktors eksperimenterende arbejder gør ham til en forløber for vor tids fonografi eller lydskrift. Han betragtede sig selv som lydmaler, paa samme måde som Yann Paranthoën skulle kalde sig lydskulptør. Hans arbejde offentliggøres til at begynde med af 'L’Oiseau Musicien' (den musikalske fugl) i form af to 33’ grammofonplader fra 1972. Den kendte ornitolog og specialist i optagelser af fuglestemmer Jean-Claude Roché knytter en kort tekst til pladerne. Vi kan ligeledes nævne en piratudgave af en CD, der cirkulerer blandt kendere. Knud Viktor bliver efterhånden et kendt navn i 1970'erne og 1980'erne, blandt andet ved at deltage i festivals (video og samtidsmusik) og gennem sin medvirken i radioprogrammer – i særdeleshed på France Musique og France Culture, takket være den interesse, som Louis Dandrel og Laure Adler viser ham.      « Luberonsymfonien » fra 1970'erne betragtes af mange som hans mesterværk. Ordet symfoni indebærer ikke nogen musikalsk struktur, Knud Viktor komponerer ikke musik men lydgenstande; forskellen ligger mere på det erkendelsesmæssige plan end paa det estetiske, hvilket visse specialister har lagt vægt på at vise.   I 1989 bestiller byen Melle i departementet Deux-Sèvres to opstillinger, de eneste man stadig kan opleve : « Eclats d’argent » (Sølvsplinter) og « Allo la Terre » (Hallo Jord). Den første præsenteres i en nedlagt sølv[Minedrift|[mine]], en af Europas kendteste geologiske seværdigheder – De frankiske kongers sølvminer. Det drejer sig om en lydvandring på 320 meter i minegangene, hvor man kan høre, hvordan man sprængte klippestenen eller blot vandet risle, etc. Datidens borgmester i Melle, Jean Bellot, og Knud Viktor modtog sammen Turistfornyelsens Grand Prix.  Den anden opstilling består i tre telefonbokse drevet af solenergi, hvor man ved at løfte røret hører forskellige livsrytmer: en kanin, der drømmer, snorker og sukker, eddikefluers kærlighedssang eller to snegle, der gumler på salat.      Dette var de to eneste bestillinger, Knud Viktor modtog fra officielt hold. Alligevel har hans værk haft en væsentlig udstråling, og det anerkendes nu af lydkunstnere som et foregangsarbejde. Til at begynde med virkede Knud Viktors lydbilleder alt for radikale, de afviste jo enhver tanke om at være musik. Hans værk var snarere en slags genkomposition, hvilket nu er blevet  indlysende for de kunstnere, der interesserer sig for lyd i almindelighed. Nye navne som Johannes Sistermans, Andreas Bick, Gilles Aubry m.fl. er udtryk for, at lydkunsten er blevet en ny strømning i nutidskunsten.    I 2009 organiserede Réattu Museet i Arles en Knud Viktor udstilling, hvor hans 'Luberonsymfon' kunne opleves ammen med ti forskellige jordlyde. Udstillingens katalog rummer lyduddrag, herunder et uddrag af 'Image 10', som afsluttede en serie påbegyndt i 1963.  I 2012 blev udstillingen « Horizonic », oprindeligt skabt i Island og tilegnet nordiske lydkunstnere, vist på Kunstakademiet i Caen, hvorfra den senere skulle rundt i Frankrig. Gassendi Museet i Digne-les-Bains, departementet Alpes-de-Haute-Provence, besidder ligeledes  tre af Knud Viktors telefonbokse.  Den 10. juni 2013 bliver Knud Viktor kørt ned af en bil på gaden i København, hvor han havde valgt at leve fra 2010. Denne artikel er en oversættelse af den oprindelige artikel på fr.wikipedia.