I senmiddelalderen refererede de latinske ord «Natio Hungarica» og «Hungarus» til alle adelsmændene i kongeriget. Indbyggerne havde nationalfølelse, hvor loyalitet og patriotisme blev sat frem for etnisk oprindelse. Imidlertid, ifølge István Werbőczys Tripartitum, bestod «Natio Hungarica» kun af privilegerede adelsmænd, som var under Ungarns krone, uafhængigt af etnisk tilhørsforhold. Det latinske navn Regnum Hungariae/Vngarie (Regnum betyder kongedømme); Regnum Marianum (Kongedømmet eller styret af St. Mary); eller bare Hungaria var betegnelsen, som blev brugt i officielle dokumenter fra begyndelsen af kongedømmet frem til 1840-årene, mens det tyske navn Königreich Ungarn blev brugt fra 1849 til 1860-årene, og det ungarske navnet Magyar Királyság i 1840-årene og fra 1860-årene til 1918. Navnene på de andre sprog brugt i kongeriget var Królestwo Węgier (polsk), Regatul Ungariei (rumænsk), Краљевина Угарска/Kraljevina Ugarska (serbo-kroatisk), Kraljevina Ogrska (slovensk), Uherské království (tjekkisk) og Uhorské kráľovstvo (slovakisk).