Palladianisme eller palladiansk arkitektur er en europæisk arkitekturstil afledt af og inspireret af arbejder af den venetianske arkitekt Andrea Palladio (1508-1580). Det der i dag betegnes som palladiansk arkitektur, er en udvikling af Andrea Palladios oprindelige koncepter, der var stærkt baseret på symmetri, perspektiv og værdier fra grækernes og romernes klassiske tempelarkitektur i antikken. Fra 1600-tallet blev Palladios fortolkning af denne klassiske arkitektur kaldt palladianisme, og den fortsatte med at udvikle sig til slutningen af 1700-tallet. Palladianismen blev en kort periode i midten af 1600-tallet populær i Storbritannien, men dens blomstring blev afkortet ved begyndelsen af den engelske borgerkrig og de stramninger der fulgte af den. I begyndelsen af 1700-tallet kom stilen igen på mode, ikke kun i England men også direkte påvirket fra Storbritannien i Prøjsen, hvor Grev Francesco Algarotti (1712-1764) kan have skrevet til Burlington – Richard Boyle, 3rd Earl of Burlington  (1694-1753) – fra Berlin at han havde anbefalet Frederik den store – konge af Preussen 1740-86 – om i Preussen at adoptere den arkitektoniske stil, som Burlington havde introduceret i England . Den preussiske maler og arkitekt Georg Wenzeslaus von Knobelsdorffs (†1753) operahus på Unter den Linden, baseret på den skotske arkitekt Colen Campbells (1676-1729) Wanstead House i Essex, blev opført 1741-1743. Senere i århundredet, da stilen ikke længere var så populær i Europa, blev den til gengæld mere populær i de britiske kolonier i Nordamerika med eksempler som Drayton Hall i South Carolina, Redwood Library i Newport, Rhode Island, Morris-Jumel Mansion i New York City, Hammond-Harwood House i Annapolis, Maryland og Thomas Jeffersons Monticello og Poplar Forest i Virginia.   Stilen fortsatte med at være populær i Europa gennem 1800-tallet og begyndelsen af 1900-tallet, hvor den ofte blev brugt i udformningen af offentlige og kommunale bygninger.  Fra slutningen af 1800-tallet fik stilen konkurrence af en nygotisk stil i den engelsktalende verden, hvis førende skikkelser, bl.a. Augustus Pugin (†1852) mindede om at palladianismen havde sin oprindelse i gamle templer. De anså det som for hedensk for anglikansk og anglokatolsk gudstjenesterliv (worship). Men stilen forblev populær og fortsatte med at udvikle sig; dens pedimenter (prydgavle), symmetri og proportioner ses i mange moderne bygninger i dag.  Palladios arkitektur Bygninger helt tegnet af Palladio findes i Venedig og Veneto med særligt mange 'palazzi' – store paladslignende bygningskomplekser – i Vicenza. De omfatter villaer og kirker som Il Redentore i Venedig. I Palladios arkitektoniske afhandlinger fulgte han principperne defineret af den romerske arkitekt Vitruv (†25 f.Kr.) og hans elev fra 1400-tallet Leon Battista Alberti (†1472), som fulgte principperne for klassisk romersk arkitektur baseret på matematiske proportioner snarere end den rige ornamentale stil, der også var karakteristisk for renæssancen. Palladio udformede altid sine villaer i forhold til omgivelserne. Hvis de lå på en bakke som Villa Capra, fik alle facader ofte lige stor værdi, så beboerne kunne få fine udsigter i alle retninger. Også i sådanne tilfælde havde alle sider portik, en søjlehal, så beboerne fuldt ud kunne sætte pris på landskabet, mens de var beskyttet mod solen ligesom mange moderne 'porches' i amerikansk stil. Palladio brugte nogle gange en loggia som et alternativ til en portik. Den kan beskrives som en indbygget portik eller altan, et værelse med 'hullede' eller åbne vægge, åben for elementerne. Lejlighedsvis kunne der være to loggiaer over hindanden, en dobbelt loggia. Loggiaers betydning i facaden blev undertiden understreget ved at have et pediment øverst. Villa Godi fra omkring 1540 har som midtpunkt en loggia snarere end en portik; desuden afslutter loggiaer hver ende af hovedbygningen. Palladio udformede ofte facaderne på sine villaer efter romerske tempelfacader, som i en korsformet udførelse senere blev et kendetegn for hans arbejde. Villaer med inspiration fra Pallidios arbejder er normalt bygget med tre etager: en 'rustikeret kælder' (med rå overflade) eller stueetage med en tjenesteafdeling og mindre værelser. Herover lå piano nobile – 'den fornemme etage' – med adgang gennem en portik via en ekstern trappe. Denne etage indeholdt den primære modtagelse og soveværelser, og over det er en lav mezzanin med sekundære soveværelser og opholdsrum.  Forholdet mellem hvert værelse i villaen blev beregnet ud fra enkle matematiske forhold som 3:4 og 4:5, og de forskellige værelser inde i huset var indbyrdes forbundet ved disse forhold. Tidligere arkitekter havde brugt disse formler til at afbalancere en enkelt symmetrisk facade. Imidlertid var Palladios udformning sat i forhold hele den sædvanligvis firkantede villa.  Palladio tog hensyn til det dobbelte formål med sine villaer som både landbrugsejendomme og landsteder, fornemme steder til weekendophold for velhavende købmand. Disse symmetriske tempellignende huse har ofte ligeledes ensartet symmetriske, men lave udadragende fløje til heste, husdyr og opbevaring. Fløjene var i nogle tilfælde fritliggende og forbundet med villaen ved kolonnader. De blev udformet så de ikke kun var funktionelle, men også kunne komplementere og fremhæve villaen. De var dog på ingen måde bestemt til at være en del af hovedhuset, og det er udformningen og brugen af disse fløje, som Palladios tilhængere i 1700-tallet tilpassede så de blev en integreret del af bygningen. Palladios I quattro libri dell'architettura ('Fire bøger om arkitektur') blev første gang offentliggjort 1570. Dette skrift om arkitektur indeholder beskrivelser og illustrationer af Palladios egen arkitektur sammen med den romerske bygningstype, der inspirerede ham til at skabe stilen. Palladio genfortolkede Roms antikke arkitektur og anvendte den til alle slags bygninger fra store villaer og offentlige bygninger til ydmyge huse og gårde.  Det venetianske vindue Det venetianske vindue – også palladiansk, serliansk efter Serlio – benyttes meget i arbejder af Palladio og er næsten et varemærke for hans tidlige karriere. Det består af et centralt område med en halvcirkelformet bue over, båret på en vederlags- eller tryklejesten (impost) der består af et lille entablement, hvorunder – og omsluttende et lysfelt på hver side – der er pilastre.  I biblioteket i Venedig varierede Jacopo Sansovino (†1570) udformningen ved at erstatte de to indre pilastre med søjler. At beskrive oprindelse til denne udformning som værende enten palladiansk eller venetiansk er ikke helt korrekt. Motivet blev først brugt af Donato Bramante (1444-1514) og senere nævnt af Sebastiano Serlio (1475-1554) i hans syvbinds værk Tutte l'opere d'architettura et prospetiva, der forklarede idealerne fra Vitruv og romersk arkitektur. Dette buede vindue er flankeret af to rektangulære åbninger, et motiv der første gang optrådte i det antikke Roms triumfbuer.  Palladio gjorde hyppig brug af motivet, især i arkaderne ved Basilica Palladiana i Vicenza. Det er også et træk ved hans indgange til både Villa Godi og Villa Forni Cerato. Det er måske denne omfattende brug af motivet i Veneto, der har givet vinduet dets alternative navn det venetianske vindue. Det betegnes også som et serliansk vindue efter Sebastiano Serlio (†1554). Uanset navnet eller oprindelsen er denne form for vindue sandsynligvis blevet et af de mest vedvarende træk ved Palladios arbejde, som kan ses i de senere arkitektoniske stilarter udviklet fra palladianismen. Ifølge arkitekturhistorikeren James Lees-Milne (1908-1997) var dets første forekomst i Storbritannien i omformede fløje til Burlington House, Mayfair London, hvor den umiddelbare kilde faktisk var i Inigo Jones' udformning til Palace of Whitehall, Westminster Middlesex, snarere end fra Palladio selv. En variant, hvor motivet er indesluttet i en aflastende blindbue, der forener motivet, er ikke palladiansk, selvom Burlington (1694-1753) synes at have antaget, at det var tilfældet ved at bruge en tegning i hans besiddelse, der viser tre sådanne træk i en almindelig mur. Senere vurderinger tilskriver tegningen den italienske arkitekt Vincenzo Scamozzi (1548-1616). Burlington anvendte motivet i 1721 for en facade (en. 'elevation', opstalt) til Tottenham Park i Savernake Forest Wiltshire for sin svoger lord Bruce (siden ombygget). William Kent tog det op i sin udformning af parlamenterne, og det fremgår af Kents tegninger til nordfronten af Holkham Hall i Norfolk.  Tidlig palladianisme I 1570 udgav Palladio I quattro libri dell'architettura, 'Fire bøger om arkitektur', som inspirerede arkitekter i hele Europa. Mange arkitekter, der studerede i Italien, lærte i løbet af 1600-tallet Palladios arbejde at kende. Disse udenlandske arkitekter vendte tilbage til deres hjemlande og tilpassede Palladios stil til forskellige klimaer og topografier og til deres klienters personlige smag. På den måde blev der skabt isolerede former for palladianisme rundt omkring i verden. Palladio-stilen nåede imidlertid først højden af popularitet i 1700-tallet, først og fremmest i England, Wales, Skotland, Irland og senere  Nordamerika. I selve Venedig var der en tidlig reaktion på barokarkitekturens excesser, og denne reaktion gav sig udtryk i en tilbagevenden til paladianske principper.  De tidligste neopalladianere var to samtidige, begge uddannet som murere, Domenico Rossi (1657-1737)  og Andrea Tirali (1657-1737). Deres biograf Tommaso Temanza (1705-1789) viste sig at være bevægelsens mest kompetente og lærde fortaler. I hans hænder blev arven fra Palladio mere og mere kodificeret med retning mod neoklassicisme. Den mest indflydelsesrige tilhænger af Palladio var dog englænderen Inigo Jones, som rejste i hele Italien med 'the Collector Earl', samleren Earl of Arundel (1586-1646).  Han annoterede sin kopi af Palladios afhandling i 1613-14. Den 'palladianisme', som Jones, hans samtidige og senere tilhængere udøvede, var en stil der stort set bestod af facader, og den matematik, der skulle fastlægge udformningen, blev ikke strengt fulgt.  En håndfuld store landejendomme i England bygget mellem 1640 og ca. 1680, som Wilton House i Wiltshire, er i denne palladianske stil. De følger den store succes som Jones' udformning havde med Queen's House i Greenwich for Anna af Danmark og Banqueting House i Whitehall, Karl 1.'s ufærdige kongelige palads i London. Imidlertid var Inigo Jones' palladianske stil for tæt forbundet med Karl 1.'s hof til at overleve borgerkrigens uro (1642-1651).  Efter Stuarternes restaurering blev Jones' palladianisme sat i skyggen af barokstilen med arkitekter som William Talman (†1719) og John Vanbrugh (†1726), Nicholas Hawksmoor (†1736) og endog Jones' elev John Webb (†1672).  Irsk palladianisme Under den palladianske genoplivningsperiode i Irland blev selv ret beskedne palæer, mansions, udformet efter en neopalladiansk skabelon.  Stilen i Irland adskiller sig en smule (subtly) fra den i England.  Som i andre lande lagde man sig efter Palladios grundlæggende idealer og var endda ofte mere tro mod dem, fordi arkitekterne oftest var kommet direkte fra det europæiske fastland og derfor ikke var påvirket af den udvikling, som palladianismen gennemgik i Storbritannien. Uanset hvad grunden kunne være, måtte palladianismen tilpasses til det vådere og koldere vejr. En af de mest banebrydende irske arkitekter var Edward Lovett Pearce (1699-1733), som blev en af de førende fortalere for palladianismen i Irland. Han var fætter til John Vanbrugh (1664-1726) og en af hans elever, men afviste barokken. Han tilbragte tre år med at studere arkitektur i Frankrig og Italien, før han kom hjem til Irland. Hans vigtigste palladianske arbejde er de tidligere parlamentsbygninger i Dublin, 'Houses of Parliament'. Han var en produktiv arkitekt, der også udformede sydfacaden i Drumcondra House i 1725 og Summerhill House i 1731, som blev afsluttet efter Pearces død af Richard Cassels. Pearce førte tilsyn med opførelsen af Castletown House nær Dublin, opført 1722 og tegnet af den italienske arkitekt Alessandro Galilei (1691-1737). Det er måske det eneste palladianske hus i Irland, der er opført efter Palladios matematiske forhold, og en af de tre irske herregårde, der kan have inspireret udformningen af Det Hvide Hus i Washington. Andre eksempler er Russborough, opført 1741-1755 og tegnet af Richard Cassels (1690-1751), som også stod for det palladianske Rotunda Hospital i Dublin og Florence Court i County Fermanagh. Irske 'country houses' i palladiansk stil har ofte udførlig rococostuk, som ofte var udført af de schweiziske brødre Paul og Philip Lafranchini. Det var en irsk specialitet, langt mere flamboyant end interiøret fra de samtidige i England. Så meget af Dublin blev bygget i 1700-tallet, at det satte et georgiansk mærke på byen. Som følge af dårlig planlægning og fattigdom var Dublin imidlertid indtil for nylig en af de få byer, hvor fine boliger fra 1700-tallet kunne ses i dårlig tilstand. Andre steder i Irland efter selvstændigheden i 1922 blev blyet fjernet fra tagene af ubeboede Palladio-huse og solgt som skrot. Husene blev ofte forladt på grund af store skatter baseret på typen af tagbeklædning.  Senere udvikling og virkning I 1770'ernes Storbritannien var arkitekter som Robert Adam (†1792) og William Chambers (†1796) efterspurgte; de trak på en lang række klassiske kilder, herunder fra det antikke Grækenland, så deres arbejder til sidst blev karakteriseret som neoklassisk snarere end palladiansk. I Europa sluttede den palladianske genopblomstring i slutningen af 1700-tallet.  I Nordamerika varede palladianismen lidt længere. Thomas Jeffersons plan- og facadetegninger står en del i gæld til Palladios Quattro Libri. Udtrykket 'palladiansk' misbruges ofte i dag og har tendens til at beskrive en bygning med klassiske prætentioner. Der var imidlertid en genoplivning af palladianske ideer blandt 'revivalister' i begyndelsen af 1900-tallet, og det har holdt sig selv gennem den modernistiske periode. I midten af 1900-tallet fik arkitekturhistorikeren Colin Rowes (1920-1999) uortodokse tilgang betydning ved at revurdere moderne arkitekturs placering i historien og anerkende den palladianske arkitektur som en aktiv indflydelse. Senere i 1900-tallet, hvor Rowes indflydelse var spredt over hele verden, var denne tilgang blevet et centralt element i arkitektur- og bydesign.  Hvis 'fortidens tilstedeværelse' var tydelig i mange arkitekters arbejde i slutningen af 1900-tallet – fra James Stirling til Aldo Rossi, Robert Venturi, Oswald Matthias Ungers, Peter Eisenman, Michael Graves med flere – skyldtes det Rowes indflydelse. Hans uortodokse og ikke-kronologiske syn på historien gjorde det muligt for ham at udvikle teoretiske formuleringer som hans berømte essay "The Ideal Villa of Mathematics" (1947), hvor han teoretiserede, at der var kompositionsmæssige 'regler' i Palladios villaer der kunne påvises at svare til lignende 'regler' i Le Corbusiers villaer ved Poissy og Garches nær Paris. Denne tilgang gjorde det muligt for Rowe at udarbejde en provokerende transhistorisk vurdering af både Palladio og Le Corbusier, hvor begges arbejder blev vurderet side om side i øjeblikket og ikke i kronologisk tid.