Stephen Toulmins argumentmodel er pædagogisk gennemgået i bogen Praktisk Argumentation, der er skrevet af to retorikundervisere og regnes for grundbogen inden for retorisk argumentation i Danmark. Ud over at behandle modellen, så behandler bogen også forskellige faser i argumentation, argumenttyper (tegn, årsag, klassifikation, generalisering, sammenligning, autoritet og motivation), appel til fornuft og følelser, modargumentation og krav som man kan stille til god argumentation (korrekt, effektiv, interessant og redelig). Her skal vi nøjes med kort at beskrive Toulmins argumentmodel:  Tre grundelementer Det mindste krav en ytring skal imødekomme for at være "tilstrækkelig" er, at den på den ene side indeholder en påstand, og at den på den anden side indeholder et belæg for påstanden. Et tredje element er hjemmel, som i øvrigt ofte er implicit, altså uformuleret.  Hjemmelen er det generelle princip, som bygger bro mellem den specifikke påstand og belægget for den. Mere overordnet set kan man sige at hjemmelen er et belæg, der støtter et andet belæg, for at begge belæg dermed kan støtte påstanden. Eksempel: Den anklagede siger - Jeg er uskyldig (påstand).  Vedkommende følger op med - Jeg har ikke gjort hvad jeg er anklaget for (belæg).  Det implicitte er her, at "Hvis man er uskyldig i anklagen, så skal man frifindes" (hjemmel).  Sproglig markering af et element Argumentet fordrer ikke nogen speciel sproglig form. En påstand behøver f.eks. ikke at være fremsættende, som - Jeg skal frifindes. Den kan også udmærket fremføres i bydeform (imperativ), - Frifind mig! eller spørgende, - Skal jeg ikke frifindes? Rækkefølgen for anvendelsen af elementerne ligger heller ikke fast, men de markeres dog ofte sprogligt. Begynder man med påstanden, vil belægget ofte være markeret med "da", "fordi" eller "for" - Jeg skal frifindes fordi jeg ikke har gjort det, jeg er anklaget for. Begynder man med belægget, vil påstanden ofte være markeret med "derfor", "for" eller "så" - Jeg har ikke gjort det, jeg er anklaget for, derfor skal jeg frifindes. Når hjemmelen er eksplicit, markeres den f.eks. med "eftersom" eller "i henhold til" - I henhold til, at man skal frifindes, hvis man ikke er skyldig i anklagen, skal jeg frifindes i denne sag. En anden måde at udfører en markering af ved hjælp af en rygdækning. Det der kendetegner rygdækningen er manglen på gennemført logik, hvor et eksempel kunne lyde "Jeg kører i Audi ligesom Tom Kristensen" her er tydeligt at der ingen logik forekommer, da det lige så godt kunne være din nabo som kørte Audi, men fordi Tom Kristensen er en succesfuld person sammenlignet med din ukendte nabo, så er nemmere at lade personer forblinde og dermed fjerner det et ansvar at underbygge dette postulat.  Yderligere tre elementer Mens de tre grundelementer altid er til stede i et argument, så findes der yderligere tre elementer, som kan være til stede, men ikke altid er det. De handler alle om, på hvilken måde hjemmelen skal vægtes i det konkrete argument. Giver den valgte hjemmel stærk eller svag dækning for påstanden? En styrkemarkør, som rent sprogligt signaleres ved at indføre udtryk som "uomtvisteligt", "sandsynligvis" og "måske" i forbindelse med påstanden, kan således angive, om afsenderen har forbehold om, hvorvidt hans påstand nu også støttes af hjemmelen i argumentet i alle sammenhænge. Gendrivelsen tager forbehold for faktuelle specialtilfælde, hvor den generelle værdi af hjemmelen bliver svækket eller sat helt ud af kraft. Gendrivelsen kan ses som en foregribelse af modtagerens modargument. Det tredje ekstraelement er rygdækningen, som er en direkte yderligere understøttelse af hjemmelen, altså en konkret underbyggelse af dens generelle værdi. Rent bortset fra at argumenter i den virkelige verden ikke bliver fremført markeret og skematisk – den anklagede siger ikke - Dette er min påstand: Jeg skal frifindes, men snarere hulter til bulter og umarkeret, så er det også kun sjældent, at et enkelt argument får lov (eller overhovedet kan) stå alene. I samlinger af argumenter omkring en sag eller et spørgsmål kan man skelne mellem rækker af sideordnede argumenter, som taler for det samme, men holdes indbyrdes adskilte, og så hierarkier, hvor påstanden i det ene argument bliver til belægget i det følgende, som så måske er hjemmel i det næste, der delvist griber tilbage til det første og så fremdeles.  Deduktiv argumentation Hvor de foregående måder at argumentere på har kunnet kræve, at modtageren af budskabet er enig i eksemplernes generaliserbarhed, parallellen eller autoritetens status, hviler den deduktive argumentation i princippet på logik – den vil enten være rigtig eller forkert.