Der findes meget tidlige eksempler på gennemborede fløjter. I jernalderen brugtes blandt andet knogler fra dyr. Den ægte blokfløjte adskilder sig fra andre endeblæste fløjter ved at have otte fingerhuller; syv foran og et bagpå instrumentet, og ved at have en konisk boring. Man mener at disse instrumenter udvikledes i 1400-tallet, men nogle peger på at blokfløjten er ældre, baseret på kalkmalerier. De tidlige blokfløjter var designet til at kunne spilles enten med højre eller venstre hånd øverst; Det nederste hul, forskudt fra midten, var boret i begge sider, og blokfløjtenisten ville fylde det hul han ikke skulle bruge med voks. Senere videreudviklinger af blokfløjten gjorde op med venstrehåndsstillingen, og senere udgaver af blokfløjten har derfor kun et nederste-hul.  Renæssancen Blokfløjten oplevede stor popularitet i løbeet af 16. og 17. århundrede. Populariteten har formentlig hængt sammen med at adelen og de gejstlige ikke længere var de eneste der havde adgang til musik. Trykpressen havde gjort det tilgængeligt for almindelige mennesker. Blokfløjtens popularitet gik dog ikke kun nedefter til de lavere klasser: Ved kong Henry 8.s død blev det gjort op at han besad 76 blokfløjter  Barokken I løbet af 17. århundrede undergik instrumentet nogle ændringer resulterende i en ny art blokfløjte: Barok blokfløjten. I denne periode skrev både Bach og Vivaldi musik for blokfløjten.  Blokfløjtens nedgang Interessen for instrumentet mødte en nedgang i 1800-tallet. Der var flere grunde til dette: De førende instrumentbyggere (fx Hotteterre famillien) valgte at koncentrere sig om at videreudvikle tværfløjten, da denne tilbød mange fordele over blokfløjten som fx de større muligheder for dynamik og artikulation, ligesom den kromatiske skala lå nemmere for tværfløjten. I starten af romantikken var blokfløjtens rolle stort set overtaget af tværfløjten og klarinetten. Der var dog nogle få instrumentbyggere som holdt fast i instrumentet, og disse få er årsag til at instrumentet ikke er komplet forsvundet.  20. århundrede og frem I starten af 20. århundrede blev blokfløjten genfundet af entusiaster af tidlig musik, men instrumentet blev også kun brugt til dette formål. På den tid var instrumentet så ukendt at Stravinsky troede det var en art klarinet. Noget af ansvaret for blokfløjtens genoplivede succes kan tilskrives Arnold Dolmetsch. Han spredte kendskabet til blokfløjten i Storbritannien, men også Konservatoriet i Bruxelles (hvor Dolmetsch var udlært fra) og Bogenhauser Künstnerkapelle havde en stor del i ansvaret for det fornyede kendskab til blokfløjten. Siden er blokfløjten fortsat steget i popularitet, og op igennem 1900-tallet er fløjten blevet brugt af the Beatles, the Rolling Stones, Led Zeppelin og Jimi Hendrix.  Virkemåde Blokfløjtens lyd opstår i hovedstykket. Selve hovedet er helt gennemboret, og i enden sidder en træblok (A) (heraf navnet Blokfløjte). Når der pustes i mundstykket, flyder luften igennem luftskakten (B), og deles i lydhullet (C), hvorved tonen opstår. Det indre hul i blokfløjten har megen indflydelse på fløjtens klang: Renesancefløjter og tidligere var oftest boret således at det indre hul var så stort som muligt. Dette giver en kraftigere tone, men ikke så mange overtoner, og dermed en mere flad lyd. Omvendt giver det flere overtoner og en mere rig klang, hvis hullet er smalt, men til gengæld bliver lyden svagere. Denne karakteristik har ført til et kompromis: De fleste moderne blokfløjter er konisk borede, altså det indre hul er kegleformet, med den bredeste ende tættest ved hovedstykket. Dette giver generelt en rimelig klang, og samtidig er instrumentet ikke for spagfærdigt. Blokfløjtens tonehøjde reguleres ved at placere fingre over fingerhullerne, og dermed forlænge tonekammerets længde. Blokfløjten kan finstemmes til en marginalt dybere tone ved at trække hovedstykket og kroppen fra hinanden, og dermed forlænge fløjtens samlede længde. Dette er nyttigt da tonen generelt bliver en smule højere når fløjten er varm.