Efter besættelsen normaliseredes gradvist de transportmæssige muligheder for fodboldklubberne og Dansk Boldspil-Union (DBU) genoptog med start fra 1945/1946-sæsonen Danmarksturneringen, der nu udgjordes af tre landsdækkende divisioner (1. Division, 2. Division og 3. Division). I 1946 introducerede man Kvalifikations-Cupturneringen, hvor vinderne af lokalunionernes mesterrækker spillede om oprykning til den kommende sæsons 3. Division. De første kvalifikationsturneringer afvikledes efter cup-princippet (3. runder), hvorefter man i 1950/1951-sæsonen skiftede til en enkeltturnering med seks kampe og med deltagelse af syv af lokalunionernes rækkevindere. I 1959-sæsonen blev Kvalifikationsturneringen (i folkemunde populært kaldet "4. Division") udvidet til at omfatte 12 klubber, bestående af to nedrykkere fra 3. Division, tre hold fra den forrige sæson i Kvalifikationsturneringen samt de syv bedst placerede hold fra lokalunionernes turneringer, hvor der over et helt kalenderår spilledes 22 turneringskampe. De to bedst-placerede fodboldhold rykkede automatisk op i 3. Division, mens de syv lavest-placerede klubber i rækken rykkede ned i deres respektive lokalunioners turneringer, de resterende tre klubber deltog i næste sæson. Turneringen spilledes frem til og med 1965-sæsonen, hvor en omlægning af turneringsstrukturen på det fjerdebedste niveau medførte en nedlæggelse af Kvalifikationsturneringen til fordel for den nyetablerede kalenderturnering, Danmarksserien for herrer.  Danmarksseriens etablering En ny turneringsordning i 1966 for den fjerdebedste danske fodboldrække lancerede kalenderturneringen, kaldet Danmarksserien, som i dens første sæson bestod af fire kredse med hver 12 hold, der skulle spille samlet 22 kampe i en dobbeltturnering (alle-mod-alle princippet) med start fra foråret og afslutning i efteråret det samme år. Kredsinddelingen blev foretaget baseret på geografiske kriterier af Dansk Boldspil-Union (DBU) og placeredes imellem Danmarksturneringens 3. division og de lokale serier, administreret af DBU's lokale unioner. I forbindelse med tilrettelæggelsen af den nyetablerede Danmarksserie, måtte nedrykningspladserne fra henholdsvis 3. division og Kvalifikationsturneringen suspenderes for at imødekomme det store antal deltagende fodboldklubber. De syv lavest-placerede klubber i Kvalifikationsturneringen i 1965 kvalificerede sig automatisk til deltagelse i Danmarksseriens debutsæson, mens de resterende 41 fodboldklubber blev hentet op fra lokalunionernes øverste mesterrækker. Med undtagelse af vinderen eller det bedstplacerede førstehold i de enkelte lokale mesterrækker, som rykkede direkte op i 3. Division, blev seks klubber (pladserne 2 til 7 i slutstillingen) fra Sjællandsserien, og et tilsvarende antal fra de andre unioner, hentet op i Danmarksserien. Det større antal oprykninger bevirkede, at nedrykningen fra Sjællandsserien og andre lokale serier blev suspenderet i 1965-sæsonen. I modsætning til Kvalifikationsturneringen fik reserveholdene for højererangerende divisionsklubber, der hidtidigt var forhindret i at rykke op fra lokalunionernes mesterrækker, fra starten tilladelse til at spille i den nye landsdækkende kalenderårsturnering. I den nye turnerings første sæson deltog 19 andethold fra divisionsklubberne, hvoraf tre af de fire puljer endte med at blive vundet af et reservehold. På et møde for Danmarksserie-udvalget den 19. november 1966 besluttedes det at ensarte reglerne i alle fire puljer, således at der fra turneringens anden sæson ikke længere blev spillet efter lokalunionernes forskellige bestemmelser med hensyn til nedrykning af spillere fra divisionsholdene til andetholdene.  Danmarksseriemesterskabet Efter afslutningen på sæsonen i Danmarksserien kvalificerede hver puljevinder sig automatisk til et slutspil, hvor en kamp mod en anden puljevinder i to semifinaler skulle bestemme de to deltagende klubber i selve finalen om Danmarksmesterskabet for Danmarksseriehold. Semifinale-kampene blev som udgangspunkt programsat i de to førstkommende uger efter afslutningen. Det sene spilletidspunkt på året medvirkede dog til en forhøjet risiko for snefald og bevirket, at en række afgørelser blev udsat med op til flere uger. Finalerne afvikledes på den ene af klubbernes hjemmebaner uden skelnen til hjemmebanefordelen. Slutspillets vinder modtog en vandrepokal, udsat af Dansk Boldspil-Union, som ikke kunne vindes til ejendom, og erhvervede sig retten til at kalde sig "Vinder af Danmarksserien for herrer". Alle deltagerne i slutspillet tildeltes 17 eksemplarer af DBU's Herre-DS medaljer. Første vinder af Danmarksseriemesterskabet i 1965-sæsonen blev divisionsreserverne for jyske Vejle Boldklub, mens den sidste vinder i 2000/2001-sæsonen blev det fynske hold Næsby Boldklub. Efter afviklingen af slutspillet i 2000/2001-sæsonen ophørte kåringen af en samlet turneringsvinder.