Gennem sanserne modtager vi adskillige sanseindtryk, og for overhovedet at kunne have nogen erkendelse om dem, må vi erkende gennem syntese, altså hvor vi samler alle disse forestillinger i deres flerhed som en enhed. Kant beskriver syntese som 'den akt at samle forskellige forestillinger og derved opfatte dem i deres flerhed som et enkelt'. Man kan i en forstand se det som en slags ordning af vores forestillinger, hvor vi ordner dem ind under en kategori. Uden denne ville vi aldrig kunne erkende noget. Kant undersøger så denne syntese for at få forståelse af vores erkendelses oprindelse. Det er den samme funktion, som giver enhed til vores forskellige forestillinger, som også giver enhed til vores forskellige forstillinger i anskuelsen, og Kant kommer frem til kategorierne via denne. Han undersøger med andre ord, hvilke begreber der rent faktisk findes, og forsøger derved at finde de begreber der ligger til grund for disse – hvilke begreber der er en betingelse for at kunne fremsætte påstande eller domme overhovedet. Disse elementarbegreber bliver kaldet kategorier. Selve ordet 'kategori' låner han fra Aristoteles, da Kant så sit erkendelsesteoretiske mål meget lig hans, omend Kant mente at have skabt et mere udførligt system.  Den metafysiske deduktion Den metafysiske deduktion er hvorledes Kant finder frem til de forstandskategorier, som er beskrevet ovenfor. Han gør dette ved at undersøge de domme der eksisterer og derefter finde ud af hvilke begreber der er nødvendige forudsætninger for disse domme. Hvis man ser på skemaet ovenfor, betyder dette, at enhver dom har kvantitet, kvalitet, relation og modalitet, hvor Kant så har fundet frem til de tre kategorier der er forudsætning for disse domme. På denne måde nås der frem til de kategorier der er nødvendige for dommene og derved betinger dem. Det er gennem dette princip at Kant finder frem til sit kategoriskema under den metafysiske deduktion.  Modalitetens kategorier En doms modalitet er, når man hævder, om den er en blot mulighed, eller om dommen er faktisk sand. Men det kan også hævdes, at dommen er sand med nødvendighed. Ved at undersøge disse kommer Kant frem til kategorierne mulighed-umulighed, eksistens-ikke eksistens og nødvendighed-tilfældighed, som er kategorierne for modaliteten.  Den transcendentale deduktion Kant har på dette tidspunkt i den transcendentale logik beskrevet forstandsformerne og kommet frem til forstandskategorierne gennem den metafysiske deduktion. I dette afsnit, den transcendentale deduktion, forsøger han så at bevise kategoriernes gyldighed. Han vil altså påvise, at de er nødvendige betingelser for erkendelse. Dette afsnit er især af vigtighed, da han her prøver at bevise, at vi kan have gyldig erkendelse af genstande, hvilket er hans egentlige filosofiske projekt for at undgå skepticismen. Det er altså her han argumenterer for erkendelsens gyldighed. Kan argumenterer for dette på transcendental vis, da han ikke mente, at det kunne gøres empirisk eller metafysisk. Under dette afsnit bliver vi præsenteret for begrebet den transcendentale apperception, som for Kant er beviset på kategoriernes gyldighed. Udtrykket betegner at al erkendelse er betinget af, at man sammenfatter det mangefold, som vi modtager gennem anskuelsen, til et enkelt. Uden denne sammenfatning af mangefoldet ville vi umuligt kunne erkende noget (Kant kalder dette syntese), men syntesen er ikke noget der selv kan erkendes, da den er en betingelse for erkendelsen, og derfor er den transcendental.  Den transcendentale apperception er betingelsen for, at et objekt kan erkendes som objekt. Et objekt er det, som man prædicerer sine prædikater om, altså, man tilegner objektet visse egenskaber for at karakterisere det. Vi kan sanse disse egenskaber vi tilegner det, f.eks. sanse egenskaben rød gennem synssansen eller sanse egenskaben tyngde, men vi kan ikke sanse selve objektet. Objektet kan umuligt være det samme som det egenskab, ligesom en kage ikke kan være det samme som dets ingredienser, og det har altid været et filosofisk problem hvad man skulle forstå om dette objekt, der aldrig kan være det samme som det man prædicerer om det og aldrig kan sanses. Kant svarer hertil, at objektet er betinget af Den transcendentale apperception. Vi sammenfatter alle de egenskaber vi anskuer (f.eks. farven, formen, lugten, etc.) til en enhed, en syntese, men syntesen kan ikke selv erkendes, da den netop er en forudsætning for, at vi overhovedet kan erkende noget som helst af hvad vi anskuer.  Den trefoldige syntese Hvad er f.eks. begrebet 'kat'? Vi ser muligvis en grå kat løbe over græsset, men hvad vi egentlig ser, er noget gråt på noget grønt. Katten har dog også en form, og den har tyngde. Men for overhovedet at kunne erkende katten må vi sammenfatte alle disse sensoriske data i begrebet 'kat' – men selve katten vil vi egentlig aldrig kunne sanse. Katten selv ville aldrig kunne være det samme som dens farve, dens form eller tyngde, men når vi fjerner disse er begrebet 'kat' pludselig ganske ubestemmeligt. Selve egenskabernes enhed er altså ikke sansbart, men transcendent. Det kaldes af Kant apprehensionens syntese, når vi sammenfatter disse sansedata til et objekt. På samme måde er vi også nødt til at kunne reproducere de forskellige sensoriske data, da vi ellers aldrig ville kunne fastholde det anskuede. Denne evne til at reproducere det anskuede kaldes reproduktionen. Vi er også nødt til at kunne genkende disse indtryk for ellers ville ethvert sanseindtryk vi modtager ingen forbindelse have med de tidligere modtagne sanseindtryk. Vi ville således sanse en masse der ingen mening gav. Denne sidste evne kaldes rekognitionen. Vi har altså nu tre evner – Apprehensionen, reproduktionen og rekognitionen. Apprehensionen er altså når vi sammenfatter mangefoldet til en enhed. Dette er dog ikke muligt medmindre sindet også genskaber, eller reproducerer, de tidligere anskuede sanseindtryk. Vi må med andre ord reproducere vores modtagne sanseindtryk, da vi altid må fastholde hvad vi tidligere har set. Denne evne er reproduktionen. Men blot at reproducere sansedata er ikke nok til at sammenfatte det i en enhed, da man også er nødt til at genkende denne reproduktion som reproduceret og henføre det til en og samme genstand. Denne sidste evne er så rekognitionen. Uden disse tre former for sammenfatning af det anskuede mangefold ville der ingen bevidsthed være. Når vi ser katten sammenfatter vi de anskuede egenskaber til et objekt (apprehensionen), og vi reproducerer også anskuelserne af samme objekt i sindet (reproduktionen) samtidig med, at vi erkender, at det er en reproduktion af det vi nu anskuer (rekognitionen). Disse tre evner kaldes den trefoldige syntese. Det skal bemærkes, at dette ikke er et psykologisk kendetegn ved mennesket. Der er intet empirisk i den. Ligeledes er den trefoldige syntese ikke en proces der forekommer i tid. Der er intet tidsforløb mellem disse tre evner, således at f.eks. reproduktionen genskaber data, der så derefter bliver genkendt af rekognitionen. Apprehensionen, reproduktionen og rekognitionen er derimod tre aspekter ved en og samme syntese. Kant er nu her nået til sit bevis for kategoriernes gyldighed. Den trefoldige syntese er en betingelse for erkendelse, for ellers ville intet af det anskuede i tid og rum kunne erkendes som et objekt – altså et objekt der er subjekt i en subjekt-prædikat dom. Fordi Kant mener nemlig, at for at erkende noget må man kunne udsige noget om det. Syntesen er altså betinget af kategorierne, hvilket er grunden til, at kategorierne er nødvendige betingelser for erkendelse.  Den transcendentale dialektik Under den transcendentale dialektik forsøger Kant at finde frem til de tidspunkter, hvor vi bruger vores erkendelse på måder vi ikke har ret til, altså hvor vi overskrider hvad vores erkendelse er i stand til. Især angriber han i dette afsnit antinomierne. Antinomiernes problem var af stor betydning for Kants filosofi, da de fik fornuften i konflikt med sig selv og derved kunne så tvivl om fornuftens evne til at erkende verden. Altså en fare for at ende i skepticisme. Kant mente, at antinomiernes problemer skyldtes, at fornuften havde overskredet sine grænser for sin egen formåen, hvilket var årsagen til, at han netop ville klargøre hvad fornuften formåede og hvad den ikke gjorde.  Kant mente nemlig, at metafysik ikke var muligt, da den angår tingene i sig selv, hvilket vi aldrig kan erkende. Han mente ikke, at antinomierne var udtryk for reel erkendelse, da de forudsætter, at det er muligt at tale om verden uafhængigt af subjektet. Antinomierne bygger alle på den antagelse, at har man noget der er betinget, så må alt der betinger det givetvis eksistere. De antager med andre ord den begrebslogiske sandhed, at der ikke er noget betinget, uden at det er betinget af noget andet. Kant benægter, at vi har ret til at udtrykke denne dom, og hævder, at vi her fremfører en transcendental illusion.