Petjenegi eller peçenekler (tyrkisk: peçenekler; bulgarsk, russisk: Печенеги, tr. Petjenegi; latin: pасinасае) var et halv-nomadisk tyrkisk folk fra de centralasiatiske stepper, som talte et tyrkisk sprog.  Armenske kilder I de armenske krøniker af Matteus fra Odessa nævnes petjenegierne nogen få gange i kapitel 75. Første gang omkring 1050-51, hvor han siger, at Badzinag-folket forårsagede store ødelæggelser i mange romerske stater, det vil sige på byzantinsk territorium. I kapitel 103 berettes det at romernes allierede, Padzunak og Uz (grene af oghuz-tyrkere skiftede side, da kampene var på det mest intense, og vendte sig mod de byzantinske styrker, side om side med seldsjuk-tyrkerne. I kapitel 132 omtales en krig mellem Rom og padzinager, efter den romerske (byzantinske) hærs nederlag, hvor de foretager en mislykket belejring af Konstantinopel. I samme kapitel er padzinagene beskrevet som en bueskytterhær. Senere, i kapitel 299 sender den armenske prins Vasil, som tjente i den romerske hær, en trop padzinager for at komme de kristne til hjælp.  Alliance med Det byzantinske rige I det 9. århundrede blev petjenegierne byzantinernes allierede også benyttede til at holde farligere fjender som rus og magyarere borte. Dette var et gammelt romersk kneb (del og hersk), som blev videreført af deres byzantinske efterkommere – at spille det ene fjendefolk ud mod det andet. Uzerne var et andet tyrkisk steppefolk, som til sidst fordrev petjenegierne fra deres hjemegne og frarøvede dem deres husdyr og alt andet af værdi. En alliance mellem oghuzer, også kimeker og karlukker satte petjenegierne under pres. Men en anden gruppe, samaniderne påførte alliancen nederlag. Efterhånden, som petjenegierne blev drevet vest over af khazarerne og kumanerne, fordrev petjenegierne selv magyarene vest for Dnepr i 892 I 894 gik bulgarerne til angreb på Byzans. Tidlig i 895 sendte kejser Leo VI den vise bud efter hjælp fra magyarerne, som sendte en hær, som stod under kommando af Levente ind i Bulgarien. Levente ledede felttoget på en glimrende måde og trængte dybt ind i Bulgarien, mens den byzantinske hær angreb Bulgarien fra syd. Fanget i en klemme mellem magyarere og byzantiske styrker indså zar Simon den første, at han ikke kunne føre krig på to fronter og sluttede en hurtig våbenhvile med det byzantinske rige. Zar Simon engagerede petjenegierne til at hjælpe med at holde magyarerne borte. Petjenegierne udførte denne opgave så godt, at de også fordrev magyarerne, som var blevet tilbage i Etelköz og de pontiske stepper, og tvang dem vest over til nedre Donau, Transdanubien og mod de pannoniske stepper hvor de senere grundlagde det ungarske kongedømmet.  Historie og fald Fra det 9. århundrede e. Kr. havde petjenegierne uheldige kontakter med Kijevriget. I mere end to århundreder foretog de tilfældige overfald ind i de landområder, som hørte under rus, og som til tider blev optrappede til krige i fuld skala (som krigen i 920 mod petjenegierne, som blev ledede af Igor fra Kijev), som omtales i Nestorkrøniken. Men der var også midlertidige militæralliancer, som fx felttoget mod byzantinerne i 943 under ledelse af Igor. I 968 belejrede og angreb petjenegierne byen Kijev. En del af petjenegierne fulgte prinsen af Kijev, Svjatoslav 1. på felttoget mod Byzants i 970 og 971, selv om petjenegierne til sidst lagde sig i baghold og dræbte prinsen af Kijev i 972. Ifølge Nestorkrøniken lod petjenegiernes khan Kurya lave et bæger af hans hovedskal efter skikken hos steppenomaderne. I konfrontationerne mellem petjenegier og rus i Vladimir Is regeringstid kom de to parter ud af det med vekslende held. Vladimir grundlagde byen Perejaslav på stedet, hvor han havde besejret petjenegierne dette blev efterfulgt af at petjenegierne led nederlag i Jaroslav den vises regeringstid. Kort efter blev de svækkede petjenegier på de pontiske stepper erstattede af et andet nomadefolk, kumanerne eller polovtsyene. Efter århundreder med strider, som omfattede alle deres nabofolk, det byzantinske rige, Kijev-rus. khazarer og magyarer, blev petjenegierne udslettede som uafhængig magt i slaget ved Levounion ved et kombinert angreb fra den byzantinske og den kumanske hær under ledelse af den byzantinske kejser Alexios 1. Komnenos i 1091. Efter et nyt angreb fra kumanerne i 1094 blev mange petjenegier dræbte eller assimilerede. Endnu en gang blev de angrebne og nedkæmpede af byzantinerne i slaget ved Beroia i 1122. For en tid fandtes der fortsat betydelige samfund af petjenegier i Ungarn. Men til sidst ophørte de at eksistere som eget folk og blev assimilerede med nabofolk som bulgarerne, magyarerne og gagauzerne.