Den europæiske ål har en særpræget livscyklus. Den migrerer omkring 6000 km fra sine gydesteder i Sargassohavet syd for Bermuda-øerne til sine levesteder i Europa og Nordafrika. Livscyklussen har seks stadier: Æg, larver (leptocephali), glasål, gulål, blankål og gydeål. Æggene klækkes og larverne kaldes for Blommesæklarver, da blommen stadig er deres næringskilde. Når blommesæklarverne selv begynder at indtage føde, går de til Larvestadiet. Larverne betegnes Leptocephali, da man tidligere troede, det var en selvstændig art ved navn leptocephalus brevirostris. Leptocephali er transparente (gennemskinnelige) og har form som et pileblad. Alt tyder på, at de indtager næring fra plankton, men det er ikke bevist. Larverne driver med Golfstrømmen og den nordatlantiske strøm til Europas og Nordafrikas kyster, hvor de forlader deres pelagiske eksistens og søger op i vandløb og floder. Driften tager mellem 1-2 år og når en længde på cirka 75 millimeter. Her overgår de fra larver til Glasål, der stadig er transparente, men deres pigmentering udvikles så småt. De første tegn på knoglestruktur bliver synlig. Ålene ændrer i dette stadium fødevalg til at omfatte små insektlarver og orme. Glasålen er yderst lysfølsom på grund af dens manglende pigmentering. Glasålen bliver til Gulål. Den lever som gulål i 6-16 år, det vil sige det meste af livet. I det stadium lever den af insekter, orme, bløddyr og mindre fisk. Det er vigtigt for den at lagre store fedtreserver, da den ved overgang til Blankål påbegynder rejsen mod Sargassohavet og mister evnen til at spise og således ikke indtager føde undervejs. Blankålstadiet er interessant, da ålen gennemgår markante fysiologiske ændringer. Ud over at stoppe sit fødeindtag begynder den udviklingen af reproduktion og evnen til at vandre fra ferskvand til saltvand. Når fisk udsættes for et sådant skift, skal de ved hjælp af interne mekanismer afbalancere saltet i deres organisme. Det gør ålen ved osmoregulering. Det sidste stadium i den europæiske åls livscyklus er Gydeål. Det er i dette stadium, ålene når deres gydepladser i Sargassohavet. Det er ikke veldokumenteret, da vi mister sporet af ålene under deres tur til hertil.  Bestemmelse af gydepladser Der er forsket intensivt i de tidlige stadier af ålens liv, men et eksakt gydested er endnu ikke bestemt. Det er på baggrund af den danske havbiolog Johannes Schmidts opdagelser tidligt i 1900-tallet alment accepteret, at han kom tæt på gydestedet. Johannes Schmidt sejlede med skibet Dana i Atlanterhavet og indfangede ’’Leptocephali’’. Han kunne ud fra størrelsen på larverne få en idé om, hvornår han var tæt på ålens gydested. Hans observationer førte ham til Sargassohavet. Yderligere undersøgelser har bekræftet, at det er det tætteste, vi er kommet på larver, der stadig har rester fra blommen på sig.  Bevaringsstatus Videnskaben har siden 1960'erne rapporteret en dramatisk tilbagegang af europæiske ål, og arten er nu kritisk truet og på IUCNs rødliste. Rekrutteringen af glasål har været nedadgående siden 1980, og bestanden er i dag nok 95-99 % mindre end før 1980. Tilbagegangen kan skyldes en lang række årsager: fiskeri, ødelæggelse og blokering af habitater, klimaforandringer og parasitter. Fiskeri af ål foregår i et sådant omfang, at International Council for the Exploration of the Sea (ICES) har bedømt det som uholdbart. Derudover er svømmeblæreparasitten Anguillicola crassus blevet påført den europæiske ål fra Japan  gennem menneskelig aktivitet. A. crassus, der er ufarlig for den japanske ål, Anguilla japonica, hæmmer funktionen af den inficerede åls svømmeblære og kan resultere i massedød hos den europæiske ål.  Akvakultur Opdræt af den europæiske ål i akvakultur startede for ca. 30 år siden. Ålefarmere indfanger og anvender glasål, da de af flere grunde giver det mest effektive resultat. Næsten alle indfangede ål tager under de rigtige omstændigheder føde til sig umiddelbart efter anbringelse i fangenskab. Føden er typisk børsteorme eller torskerogn. Glasål har en høj adaptionsevne. Det udnyttes til gradvist at udskifte den primære fødekilde med kunstigt foder. Det kan være foderpiller med megen energi. Glasål i akvakultur har også den fordel, at de generelt bærer færre parasitter og sygdomme end ål i mere udviklede stadier. Derudover kan de leve på meget lidt plads. Der går omkring 2,5 kg glasål til opdræt af 1 ton voksne gulål i den europæiske akvakultur. Et kilo glasål er mellem 2800 og 3300 individer. I 2008 blev der fanget omkring 150 tons glasål over hele Europa, hvoraf ca. 100 tons gik til akvakultur og resten til konsumering eller genudsætning (Nielsen, 2008). Et problem for akvakulturen er, at den europæiske ål ikke gyder i fangenskab, og derfor må ål fanges til akvakultur. Da der endnu ikke er fundet æg fra den europæiske ål i naturen, indfanger man glasål og opdrætter dem.