Den anden østturkestanske republik, sædvanligvis kendt som Den østturkestanske republik var en sovjetisk støttet republik, som bestod i 1940'erne (fra 12. november 1944 til 20. oktober 1949) i tre nordlige distrikter (Ili, Tacheng og Altay) i provinsen Xinjiang i Republikken Kina, senere den autonome region Xinjiang i Folkerepublikken Kina.  Baggrund Fra 1934 til 1941 var Xinjiang under indflydelse fra Sovjetunionen på lignende måde som Ydre Mongoliet. Den lokale krigsherre Sheng Shicai (盛世才) var afhængig af Sovjetunionens militære støtte og af samhandel med SSSR. Den sovjetiske regering udstationerede et regiment soldater fra indenrigsdepartementet i Kumul fra oktober 1937 for at afværge en mulig japansk offensiv ind i Sinkiang gennem Indre Mongoliet, og til gengæld fik russerne konsessioner for olieboringer, tin- og tungstenminer og handelsbetingelser, som var yderst gunstige for dem. Den 26. november 1940 indgik Sheng Shicai en aftale med sovjetterne, som gav Sovjetunionen yderligere konsessioner i hele provinsen Sinkiang for 50 år. Denne aftale omfattede også områder, som grænsede til Indien og Tibet. Aftalen indebar i praksis, at Sinkiang kom under under fuld sovjetisk politisk og økonomisk kontrol. Efter denne aftale blev store undersøgelsesekspeditioner sendt af sovjetterne til Sinkiang i 1940-1941 og store mængder mineralforekomster, blandt dem uran og beryllium, blev fundet i bjergene nær Kashgar og i Altay-området. (Malm af begge mineraler blev senere leveret fra Sinkiangs miner i Altay til Sovjetunionen frem til slutningen af 1949 og blev benyttet i sovjetternes udvikling af deres første atombombe.) Efter den tyske invasion af Sovjetunionen i juni 1941 og USAs indtræden i 2. verdenskrig i december 1941, blev Sovjetunionen mindre attraktiv og Kuomintang langt mer attraktiv som støtte. Mod slutningen af 1942 krævede Sheng, at Sovjetunionen skulle trække alle statens militære styrker og politiske udsendinger ud af Xinjiang. I 1943 blev Sheng udnævnt til leder for Kuomintangs afdeling i Xinjiang, og han lod KMT-kadre strømme ind i provinsen. Sommeren 1944, efter at tyskerne havde lidt nederlag på Østfronten, forsøgte han på ny at genvinde kontrol over hele Xinjiang og vendte sig igen til Sovjetunionen for hjælp. Men denne gang nægtede Stalin at have noget med ham at gøre. Kuomintang fjernede ham fra Xinjiang i august 1944 ved at udnævne ham til en lavere stilling i skovbrugsministeriet i Chongqing.  Forhandlinger I august 1945 undertegnede Kina en venskabs- og forbundsaftale, som indrømmede Sovjetunionen en række af de løfter, som USA havde givet under Jaltakonferencen. Dette afsluttede den sovjetiske støtte til Den østturkestanske republik. Kuomintang opnåede en forhandlingsløsning med republikkens ledere i juli 1946. Men i virkeligheden var det kun lidt, som ændrede sig. Republikken forblev de facto en uafhængig prosovjetisk stat med egen valuta og egne militære styrker. Politisk virksomhed i republikken var kun "Unionen for Forsvaret af Fred og Demokrati" tilladt, et parti af leninistisk type og af etpartimodel. Kuomintangs folk blev erklærede uønsket i de tre distrikter, og de på sin side begyndte da at støtte oppositionspolitikere. Blandt dem var Elihan Töre, som forsvandt under et besøg i Sovjetunionen, og den kasakhiske leder Osman Batur, som brød med de andre oprørere, da deres prosovjetiske indstilling blev åbenbar. Kuomintang udnævnte en række centrale uighurer som rådgivere til Xinjiangs administration og gjorde Ehmetjan Qasim, lederen af Den østturkestanske republik, til viceformand i sin provinsledelse.  Afslutningen Mod slutningen af 1949 krydsede Folkets Befrielseshær Yangtze-floden og afskar dermed Kuomintang-styret i det sydlige Xinjiang fra resten af Kuomintang-områderne i landet. Nogen KMT-folk flygtede til Indien, Afghanistan og Pakistan, men de fleste overgav sig til Det kinesiske kommunistparti. Denne "fredelige befrielse" af Xinjiang var fuldført ved udgangen af oktober 1949, skønt Osman Batur og hans kasakher fortsatte modstanden til 1954. I juli 1949 sendte partiet Deng Lichun for at forhandle med Den østturkestanske republiks lederskab i Ghulja (Yining på kinesisk). Mao Zedong inviterede lederne af Den østturkestanske republik til at deltage under Folkets nationale konsultative konference senere samme år. Lederne af Den østturkestanske republik drog til Sovjetunionen, hvor de fik besked om at samarbejde med Det kinesiske kommunistiske parti. I august steg Exmetjan Qasimi, Abdulkerim Abbas, Delilhan Sugurbayev, Ishaq Beg og Luo Zhi om bord et fly i Alma-Ata, som satte kurs mod Beijing. Den 3. september informerede Sovjetunionen den kinesiske regering om, at flyet var styrtet ned, og at alle om bord var omkommet. Uden sine mest centrale personligheder gik republikkens tilbageværende ledere med på at inkorporere de tre distrikter i Den uighurske autonome region Xinjiang og selv tage imod vigtige embeder i administrationen.