Et antal kortere digte fra Exeterbogen er knyttet til heroiske fortællinger, der er blevet beskrevet som ”elegier” (klagesange)  eller ”visdomspoesi”  . Disse digte er lyriske og ligner Boëthius' digtning i deres beskrivelser af skæbnens held og ulykker i livet. Dyster og tungsindig er det bemærkelsesværdige digt Ruinen som fortæller om indtrykket af forfald i en tidligere velstående by i Britannien (de engelske byer forfaldt, efter at romerne trak sig tilbage tidligt i det 5. århundrede, mens de tidlige englændere fortsatte deres jordbrugsliv), og Vandringsmanden (The Wanderer), hvor en ældre mand taler om et angreb, som skete i hans ungdom, og hvor hans venner og slægt blev dræbt. Minderne om nedslagtningen har været nærværende hos ham hele livet. Hans tvivler på klogskaben i den voldsomme beslutningen om at gå mod en mulig overlegen hærstyrke: den vise deltager i krigen for at bevare samfundet og løber ikke hovedkulds ud i krigen, men søger forbundsfæller, når modstanderne har forskellig styrke. Denne digter finder ringe ære i tapperhed for tapperhedens egen skyld. Søfareren (The Seafarer) er fortællingen om en melankolsk afsked fra hjemmet. Den foregår på havet, hvorfra det eneste håb om forsoning er himmelens glæde. Andre visdomsdigte er Wulf og Eadwacer, Hustruens klagesang (The Wife's Lament), og Ægtemandens besked (The Husband's Message). Kong Alfred af England skrev et visdomsdigt over forløbet af hans regeringstid, løseligt bygget på Boëthius' nyplatoniske filosofi, som kongen kaldte for Boëthius’ sange (Lays of Boethius). Samtlige ovennævnte titler er for øvrig af nyere dato, for de angelsaksiske digte benyttede ikke titler.  Klassisk og latinsk digtning Flere oldengelske digte er tilpasninger af senklassiske, filosofiske tekster. Det længste er en oversættelse af Boëthius’ Filosofiens trøst, som blev bevaret i Cotton-biblioteket. Et andet er Føniks (The Phoenix) i Exeterbogen, en allegorisering over De ave phoenice af Lactantius. Andre kortere digte er afledt af den latinske tradition med bestiarier, det vil sige dyrefabler. Nogle eksempler er Panteren (The Panther), Hvalen (The Whale) og Agerhønen (The Partridge).  Andre typer digte Andre poetiske former, som eksisterede i angelsaksisk litteratur, omfatter gåder, korte vers, gnomer (fra græsk: ”at vide”, en form for udsagn), og mnemoniske digte for at huske lange lister med navne. Exeterbogen har en samling på 95 gåder. Svaret følger ikke med gåderne, men et antal af dem er kendt og bliver fortsat benyttet som gåder i dagliglivet, selv om nogle af dem har ukendte svar. Det er korte vers fundet i margenen på manuskripter som tilbyder praktiske råd. Det er hjælpemidler mod forsinket fødsel, bisværme, og andet. Det længste bliver kaldt for Ni urtetrolddomme (Nine Herbs Charm) og er sandsynligvis af førkristen og hedensk oprindelse. Det er også en gruppe af mnemoniske digte, der er sammensat for at hjælpe med at huske lister og rækker med navne udenad og for at holde objekter i orden. Disse digte kaldes for Menologium, Apostlenes skæbner (The Fates of the Apostles), Runedigtet (The Rune Poem), Fastesæsonerne (The Seasons for Fasting) og Instruktioner for kristne (Instructions for Christians).  Lignelser, synonymer og allegorier Angelsaksisk poesi erpræget af en særegen brug af lignelser eller synonymer, noget som er en konsekvens af både dens struktur og med den hyppige brug af tekstbilleder. Det store antal af synonymer havde sin grund i de krav som bogstavrimet stillede digteren over for, men bagved lå også ønsket om variation, sådan at der blev benyttet flere ord for samme mening. Angelsaksisk digtning har en dramatisk stil med hurtig gangart, og er følgelig ikke sammenlignelig med eksempelvis den ordrige, dekorative stil i den irsk-keltiske digtning fra samme periode. Hvor en irsk digter kunne benytte 3 eller 4 sammenligninger for at understrege en pointe, var den angelsaksiske digter tilfreds med en enkelt kenning, før digtet sprang videre (se Irsk digtning). Dette kommer også til uttrykk i angelsaksisk digtnings afhængighed af metaforer, specielt dens brug af kenninger. Et eksempel på dette findes i Vandringsmanden (The Wanderer) hvor en slagscene bliver omtalt som en «storm af spyd» . Denne reference til et slag giver os en mulighed for at se, hvordan angelsakserne så på krig: uberegnelig, kaotisk, brutal, og muligvis også som en naturfunktion. Det er disse stilistiske og tematiske elementer, man bør ha i tankerne, når man første gang læser angelsaksisk eller oldengelsk digtning.  Digression og egne, poetiske ord Digressioner har i dag en negativ klang, men når fortælleren af Beowulf træder ud af hovedhandlingen, sker det med god grund, nemlig for at belyse personerne, deres handlinger, og den verden digteren står i. Der er to typer digressioner: dels fortællingen-indeni-fortællingen, og dels det, der sker, når en fortælling først bliver fortalt kort og nedsættende af én person, og derefter fortalt på ny af en anden, som gør det længere og mere ærefuldt. Karakteristisk for angelsaksisk digtning er dens brug af forældede ord, som udelukkende var forbeholdt digtekunsten, mens man i daglig tale benyttede andre ord for det samme. De poetiske vendinger kan være enkelte ord, sammensætninger eller længere konstruktioner. I norrøn litteratur kaldes dette for heiti .  Stavrim Så godt som al oldengelsk digtning er komponeret uden rim, men opbygget over fire trykbetonede stavelser ("toppe"), som skifter med et ubestemt antal tryksvage stavelser ("lavninger"). Det hele er knyttet sammen med bogstaver, som ligner hinanden, såkaldte stavrim. Alle vokaler rimer med alle andre, mens konsonanter kun rimer med andre konsonanter. Dette lyder fremmedartet for moderne ører ved sammenligning med vores sædvanlige mønster med rim og konstante antal af ubetonede stavelser. Tilsvarende også med allitteration eller stavrim. Oldengelsk digtning benytter stavrim ved, at den indledende konsonantlyd bliver gentaget flere gange gennem verselinjen. Eksempelvis i Beowulfs verselinje "weras on wilsíð – wudu bundenne" , "men on a welcome voyage, – in a well-braced ship", rimer de fleste ordene på konsonanten "w". Så gennemgående og vigtig er bogstavrimets form, at digteren sandsynligvis begyndte med bogstavkombinationen "wil-siþ" ("welcome journey") som den vigtigste ideen i den ovenstående, citerede linje, og lod de påfølgende ord bogstaverime med dette. På den måde lod han stavrimet forme hele sætningen.  Digtning med en mundtlig formel Angelsaksisk digtning er blevet grundigt undersøgt for at bevise teorien om, at den oprindelig var blevet reciteret i henhold til en "muntlig formel" (engelsk: "oral formula"). Det bygger på, at mange udtryk og vendinger går igen i andre digte. Eksempelvis er der ikke mindre end 11 af de 18 halvlinjer i Cædmons hymne, som har paralleller i andre digte . Der er også fundet tilsvarende tilfælde i Beowulf og andre digte. Milman Parry fremsatte teorien under arbejdet med Homers digtning, og støttede siden Albert Bates Lord i dennes arbejde med sydslavisk digtning. Det var opfattelsen, at den klassiske, episke digtning blev skabt gennem en formelt styret, mundtlig proces, hvor skaldene skaber digtningen direkte og uden en fastlagt tekst. Hver fremførelse gav således en helt ny genskabelse af digtet (svarende til en impressionistisk jazzkoncert), men baseret på et stort forråd af ”formler”, der var afpasset efter versemålets krav. I modsætning til denne teori står Bedes eget udsagn om, at Cædmon skabte sit digt, og at Bede selv tilsyneladende lagde stor vægt på digtet som en nyskabelse. En vanskelighed ved teorien er, at det er kun den skriftlige udgave, som er bevaret, ikke den forudsatte, mundtlige tradition. Teorien har også sine kritikere, som hævder, at digtene blev komponeret delvis i henhold til en moderne ord-for-ord-proces, og delvis også i henhold til at sette tema og formularer sammen.  Oldengelsk prosa Mængden af bevaret, oldengelsk prosa er langt større end mængden af digte. Størstedelen af de bevarede prosatekster er prækener og latinske oversættelser af religiøse værker. Engelsk prosa opstår i det 9. århundrede (i hvert fald det, der kendes) og fortsatte med at blive nedskrevet til op i det 12. århundrede.  Kristen prosa Den mest kendte forfatter af oldengelske tekster var kong Afred den Store, som oversatte mange bøger fra latin til oldengelsk. Disse oversættelser var blandt andet pave Gregor den Stores Pastoral omsorg (Liber Regulae Pastoralis), en håndbog for præster om, hvordan man skal håndtere sine pligter; Filosofiens trøst af Boëthius; og Soliloquies af Augustin af Hippo. Alfred var også ansvarlig for en oversættelse af halvtreds salmer fra Salmernes bog. Andre betydningsfulde oldengelske oversættelser blev skrevet af lærde, som stod kong Alfred nær. Bl.a. et ledsagestykke til Augustins Gudsstaten (De civitate Dei), Dialoger af Gregor den store, og Anglerfolkets kirkelige historie (Historia ecclesiastica gentis Anglorum) af Den ærværdige Bede. Det vigtigste værk var muligvis oversættelsen af Orosius’ Verdenshistorie, specielt da den blev betydelig udvidet med originale bidrag, blandt andet fortællingen om nordmanden Ottar fra Hålogaland, som er blandt de første skriftlige kilder om Norge som nation. Ælfric af Eynsham, som skrev i slutningen af det 10. århundrede og begyndelsen af det 11., var den mest ansete forfatter af angelsaksiske prædiker. Teksterne blev kopieret og tilpasset langt ind i det 13. århundrede. Han skrev helgenbiografier, et oldengelsk værk om tidsberegning, pastorale breve, oversættelser af de første seks bøger i Bibelen, ordbøger og oversættelser af andre dele af Bibelen som Salomos ordsprog, Visdommens bog og fra Ecclesiasticus (Det gamle testamente). I samme kategori som Ælfric var den samtidige Wulfstan, ærkebiskop af York. Hans prækner var meget stilistiske, og han skrev i en rytmisk form med stavrim. Præknerne blev skrevet på oldengelsk, selv om de er kendt under deres latinske navne blandt andet Sermo Lupi ad Anglos (Ulvens preken til anglerne), hvor han finder årsagen til vikingernes invasioner og hærgen i englændernes egne synder. Han skrev en række kirkeretslige tekster, Institutionernes regeringsform (Institutes of Polity) og Edgars kirkelov (Canons of Edgar). En af de tidligste angelsaksiske prosatekster er Martyrhistorie (Martyrology), der rummer oplysninger om helgener og martyrer opregnet efter deres årsdager og festivaler i kirkekalenderen, og som er bevaret i seks fragmenter. Det formodes, at det er skrevet i det 9. århundrede af en anonym forfatter fra Mercia (den nuværende Midlandsregion). Den ældste samling af prækdiker er Blicklinghomilierne i Vercellibogen, der dateres til det 10. århundrede. Der er prosaværker om helgenernes liv. Bortset fra dem, som er skrevet af Ælfric, findes prosastykker om sankt Guthlac i Vercellibogen, levnedsbeskrivelser for Margareta af Antiokia og sankt Chad af Mercia. Der er fire biografier i Juliusmanuskriptet: De hellige syv sovere, sankt Maria af Egypten, sankt Eustachius og sankt Euphrosyne. Der er mange oldengelske oversættelser fra forskellige dele af Bibelen. Ælfric oversatte de første seks bøger i Bibelen (Hexateuch, "seks ruller"). Der er en del oversættelser af Evangelierne. Den mest populære var Nicodemus’ evangelium (eller Pontius Pilatus’ gerninger). Andre var blandt andet Pseudo-Matteus’ evangelium, Apostelen Paulus’ visioner (eller åbenbaring), Vindicta salvatoris, og Apostelen Tomas’ visioner (eller åbenbaring) .  Verdslig prosa Den angelsaksiske krønike blev sandsynligvis påbegyndt på kong Alfreds tid og fortsatte i over 300 år som en årbog over angelsaksisk historie. Et enkeltstående eksempel på en klassisk romance er bevaret, og det er et fragment af en fortælling om Apollonius fra Tyrus (ikke at forveksle med den stoiske filosof Apollonius af Tyrus) antagelig oversat i det 11. århundrede fra en nu tabt græsk tekst. En munk, som skrev på angelsaksisk på samme tid som Ælfric og Wulfstan, var den lærde Byrhtferth af Ramsey. Han skrev bøgerne Enchiridion og Handboc både på latin og angelsaksisk som studier i matematik og retorik. Ælfric skrev også to videnskabelige værker, Hexameron og Interrogationes Sigewulfi, der drejer sig om skabelsesberetninger. Han skrev desuden en grammatik og en glossar (ordliste) i angelsaksisk, som blev kaldt for Latin, senere brugt af studerende, som var interesserede i at lære oldfransk, eftersom den også havde en oldfransk ordliste. Der er mange bevarede tekster, som består af regler og beregninger til fastlæggelse af religiøse festivaler, og tabeller til beregning af tidevand og månefaser. I Nowellkodeksen findes teksten til Østens underværker (The Wonders of the East), som rummer et bemærkelsesværdigt kort over verden og andre illustrationer. I samme manuskript findes også Aleksanders brev til Aristoteles, og da det er samme manuskript, der indeholder Beowulf, har nogle forskere spekuleret på, om det kan have været tænkt som en samling, bestående af eksotiske steder og væsner. Der er flere interessante medicinske værker. Blandt andet en oversættelse af Apuleius’ Herbarium med illustrationer fundet sammen med Medicina de Quadrupedibus. En anden samling af tekster er Balds lægebog (Bald's Leech book) fra det 10. århundrede, der handler om brugen af planter og urter og en del kirurgiske behandlinger. En tredje samling er kendt som Lacnunga, og den beskæftiger sig med virkemidler til trolddomsbeskyttelser, besværgelser og hvid magi. Angelsaksiske lovtekster er en stor og betydningsfuld del af de bevarede manuskripter. I løbet af det 12. århundrede var de samlet til to store samlinger (se Textus Roffensis). De omfatter de kongelige love, som begynder med dem, som blev givet af Æthelbert af Kent, og rummer desuden tekster, som handler om bestemte sager og steder i landet. Et interessant eksempel er Gerefa, som giver hovedtrækkene af de pligter, som en kongelig engelsk foged (en "reeve") havde på et større gods. Der er også et omfattende bind med retsdokumenter om klostrene. De omfatter mange forskellige tekster: Optegnelser over donationer fra adelen, testamenter, dokumenter om emancipation (frigivning af trælle), boglister og lister over relikvier, hofsager og regler for laugene. Alle disse tekster giver værdifulde oplysninger om den sociale historie i den angelsaksiske epoke, men de er også af litterær værdi. Eksempelvis er nogle af hofsagerne fortællinger, som er interessante for deres brug af retorik.  Forsknings- og virkningshistorie Oldengelsk eller angelsaksisk litteratur forsvandt ikke i 1066 med den normanniske erobring af England. Mange prækner og værker blev fortsat læst og var i brug delvist eller i deres helhed op til det 14. århundrede, og de blev stadig katalogiseret og ordnet. Under reformationen i England, da klosterbibliotekerne blev spredt, blev manuskripterne samlet af historikere og lærde som Laurence Nowell, Matthew Parker, Robert Bruce Cotton og Humfrey Wanley, deraf navnene på en del af manuskripterne i moderne tid. I det 17. århundrede indledtes en tradition med at skabe litterære ordbøger og referencer i forhold til angelsaksisk litteratur. Den første var William Somners Dictionarium Saxonico-Latino-Anglicum (1659). I det 19. århundrede påbegyndte forfatteren Joseph Bosworth en ordbog, som blev fuldført af Thomas Northcote Toller i 1898 og fik titlen An Anglo-Saxon Dictionary. Den er siden blevet opdateret. Eftersom oldengelsk var et af de første modersmål, som blev nedskrevet, søgte forskere i det 19. århundrede efter rødderne til en europæisk ”nationalkultur” (se Romantisk nationalisme), og de havde en speciel interesse for angelsaksisk litteratur. Oldengelsk blev dermed en del af universitetsstudierne. Efter 2. verdenskrig har der været en øget interesse for de fysiske manuskripter i sig selv. Palæografen Neil Ker udgav den banebrydende Catalogue of Manuscripts Containing Anglo-Saxon (Katalog over manuskripter indeholdende angelsaksisk) i 1957, og i 1980 var næsten alle angelsaksiske manuskripter blevet genudgivet på engelsk. J.R.R. Tolkien, kendt som en forfatter af fantastisk litteratur, er berømt for at have skabt en bevægelse for at se på oldengelsk som et emne for litterær teori under sine forelæsninger i 1936. De blev siden udgivet af hans søn i 1983 i form af essaysamlingen Beowulf: The Monsters and the Critics Angelsaksisk litteratur har haft en påvirkning på moderne litteratur. Nogle af de mest kendte oversættelser er William Morris' og Seamus Heaneys oversættelse af Beowulf og Ezra Pounds oversættelse af Søfareren. Påvirkningen kan ses hos moderne digtere som T. S. Eliot, Ezra Pound og W. H. Auden. Meget af emnevalg og terminologi i heroisk digtning kan genfindes i populære værker som Hobbiten, Ringenes herre og mange andre.