Sturmgeschütz III havde sin oprindelse i 1. Verdenskrig, hvor man under offensiverne på Vestfronten blev opmærksom på, at artilleriet ikke havde udstyr til at bekæmpe befæstninger effektivt. Den tids artilleri var tungt og ikke tilstrækkeligt mobilt til at kunne holde trit med infanteriet og ødelægge bunkere og andre forhindringer ved direkte beskydning. Selv om problemet var velkendt i den tyske hær, var det general Erich von Manstein som tildeles æren som stormartilleriets far. Det skyldes, at det oprindelige forslag stammede fra (på det tidspunkt) oberst Erich von Manstein, som havde afleveret det til general Ludwig Beck i 1935, som et forslag om at der skulle være Sturmartillerie enheder, der kunne anvendes som direkte støtte for infanteriet i infanteridivisionerne. Den 15. juni 1936 fik Daimler-Benz AG en ordre på at udvikle et pansret infanteristøtte køretøj, som kunne bære en 75 mm kanon. Kanonen skulle kunne drejes til 25 grader til siderne og være installeret i en lukket overbygning, som gav beskyttelse for besætningen. Højden på køretøjet måtte ikke overstige højden på en gennemsnitlig mand.  Daimler-Benz AG brugte undervognen fra den kort tid inden designede middeltunge Panzer III som grundlag for det nye køretøj. Prototyper blev overdraget til Alkett, som i 1937 fremstillede 5 eksemplarer af den eksperimentelle 0-serie StuG baseret på Panzer III Ausf. B. Disse prototyper havde en overbygning af blødt stål og Krupp's kortløbede 75 mm Sturmkanone 37 L/24. Denne model blev kendt som Sturmgeschütz Ausführung A. Selv om StuG blev anset for at være selvkørende artilleri, stod det i starten ikke klart hvilken våbenart, der skulle betjene det nye våben. Kampvognstropperne, som var de naturlige brugere af kampvogne med larvefødder, havde ingen ressourcer til overs til opstilling af StuG enheder, og det samme gjaldt infanteriet. Det blev derfor besluttet, efter en drøftelse, at de hellere måtte blive en del af artilleriet.  StuG køretøjerne blev organiseret i bataljoner (senere omdøbt til brigader for at forvirre fjenden), og havde deres egen taktiske doktrin. Støtte af infanteriet med direkte ild, var dets planlagte rolle, og senere med en kraftig understregning af, at man skulle ødelægge fjendtlige kampvogne hvor end man mødte dem.  Da StuG III var tiltænkt en rolle som nærstøtte for infanteriet, var de tidlige modeller udstyret med en kort 75 mm StuK 37 L/24 med lav mundingshastighed, verlegnet til at ødelægge befæstninger. Efter at tyskerne var stødt på de sovjetiske KV og T-34, blev StuG i foråret 1942 udstyret med 75 mm StuK 40 L/43, der havde en høj mundingshastighed. I efteråret 1942 blev den opgraderet til en 75 mm StuK 40 L/48 antitank kanon. Disse versioner blev betegnet Sturmgeschütz 40 Ausführung F, F/8 og G.  Da StuG IV gik i produktion i slutningen af 1943 og starten af 1944, blev der tilføjet "III" til modelnavnene, for at adskille dem fra de nye Panzer IV baserede modeller. Alle forudgående og efterfølgende modeller var derefter kendt som 'Sturmgeschütz III'. Fra og med StuG III Ausf. E blev der monteret en 7,92 mm MG34 på skroget for at give ekstra beskyttelse mod fjendtligt infanteri, mens nogle StuG III Ausf. G blev udstyret med en ko-aksial 7,92 mm MG34.  Kampindsats Generelt viste Sturmgeschütz serien sig at være særdeles vellykket og de gjorde tjeneste på alle fronter som stormartilleri og panserjager. Selv om Tiger og Panther kampvogne er mere velkendte, ødelagde stormartilleriet mange kampvogne. På grund af deres lave silhuet var det let at camouflere dem, og de var et vanskeligt mål. Besætningerne på stormartilleriet blev betragtet som eliten indenfor artilleriet, og stormartilleri enheder havde nogle imponerende rekorder med hensyn til nedkæmpelse af kampvogne – omkring 20.000 var man nået op på i foråret 1944. Den 10. april 1945 var der 1.053 StuG III og 277 StuH III i tjeneste. Omkring 9.500 Sturmgeschütz III af forskellig type var produceret frem til marts 1945 af Alkett og et mindre antal af MIAG. I 1944 blev der leveret 59 StuG III Ausf. G til Finland (30 Stu 40 Ausf.G og 29 StuG III Ausf. G), som brugte dem mod den Røde Hær. De ødelagde mindst 87 fjendtlige kampvogne, mens 8 kun StuG gik tabt (nogle af disse blev ødelagt af deres besætninger, når de opgav køretøjerne for at forhindre tilfangetagelse). Efter krigen var de den vigtigste kampvogn i den finske hær indtil begyndelsen af 1960'erne. Disse StuG fik øgenavnet "Sturmi", som kan ses i nogle plastikmodeller.   Sturmgeschütz III blev også eksporteret til lande som Bulgarien, Ungarn, Italien, Rumænien og Spanien. Mange tyske Sturmgeschütz IIIs blev erobret af jugoslaviske partisaner, og efter krigen blev de brugt af den jugoslaviske folkearme indtil 1950'erne. Efter 2. verdenskrig overlod Sovjetunionen nogle af de erobrede tyske køretøjer til Syrien, som fortsatte med at bruge dem indtil Seksdageskrigen i 1967.