Ved næringsfrihed forstås den retslige tilstand, hvor enhver næringsudøvelse er gjort fri. For Næringsfriheden i Danmarks vedkommende lagdes grunden til næringsfrihed i 1800-tallet, da tidligere tiders næringsbegrænsninger blev afviklede. Forud derfor var retten til erhvervsudøvelse begrænset på forskellige måder, dels ved at handel og håndværk med enkelte undtagelser kun var tilladte erhverv i købstæderne, dels ved at muligheden for at nedsætte sig som håndværksmester her var begrænset af håndværksmestrenes lav.  Historisk udvikling Næringsfriheden blev ikke skabt ved en enkelt lov, men derimod ved en række love: I middelalderen var købstædernes handelsrettigheder fastlagt i særskilte bestemmelser fastlagt for hver stad for sig. Således bestemtes i et kongebrev af 11. december 1547, at der hver lørdag skulle holdes torvedag i Helsingør, og at landbefolkningen skulle føre deres korn og andre varer hertil fra sognene Asminderød, Blovstrød, Freerslev, Herlev, Grønholt, Karlebo, Lillerød, Lynge, Nøddebo, Tikøb og Tjæreby. Senere, i Kong Christian Vs "Danske Lov" fra 1683, mildnedes bestemmelserne i lovens 3-13-23 således, "at ingen Haandværksmand maa bo paa Landsbyen undtagen Grovsmede, Tømmermænd, Bødkere, Teglbrændere, Pottemagere som gøre sorte Potter, Hjulmænd, Murermestre, Skindere, Vævere, Skrædere som sy Vadmel og de Skomagere, som sy Bøndersko". Endvidere bestemte lovens 3-13-24: "Ingen, hvo det være kan, maa bruge noget Kjøbmandsskab paa Landet og i Landsbyerne til Forprang... eller sælge nogen Kramvare, Staal, Salt eller fremmed Humle under Varernes Forbrydelse". Endelig bestemte lovens 3-13-26, at "Bønderne skulle føre deres Varer til Købstæderne og dem paa offentlige Axeltorve og Markeder falholde og ej dem til Høkere og Forprangere som Landet omløbe, sælge". Disse bestemmelser forblev gældende indtil midten af 1800-tallet, og de indebar i almindelighed i de østdanske områder, at næringsudøvelse på landet kun få steder kunne ske lovligt. Ved "Forordning angaaende Opkiøb af Landmandens Producter" af 23. april 1845 fastsloges uden videre i § 1, at "Det skal herefter være alle Landboere i de danske Provindser, hvad enten de ere Gaardmænd, Husmænd eller Inderster, tilladt paa Landet at opkiøbe, samt til Kiøbstæderne at indbringe, og der i store og smaa Partier at sælge alle Naturalproducter af Landbrug, Kreaturhold, Havedyrkning og Fiskeri, samt alle Slags Skoveffecter og Tørv. Denne Tilladelse bliver ogsaa anvendelig, uagtet hine Producter have modtaget nogen Bearbeidelse, naar samme ikke ligger udenfor Grændserne af Landbo- og Husfliid; som Følge heraf maa til Exempel Smør, Ost, Giær, Hør, Hamp, saltet og røget Kiød, Flesk eller Fisk, kunne opkiøbes, hvorhos dette ogsaa skal gielde om Kalk, Tag- og Muursteen, samt almindeligt Pottemagerarbeide". Forordningens videre bestemmelser vedrørte forholdsregler for at undgå forordningsmisbrug, men indskrænker i øvrigt ikke bestemmelsen. I "Lov indeholdende nogle Bestemmelser angaaende Handel med Kornvarer og Brød" af 15. april 1854 fastsloges straks i § 1, at "Handel med uformalede Kornvarer skal i Kjøbstæderne være aldeles fri, saa at det skal staae Enhver, uden Hensyn til Hjemsted, Næringsberettigelse eller Torvetvang frit at indkjøbe, falholde og afhænde alle uformalede Kornvarer, være sig Ax- eller Bælgkorn, i store eller smaa Partier. ..." Vigtigere var imidlertid § 2: "Paa Landet skulle Alle, som der ere bosiddende, have Ret til at indkjøbe, falholde og afhænde saavel formalede som uformalede Kornvarer som Brød, ...". Her åbnedes således muligheder for handel uden for købstæderne, selv om loven også satte visse begrænsninger. I "Lov om Haandværks- og Fabriksdrift samt Handel og Beværtning m.m." af 29. december 1857 – bedre kendt som Næringsloven – med ikrafttræden 1862, åbnedes for alvor for at udøve både handel og håndværk uden for købstæderne. Den eneste forudsætning for næringsudøvelse på landet var at indehave Næringsbrev (næringsbevis). En begrænsning i næringsudøvelsen på landet bestod dog tillige deri, at der omkring købstæderne blev fastlagt et område (populært kaldet "læbælte"), hvor næringsudøvelse ikke uden videre kunne finde sted. Det hed herom i loven i § 28: "Den Haandværksdrift, som hidtil ikke har kunnet øves paa Landet uden Bevilling, skal ikke tilstedes efter sædvanligt Næringsbeviis i een Miils Afstand fra nærmeste Kjøbstad... Dog undtages Møllebyggere, Muurmestere, Tømmermestere, Hvedebrødsbagere, Snedkere, Glarmestere, Sadelmagere, Skrædere og Skomagere. ..." og videre i § 54: "Groshandel, Kjøbmandshandel og Detailhandel tilstedes ikke efter almindeligt Næringsbeviis i mindre end en 1½ Miils Afstand fra nærmeste Kjøbstad..." Heri lå altså en væsentlig indskrænkning i loven, men i lovens § 98 åbnedes mulighed for, at indenrigsministeriet ved særlige bevillinger "kunne gjøre Undtagelse fra de i nærværende Lov indeholdte Bestemmelser". Denne mulighed skulle ofte blive forsøgt. Endelig i "Lov om Forandringer i og Tillæg til Lov om Haandværks- og Fabriksdrift med mere af 29de December 1857" af 23. maj 1873 indgik blandt andet bestemmelser om, at der inden for læbælterne skulle være mulighed for at danne lukkede, såkaldte "Forbrugsforeninger" (siden kaldt brugsforeninger) med egne forretninger. Vedtagelsen af de næringsfrigivende love fra omkring midten af 1800-tallet betød et brud med købstædernes århundredgamle eneret på handel, håndværk og sejlads, og dermed åbnedes vejen for friere næringsudøvelse uden for købstæderne. Indtil da havde købstæderne næsten styret handelen med landets største næringsgruppe, landbrugerne, idet der var forholdsvis få steder, i hvert fald i de tættere befolkede dele af landet, der lå fjernere end de 2 mil, hvorud til købstædernes handelsrettigheder strakte sig, og de 1½ mil, som gjaldt for håndværksudøvelse. På dette grundlag hvilede næringsfriheden indtil 1920; herefter bortfaldt købstædernes læbælter endeligt.