Filosofiens trøst (latin: Consolatio philosophiae) er et filosofisk værk, som Boëthius skrev i 524 e.Kr. Det er kaldt det enkeltstående vigtigste og mest indflydelsesrige værk i Europa i løbet af middelalderen og den tidlige kristne renæssance. Det kan kaldes klassisk.  Baggrund Boëthius' litterære produktion omfatter  * oversættelser af vigtige værker i antikken inden for logik, aritmetik og teologi, gerne med kommentarer,  * en bog om musikkens bestanddele og antikkens musikteorier * det opbyggelige værk Consolatio Philosophiae (CP) fra 524. CP er skrevet i en fængselscelle kort før forfatterens død og er stærkt nyplatonisk inspireret. Her er det især relevant at nævne hans vigtigste inspirator, nyplatonikeren Porfyrios, som var elev og videreformidler af den kendteste nyplatoniker Plotins (205-270) værker. Det, der gør CP interessant i kirkehistorisk henseende, er den popularitet, den nød i et helt årtusinde. Hermed repræsenterer bogen til en vis grad en nøgle til forståelse af de problemstillinger, der var aktuelle i middelalderen.  CP's struktur Værket er i fem bøger, der hver har mellem seks og tolv nummererede kapitler. CP skifter løbende imellem en lyrisk og en prosaisk fremstilling, så det nogenlunde svarer til et prosastykke og et lyrisk stykke inden for hvert kapitel. CP er skrevet i dialogform med fortælleren (Boëthius selv) og filosofiens moder.  Anden bog I anden bog sættes der fokus på lykkens omskiftelighed. Lykkens moder, Fortuna, får taletid gennem filosofiens moder, og de to modstilles hinanden, som det forgængelige overfor det uforgængelige, eller med andre ord, det evige overfor det tidslige. (2,1-2) I forlængelse heraf viser filosofiens moder nu den jordiske rigdoms værdiløshed og forgængelighed. Således kan magt og værdighed ikke være noget godt og efterstræbelsesværdigt i sig selv, da onde mennesker ofte stræber efter disse ting. Det samme gælder for stræben efter berømmelse, da berømmelse også er tæt forbundet med tidens forgængelighed. (2,5-7) Løsningen er, at den vise må løsgøre sig fra det jordiske fængsel, så han kan blive fri til at søge det himmelske hjem. Anden bog afsluttes med, at filosofiens moder gør opmærksom på, at ulykke er bedre end lykke. Lykken slører nemlig evnen til at skelne mellem, hvad der sandhed, og hvad der er falskhed. Konklusion: Den der er i ulykke og har mistet sin rigdom, har dog fundet det vigtigste – sande venner. (2,8)  Fjerde bog Det, der behandles i fjerde bog, tager udgangspunkt i spørgsmålet om, hvordan det kan være, at det ofte går de onde bedre end det går de gode, og resten af fjerde bog centreres om filosofiens moders forsøg på at bevise, at det modsatte er tilfældet. (4,1) Med en henvisning til Platons dialog Gorgias og på baggrund af, at hele målsætningen for et menneskes vilje er lyksalighed , viser filosofiens moder, at det ikke er de onde men de gode, der har magten til at nå dette mål, pga. deres naturlige middel, nemlig dydighed. (4,2) Lønnen findes i handlingens mål. Den gode bliver god, også kaldet guddommeliggjort, via sine gode gerninger, mens den onde træder skridt nedad på stigen ved at miste deres menneskelige natur. (4,3) De onde bør derfor straffes for deres egen skyld, fordi man derved fjerner deres mulighed for fortsat at udøve ondskab. Derved bliver de mindre ulykkelige. (4,4) Da fortælleren stadig ikke er tilfreds med forholdet imellem de gode og de onde mennesker (4,5), inddrager filosofiens moder nu forholdet imellem PROVIDENTIA, som kan oversættes med: "forsyn" og FATUM, som kan oversættes med "skæbne". (4,6) PROVIDENTIA er den simple måde, hvorpå alting opfører sig på, som det er påtænkt af den ubetinget rene guddommelige fornuft. FATUM er den komplicerede måde, hvorpå fornuften kommer til udtryk, når PROVIDENTIA kommer i kontakt med de omskiftelige ting. (4,6) Man kan med andre ord betegne PROVIDENTIA som den fornuft, der gælder for den evige styring, mens FATUM repræsenterer denne styring i tidsligheden. (4,6) Den meget forskellige skæbne, der i tidsligheden bliver os mennesker til del, skyldes, at gud "ser ud fra sit høje udkigstårn af hans forsyn, og ser hvad der er godt for hvert enkelt menneske, og arrangerer, hvad han ved, er passende". (4,6) Denne skæbne, hvor vi mennesker får tildelt mere eller mindre behagelig vilkår, skyldes altså, at vi er sat under en eller anden form for guddommelig træning. En træning, der også kan give vanskeligheder for dem, der er tildelt et liv i luksus. (4,6)  Femte bog Hvis der ikke findes nogen tilfældighed, fordi alt er styret af Guds forsyn, kan man da tale om, at mennesket har en fri vilje? Det er det spørgsmål, som behandles i den sidste bog. Det slås fast, at ethvert fornuftsvæsen har en fri vilje. Jo mere guddommelig man er, desto større frihed. (5,2) Alligevel kan fortælleren ikke forlige sig med denne forklaring. Hvis Gud ved forsynet er alvidende, må det vel betyde, at der ikke findes frihed for viljen. Således må både straf, belønning og bøn være meningsløse, hvis mennesket egentligt ikke har indflydelse på sin egen situation. (5,3) For at forklare dette problem, begiver filosofiens moder sig nu ud i en længere og ret vanskeligt forståelig forklaring. Hun tager udgangspunkt i en forklaring af den menneskelige erkendelsesproces, som opdeles på følgende måde: sansning, forestilling, rationalitet, intelligens. (5,4) Sansning kan være ren berøring; forestilling er, når man indser det partikulære ved det foreliggende; rationalitet er, når man indser det universelle ved det pågældende partikulære, og intelligens er, når man indser den simple sammenhæng imellem ideerne. Læg mærke til, at hver slags højere erkendelse er i stand til at forstå de typer af erkendelse, der ligger lavere, mens det omvendte er ikke tilfældet. (5,4) Pointen er, at der ud fra dette erkendelseshieraki, kan opbygges et værenshieraki. Sansning alene er lig de værensformer, der ikke kan bevæge sig. Forestillingsniveauet er dyrenes stade, rationaliteten er det menneskelige stadie, mens det kun er det guddommelige der har intelligens. (5,5) Pointen er, at mennesket erkender som subjekt, der lever på et helt bestemt tidspunkt, og altså er tidslig. På denne baggrund kan det hævdes, at vi ikke kan forvente, at vore forudsigelser indebærer nødvendighed, fordi vores erkendelse er subjektiv. Anderledes med Gud. Af sit væsen er Gud evig, og derfor er tiden for ham altid nutid. Således også med hans intelligens. Gud erkender ideerne objektivt og ikke ud fra en bestemt subjektsposition. Derved ligger fokus på enkeltheden i sammenhængen imellem ideerne, og ikke på enkelte udvalgte ideer, som man kan betragte fra en bestemt subjektsposition. Ideerne er uforanderlige, hvorfor Gud i virkeligheden erkender både fortid og fremtid i nutid. Herved kan Gud i sit forsyn erkende fremtidige begivenheder uden at de dermed behøver at være nødvendige. Han erkender så at sige alle muligheder på en gang. Menneskets handling er således alene betinget af Guds forsyn, men er derudover fuldstændigt frit.  Literatur på dansk Filosofiens trøst (2008), Forlaget Multivers, Oversat af Torben Damsholt, ISBN 978-87-7917-170-1