Jordbunden i Holsten består i den østlige del af moræneler, der danner et bakkelandskab, hvor det fremherskende skovtræ traditionelt er bøgen, og i hvis fordybninger der findes talrige søer, navnlig mellem Plön og Eutin. Det såkaldte holstenske Schweiz ved Plön og Eutin (Bungsberg 164 m) er dele af et stort bakkedrag, dannet som endemoræner under den senere del af istiden. Vest herfor breder sig store sandede hedesletter, afbrudt af bakkeøer, et langt mindre frugtbart land end det østlige Holsten, men dog veldyrket. Langs vestkysten strækker sig marsken i en bredde af mellem 7 og 22 km; den når intet sted over 5 m over havet og ligger flere steder under havets overflade, så at den må beskyttes ved diger. Ved afsætning af nyt ler fra havet og ved inddigning udvides marsken stadig;.  Med undtagelse af Elben udspringer næsten alle floderne i selve landet. Til Elben løber Delvenau, Bille, Alster, Pinnau, Krückau og Stör. Ejderen, der for en del løber på Holstens nordgrænse, modtager bifloderne Jevenau og Gieselau. Schwentine løber til Kiel Fjord og Trave til Lübeck Bugt.  Blandt de talrige søer kan nævnes Plön sø (31 km²), Selenter sø samt Warder sø, der gennemstrømmes af øvre Trave, Westensø og Flemhuder sø, der gennemstrømmes af Ejderen i dens øvre Løb.  Mineraler Af mineraler forekommer gips og stensalt ved Segeberg, hvor det 91 m høje Segeberg Kalkbjerg består af anhydrit og gips, og ved Oldesloe saltkilder, der tidligere brugtes til udvinding af husholdningssalt; langs kysten findes enkelte steder rav.  Klima Klimaet er mildt på grund af havets nærhed: Middeltemperaturen for januar er ca. 0 °C, for juli ca. 17 °C, den årlige regnmængde ca. 63–77 cm.  Holstens politisk-administrative historie Holstens politisk-administrative historie kendetegnes ved at ulige slægter havde eller tiltog sig arveret til ulige dele af landet for derefter snart at opsplitte dem mellem ulige arveberettigede sønner, dels samle dem igen, når denne eller hin arveberettigede linje uddøde. En af de arveberettigede slægtslinjer udgjordes af de danske konger, og denne opnåede efter århundreders opslidende forhandlinger og aftaler endelig den fulde arveret til hele Holsten – for blot at miste det hele, da de nationale strømninger slog igennem og for både Holstens (og Sønderjyllands) vedkommende bevirkede, at tysksprogede og tysksindede kræfter fik overhånd, støttet af Preussen, der derefter kastede vrag på deres forhåbninger om et selvstændigt slesvig-holstensk hertugdømme og indlemmede hele området i sit rige ene med den ret, der tilkommer den vindende krigsmagt. Holstenerne har – modsat sønderjyderne – aldrig fået mulighed for ved en fri afstemning at tilkendegive sit forhold til Danmark.  Middelalderen indtil 1460 Området Holsten fik en meget omtumlet historie gennem det meste af Middelalderen. Det blev kasteboldgenstand for et magtspil hvor først de saksiske stammehertuger, så de danske konger og derefter deres egne, ambitiøse grever trak befolkningen gennem krige og skiftende vasalforhold. Til sidst mundede grevernes magt ud i en lang række af arvedelinger, og dette forløb blev først afsluttet i 1460, da stænderne i Holsten enedes med adelen i Slesvig om at vælge den danske konge, Christian den 1., til hertug over Slesvig og greve af Holsten – vel at mærke mod at han skrev under på, at landene altid skulle forblive samlet og ikke måtte lægges ind under det danske rige.  Tiden fra 1460 til 1773 Ifølge de privilegier, Christian 1. havde måttet udstede for at opnå valg, skulle de to lande blive »evig udelt tilsammen«, og stænderne skulle efter hans død have frihed til at vælge en af hans sønner eller andre arvinger til herre. Men efter kongens død valgtes imidlertid begge hans sønner — Hans og Frederik — til hertuger i Holsten, landet var nemlig 1474 ophøjet til et hertugdømme, og da Frederik 1490 blev myndig, skred man til en deling, idet de to fyrster fik hver sit hovedslot, Segeberg og Gottorp, hvortil lagdes efter indtægten lige store stykker af begge hertugdømmerne. Fælles blev derimod nu som senere stænderne: prælater, ridderskab og byer. 1523—1544 udgjorde Holsten atter et hele, men dette sidste år foretog man en ny deling, som skulle få langvarig betydning. Landet blev nemlig tredelt mellem kong Christian 3. og hans to brødre, Adolf og Hans, hvis besiddelser imidlertid efter Hans' død 1580 tilfaldt de to andre linjer, den kongelige og den gottorpske. Ligeledes var Ditmarsken, som 1559 endelig var blevet erobret, blevet tredelt og senere tvedelt. Den gottorpske linje indførte 1608 førstefødselsret og udelelighed; 1650 fulgtes dens eksempel af den kongelige linje, men allerede forinden havde der inden for denne fundet en udskiftning sted, idet nemlig Frederik 2. 1564 overlod sin broder, Hans den Yngre, amtet Plön, dog uden suveræne rettigheder. Det gik i arv til hans søn Joachim Ernst, deltes i den følgende tid flere Gange, men tilfaldt endelig efter slægtens uddøen 1761 ifølge en 1756 sluttet arvetraktat den kongelige linje og indlemmedes i dennes besiddelser. I forening erhvervede begge linjer, efter at linjen Schauenburg-Pinneberg 1640 var uddøet, Pinneberg, men hertug Frederik 3. af Gottorp solgte 1649 sin andel, amtet Barmbeck, til grev Christian Rantzau, som ved kejserlig bevilling deraf oprettede rigsgrevskabet Rantzau (1650).  Fællesregeringen ophørte i Slesvig efter 1713, da den gottorpske del af Slesvig tilfaldt kongen Frederik 4.. Da den sidste greve, Christian Ditlev, 1721 var blevet skudt på sin broders foranstaltning, inddrog kong Frederik 4. grevskabet, støttende sig på en arvetraktat af 1669. Hertugdømmet Holsten's statsretlige forhold til det tyske rige havde 1433 undergået den forandring, at forleningsretten fra Sachsen var gået over til biskoppen af Lübeck, der udøvede den i kejserens navn. Christian 3. påstod, at lensforholdet var fuldstændig ophørt men måtte 1547 anerkende, at hertugdømmet var et tysk rigslen, hvortil forleningsretten lå direkte hos kejseren, samt lade det optage i Den Nedersaksiske Kreds.  Fra hertugdømmet, hvor reformationen 1542 var blevet officielt indført ved antagelsen af en kirkeordinans, der væsentlig stemte overens med den danske af 1537, udskiltes i løbet af 17. århundrede stiftet Lubeck (Eutin), som 1561 var blevet evangelsk og fra 1586 næsten var at betragte som et holsten-gottorpsk secundogenitur; 1616 lod det sig for sidste gang repræsentere på landdagene. Tillige udsondrede Hamborg sig mere og mere fra Holsten; byen aflagde 1603 for sidste gang hyldning som en hertugelig landstad, men opnåede dog først 1770 sæde og stemme i den tyske rigsdag.  Tiden fra 1773 til 1864 Gottorperne mistede under den Store nordiske Krig deres andel af Sønderjylland, men fik efter freden 1720 de holstenske besiddelser tilbage og beholdt dem, indtil de ved traktaten af 1767 og den endelige ratifikation af 21. maj 1773 bortmageskiftedes mod Oldenburg og Delmenhorst. Hele hertugdømmet Holsten var således herefter samlet på den kongelige (danske) linjes hænder, og da det tyske rige opløstes 1806, inkorporeredes det ved patent af 9. september i det danske monarki, idet det dog senere kom til at høre til det 1815 oprettede Tyske Forbund. Som hertug af Holsten var den danske konge vasal under det tysk-romerske rige indtil dettes opløsning i 1806, men Holsten optoges 1815 igen i Det tyske Forbund, hvorefter den danske konge måtte tage visse hensyn til denne forbindelse. Forbindelsen med Danmark vedvarede under vekslende former, indtil Holsten sammen med Sønderjylland og Lauenburg ved Freden i Wien 1864 afstodes til Preussen og Østrig, hvilken sidste stat atter ved freden i Prag 1866 overlod sin andel i retten til hertugdømmerne til Preussen.  Hvalfangst Hvalfangst og sælfangst på Grønland spillede en betydelig rolle i Uetersen, Elmshorn, Glückstadt, Itzehoe, Beidenfleth og Brunsbüttel i 1850'erne og 1860'erne, da de gamle nordfarersteder Nederlandene, Hamborg og Altona for længst havde afviklet denne fart.  Industri Et industrielt fremskridt skete ved oprettelsen af en klædefabrik ved brødrene Renck i Neumünster, der i 1824 anskaffede den første dampmaskine, samt ved den i 1827 af Marcus Hartwig Holler jernværks- og maskinfabrik Carlshütte i Büdelsdorf ved Rendsburg. I 1867 fandtes 19 jernværker og 45 maskinfabrikker i hertugdømmet, fortrinsvis i Altona, Neumünster, Kiel, hvor Schwessels jernstøberi havde 125 ansatte, Wandsbek og Rendsburg. Skibsbyggeri spillede en betydelig rolle i Altona, Kiel, Itzehoe, Neustadt samt Schulau ved Blankenese. Teglbrænderier fandtes i stort tal i Nordditmarsken, især i Hannstedt og Tellingstedt sogne og i omegnen af Heide, desuden i den sydlige del af Pinneberg, Trittau Amt og egnen omkring Kiel, endvidere i egnen omkring Uetersen, hvor A. Jencquels teglbrænderi i Mooregge i 1844 havde 44 ansatte og producerede 1.850.000 sten, samt H. Keltrings i Wisch ved Krück å, der i 1844 producerede omkring 1.000.000 sten. Tobaksfabrikationen var især samlet i Altona med 19 fabrikker, hvoraf den største var N. Knauers med 120 ansatte i 1844 og en produktion på 64.226 pund cigarer, 1.079.194 pund røgtobak, 64.226 pund skråtobak og 110.000 pund snustobak. I Altona fandtes 5 hattefabrikker med i 1844 67 ansatte, desuden i Kiel H.M. Jungjohans hattefabrik med i 1844 12 ansatte. Altona havde 16 garverier med 99 ansatte i 1844, og i Wandsbek lå en læderfabrik med tilhørende barkmølle og 40 ansatte. Klædeproduktionen var altovervejende samlet i Neumünster med 65 dugmagermestre og i alt 349 voksne og 134 børn ansat og to store fabrikker, Brødrene Rencks fabrik med 176 voksne og 10 børn ansat og Mesdorffs fabrik med 52 voksne og 18 børn ansat. Sukkerproduktionen steg betydeligt efter gennemførelsen af toldloven i 1838: i 1838 havde der i Holsten kun været 2 sukkerfabrikker med en samlet produktion på 231.500 pund sukker og 90.000 pund sirup, i 1842 var antallet steget til 10 sukkerfabrikker med en samlet produktion på 2.717.737 pund sukker og 713.746 pund sirup (hvortil kom yderligere en fabrik i Altona). Af de 11 holstenske sukkerfabrikker lå 4 i Glückstadt, 2 i Itzehoe, 2 i Kiel, 1 i Heide, 1 i Uetersen og 1 i Altona. Saltraffinaderier fandtes i Itzehoe og Rendsburg. Et mindre glasværk lå i Wulfsfelde ved Hamborg. Papirfabrikation med maskine til fremstilling af papir uden ende fandtes i Oldesloe. I Altona lå to kemiske fabrikker til fremstilling af blandt andet farmaceutiske produkter og en fabrik til fremstilling af blyhvidt og cromgult.  Pengevæsen Frem til 1813 regnede man både i kongeriget og i hertugdømmerne med kurantrigsdalere i henhold til et reglement af 4. maj 1695, men ved forordning af 29. februar 1788 gennemførtes for hertugdømmernes vedkommende en møntforandring til slesvig-holstensk kurant, og ved forordning af 5. januar 1813 indførtes en speciesmøntfod (rigsbankmøntfod) i kongeriget, der også skulle gælde for hertugdømmerne. Dette forhindrede dog ikke, at hertugdømmerne var "aldeles oversvømmede af fremmede Penge, især slet fremmed Skillemynt, som hobeviis føres ind i samme, medens den fortrinlige Speciesmynt gaaer ud af Landet." Møntprægning skete (foruden i København, hvis møntmærke var - og endnu er - et hjerte) i Altona (Altonas møntmærke var et rigsæble). I 1770-71 blev der opført en kgl. møntbygning i Altona tegnet af Johann Gottfried Rosenberg.  Samfærdsel Tiden prægedes af en kraftig forbedring af samfærdselsforholdene.  Jernbaner Jernbanerne blev anlagte af private aktieselskaber. Der anlagdes tre jernbaner: den 18. september 1844 åbnedes "Christian den 8.s Østersøbane" mellem Altona og Kiel over Elmshorn, Wrist og Neumünster som den første banestrækning i Helstaten. Den 19. juli 1845 åbnedes sidebanen Elmshorn-Glückstadt og den 18. september 1845 åbnedes Neumünster-Rendsborg og i 1857 åbnedes Glückstadt-Itzehoe. Banen mellem Kiel og Altona var tænkt som en transitbane mellem Elben og Østersøen, men i begyndelsen spillede transittrafikken en mindre rolle: i 1845 udgjorde antallet af rejsende i alt 372.182 personer. Til Altona rejste 128.609 personer, men kun 27.624 (21,5%) kom fra Kiel. Til Kiel rejste 48.528 personer, heraf 27.076 (55,8%) fra Altona. Således var 317.482 (85,3%) af de rejsende på kortere strækninger, heraf skete 177.137 rejser (47,6%) til en af de to endestationer. Næsten halvdelen af banens indtægter stammede fra godstransport.  Flodfart Mellem 1777 og 1784 anlagdes Den Slesvig-Holstenske Kanal, fra 1853 Ejderkanalen som en betydelig vandvej. Den strakte sig fra Holtenau ved Kielerfjorden til Tønning ved Ejderens munding. Den egentlige kanalstrækning var 43 km, den samlede vandvej 180 km. Kanalen blev fortrinsvis brugt af små og mellemstore fartøjer, skønt skibe med indtil 16 fods dybde, 100 fods længde og 26 fods bredde kunne besejle kanalen. Kanalen forbandt Vesterhavet med Østersøen, men det kunne tage 10-14 dage, nogen gange endda 4-5 uger at passere gennem kanalen fra Kiel til Hamborg. Endnu eksisterede den gamle Stecknitzkanal, men med sine 17 sluser, hvor det kunne tage 1-2 dage at passere, og med sin beskedne størrelse, der kun tillod mindre skibe at passere, spillede den kun en ubetydelig rolle for fragtfarten.  Havne De vigtigste havne var Brunsbüttel, Glückstadt, Burg, Büsum og Altona i vest, Kiel, Orth, Heiligenhafen og Neustadt ved Østersøen; desuden var Rensborgs havn ved Kielerkanalen betydelig.  Uddannelse og kultur Allerede i 1665 oprettede hertug Christian Albrecht af Slesvig-Holsten-Gottorp (1641-1694) "Christiana Albertina" som universitet for hertugdømmerne Slesvig og Holsten i Kiel. Universitet fik en stor rolle som arnested for en bevægelse for forening af de to hertugdømmer. I 1820'erne havde universitetet omkring 400 studerende. Videregående skoler fandtes i 1855 i Altona, Glückstadt, Kiel, Meldorf, Plön og Rendsburg. Der fandtes i hertugdømmet 1.052 folkeskoler med 1.060 lærere. 1833 oprettedes "Schleswig-holstein-lauenburgische Gesellschaft für vaterländische Geschichte".  Politik Det slesvig-holstenske ridderskab spillede en betydelig rolle som murbryder for indførelsen af de rådgivende stænderforsamlinger i 1834, hvoraf den for Holsten fik hjemsted i Itzehoe. Som landsherre for Hertugdømmerne Holsten og Lauenburg var den danske konge medlem af forbundsrådet for det Tyske Forbund, hvor Holsten og Lauenborg tilsammen havde 3 stemmer, i "Engeren Rat" dog 1 stemme.  I 1848 udbrød åbent oprør, der blev slået ned i Treårskrigen. Forsøg på at indføre en fællesforfatning for Danmark og Slesvig-Holsten blev stoppet af modstand fra Holstens stænderforsamling, der støttedes af Østrig og Preussen, som erobrede Slesvig og Holsten 1864, hvilke i 1867 blev til den preussiske provins Schleswig-Holstein.