På sporet af den tabte tid er en roman af Marcel Proust. Første del kom i 1913. Efter forfatterens død i 1922 foretog familien en redigering af resten, så romanen kunne fremtræde som færdiggjort. Proust havde planlagt store afsnit, som han ikke nåede at skrive. I sin overordnede komposition er romanen dog færdig, idet sidste bind var færdigt ret tidligt.  Handlingen Læseren vågner op med fortælleren, en dreng med følsomhed og kløgt. Vi føres rundt i huset, gør bekendtskab med familien og får at vide, at drengen ikke blot elsker og behøver sin moder, men også har visse lystbetonede aktiviteter i et af husets tomme værelser. En dag står denne dreng overfor en meget køn og selvsikker pige, senere bliver han vidne til andres ukontrollerede kærlighed til adelen, og han erfarer om seksuelle aktiviteter mellem mennesker af samme køn. Han forelsker sig i den selvsikre pige, og det bliver begyndelsen til hans egentlige kærlighedsliv, hvori jalousien kommer til at spille en altdominerende rolle. To forskellige klanagtige kredse bliver betydningsfulde for drengen: dels de adelige fra Faubourg St. Germain, dels de homoseksuelle. Disse kredse krydses i baron de Charlus, som er en facetteret, farverig og forfærdelig personlighed. Charles Swann er en mere tiltrækkende person, som fortælleren sammenligner sig selv med. Skikkelsen Swann var inspireret af Charles Haas, som Proust mødte i 122 boulevard Haussmann, hjemme hos madame Straus; hun var enke efter Georges Bizet og mor til Prousts nære ven Jacques Bizet.   Swann er verdensmand og kender begge kredse, men han bliver først involveret i livet, da han bliver forelsket, gifter sig og får et barn. Det fører ikke til lykke, men til ansvar, komplikationer og mange smertefulde øjeblikke. Da fortælleren er blevet voksen, bliver hans samliv med elskerinden Albertine til en psykologisk gyser. Hans jalousi er så voldsom, at han hverken kan gifte sig eller skille sig af med hende. Først da han er blevet så gammel, at seksualiteten er neddæmpet, kan han udfylde sin rolle i livet. Mærkelige og mystiske oplevelser hjælper ham til at forstå, hvad denne rolle består i.  Kulturhistorisk sammenhæng Romanen indskriver sig i rækken af epokegørende skønlitterære værker. I omfang er den sammenlignelig med Balzacs La comédie humaine, men den ligger ikke direkte i forlængelse af en romantradition. Impressionisterne har derimod påvirket Proust som Debussys opera Pelleas et Mélisande og Henri Bergson og Richard Wagner . Romanens univers kan ses i lyset af den kamp mellem ateisme og spiritualisme, som prægede fransk kultur under den  tredje republik. I samklang med traditionel, fransk antiklerikalisme havde Auguste Comte udgivet en række bøger om menneskehedens udvikling i tre etaper, hvoraf den sidste, den positive, angiveligt skulle udgøre højdepunktet og enden på al religiøsitet. Mod denne bastante ateisme, som Comte i øvrigt selv forlod, kom den nye spiritualistiske bølge, hvori forfatteren til Pelléas et Mélisande, Maeterlinck var den franske topfigur. Som filosof deltog Bergson i debatten og gjorde intuition til et nøglebegreb for en forståelse af instinktets forhold til intelligensen.  Den franske Proust-debat diskuterer Bergsons betydning for Proust. Et synspunkt er, at Prousts værk absolut ikke må anskues som en fortsættelse af Bergsons. Et andet er, at Bergson med sit originale sprog og tankegang havde påvirket hele den samtidige intelligentsia til at sætte begreberne intuition og instinkt på dagsordenen.  Budskabet Proust opfattes som narcissist i brede kredse. De venstreorienterede opfatter På sporet.. som en nøgleroman og en sentimental selvbiografi.  Men Proust har overbevisende i breve, noter og avisinterview formuleret et sammenhængende program for sine æstetiske anskuelser, som er alt andet end sentimentale. Desuden kan romanen læses som samfundskritik, men det er kun ét lag i strukturen – og ikke det dybeste.  Det dybeste lag vedrører hovedpersonens udvikling til at erkende sit kald og sin dybeste natur (moi profond. Således udtrykt af Francoise Leriche i Marcel Proust Lettres, p. 430. Plon 2004.) Lidt anderledes skriver oversætteren René de Ceccaty: "Meningen med Proust's lange roman ligger ikke i den realistiske beskrivelse af et miljø og menneskelige forbindelser, men i en metafysisk refleksion over tiden og i kunstnerens desperate kamp for at afværge sin fortabelse."  Hermed hentydes til den pligt til at være nyttig i samfundet, og til at hjælpe sine medmennesker, der var et af positivismens kendetegn. Med fortabelse tænkes der altså ikke blot på et religiøst begreb, men også på den domfældelse, der afsiges af kritikerne, publikum og - af tiden.   Ideologisk set skulle romanen hverken være ateistisk eller religiøs. De tanker om intuition og instinkt, som Bergson havde spredt i debatten, rydder På sporet af den tabte tid op i ved at rette søgelyset mod de ukontrollerede dele af vor hukommelse, som på ganske ukaldet vis pludselig genskaber en virkelighed, vi har oplevet tidligere. Et sådant erindringsglimt (madeleinekagerne og lindeteen er det berømteste eksempel) kan give anledning til en særegen lykkefølelse. Prousts bog er en opfordring til at lytte til disse ukaldede signaler fra vor hukommelses skatkiste.  Sejren over tidens gang Prousts værk er en bog om tiden og livets forgængelighed: fra barndommens Combray, hvor alt var orden og meningsfyldt i kontrast til den voksne Prousts møde med virkeligheden. Omtrent halvvejs i værkets sidste bind, Den genfundne tid, kommer hovedpersonen efter mange skuffelser til klarhed over, hvad han skal skabe og hvordan. 1. verdenskrig er forbi, og Marcel vender nedtrykt tilbage til Paris. En dag får han en invitation til en musikalsk soirée hos prinsen og prinsessen af Guermante på Avenue du Bois. Her snubler han over nogle brosten på fortovet uden for Guermantes hus. Det vækker et minde om den gang, han snublede over to sten i Markuskirken i Venedig. Flere minder kaldes spontant til live, og Marcel bringes ud over øjeblikket. Uden for tiden oplever han tingenes essens. For Proust er tiden den store ødelægger; en destruktiv kraft, som nedbryder og gør os til slave af den. Vi lever under forvandlingens lov tynget af manglen på noget konstant. Marcel er derfor lykkelig over disse pludselige erindringsglimt, der står i skarp kontrast til alle tings flygtighed. Vores frivillige hukommelse kan naturligvis huske situationer og steder; men den favner ikke det liv, der fyldte øjeblikket. Derimod bringer den ufrivillige hukommelse liv i fortiden, der genopstår, som vi den gang oplevede den. Disse spontane erindringer overbeviser Proust om, at der findes en enhed i hans personlighed og en faktisk kontinuitet mellem fortid og nutid; en erkendelse, der kan kaldes selve grundtanken i hans værk. På den måde er det afsluttende bind en optimistisk kontrast til den livslede, der præger store dele af romanserien. I Den genfundne tid triumferer kunsten ved at ophæve tidens ubønhørlige hærgen med vore liv. Samtidig stiller Proust sig kritisk til realisternes litteratursyn. Hans kritik indledte et markant vendepunkt i romankunsten, hvor interessen for den ydre handling reduseres - mens fokus rettes mod den menneskelige bevidsthed, som man ser det i Hamsuns tidlige bøger.  Formen Proust er fjern fra Bergsons spekulative metoder og tilhænger af poesiens metode til ny forståelse. Men han var skeptisk med hensyn til den suggestive prosa, som Arthur Rimbaud og Stéphane Mallarmé repræsenterede. Proust ønskede klarhed med hensyn til sætningernes mening og fortællingens forløb. Wagner og Debussy er operakomponister, som Proust ønskede at overføre rent stemningsmæssigt til litteraturen.  Hvordan overføre Tristan og Pelleas til en moderne bindstærk udviklingsroman? Kun i sine allertidligste noveller forsøgte Proust sig med et mytisk eller historisk univers. Med romanfragmentet (på 1000 sider!) Jean Santeuil er vi definitivt i den nutid, forfatteren selv har levet i. Den mytiske aura som Tristan og Siegfried bader i, bliver På sporet af den tabte tid også belyst af, takket være sproget og fortællerens placering med hensyn til alder – med hensyn til det kronologiske. Skønt romanen aldrig forlader det realistiske, får læseren indtryk af hovedpersonen som et aldersmæssigt hybridprodukt. Til tider tror han, at det er en otteårig dreng, der går til mondæne soiréer og på bordel, på andre sider får hun snarere indtryk af, at det er en fyrreårig mand, der får læst højt af sin moder, før han skal sove. En anden ejendommelighed ved formen er, at personerne så godt som aldrig skildres i deres ydre, og når det sker, er det i form af andres kommentarer og altså subjektivt. Det er en af vanskelighederne ved læsningen, fordi vi er vant til at visualisere romanpersoner. I På sporet karakteriseres personerne primært gennem deres indbyrdes kontakt.  Sproget Sprogets ejendommelighed er anvendelsen af et slags talesprog med mange lange sætninger og mange metaforer. Det proustske ordforråd er forbløffende dagligdags – i forhold til romanens ry som vanskelig at læse. Det er tankegangen, der er vanskelig, fordi den enkelte sætning hyppigt forlænges i stadig nye opdelinger og nuancer. Hver enkelt side kræver derfor tid, mens hele romanen til gengæld fordrer at blive læst på rimelig kort tid, så dens opbygning og mening forstås.  Tilblivelse Proust skrev romanen fra 1909 til 1922, han arbejdede ikke lige frem efter den lagte plan, men skrev løbende indskud. De kunne udvikle sig til hele kapitler og bind. Derved blev det egentlige manuskript til et kludetæppe med stadig flere sammenfoldede ark indsat i det oprindelige kladdehæfte. Det er et studium at læse, hvad forfatteren overdrog til en højtlæser og en maskinskriverske. Efter det udskrevne skrev Proust nye indskud og flyttede om på mange dele. Han sammenligner selv sin arbejdsmetode med syningen af en kompliceret og kunstfærdig kjole, hvor inspirationen hele tiden orienteres ud fra det øjeblikkelige stadium. Første Verdenskrig og personen Albertine er to væsentlige handlingselementer, der begribeligvis ikke var planlagt fra begyndelsen.  Udgivelseshistorie Udgivelsen af første udgave strækker sig fra 1913 til 1927, men langt senere er der kommet udgaver med  upublicerede fragmenter. Første bind blev afvist af tre forlag, før Proust besluttede sig til at tilbyde Grasset en kontrakt, som gav forlaget del i indtægterne ved salget, skønt Proust betalte alle udgifter. Mod forventning var både kritikken og læserne positive, så allerede bind 2 fandt et bedre forlag i form af NRF – Gallimard, der ellers var blandt dem, der havde afvist første bind. Siden er romanen blevet udgivet talrige gange både som pocketbook og i den smukke Pléiade-serie. Pléiade-udgaven først i tre bind og nu i fire yder både hjælp til amatørlæseren og  forskeren, der vil have et stort noteapparat for at kende de mindste afvigelser fra originalmanuskriptet. Romanen er blevet genstand for en kult, der minder lidt om Joyce- og Wagner-kulten.