Sættargjerden i Tønsberg (sat i kraft 9. august 1277) kaldes det konkordat, som blev indgået efter mange års forhandlinger i 1277, hvor kongemagten ved Magnus Lagabøte og den katolske kirken ved ærkebiskop Jon Raude blev enige om en grænsedragning mellem den verdslige og kirkelige myndighedsområde. Blandt andet afstod begge parter fra at blande sig i valg hos hinanden, det vil sige henholdsvis kongevalg og bispeudnævnelser. Kirken fik medhold i, at ærkebiskoppen skulle have møntret, domsret, herunder bødestraf, og kirken fik bevilget skattefrihed. Baggrunden for dette konkordat var udviklingen af Magnus Lagabøtes Landslov som løb parallelt, og lovarbejdet styrkede de centrale myndigheder og kongens magt. Dette førte til reaktioner, særlig fra kirken som fik behov for at afklare grænsedragningen mellem kirkelig og verdslig magt. Sættargjerden kan, med sådan kongelig godkendt formalisering af rettigheder, forstås som et højdepunkt for kirkens magt og selvstændighed i Norge og har derved en central plads i norsk historie. Aftalen blev skrevet på kirkens egen sprog latin og udarbejdet i traktats form (latin: compositio), og var et eksempel på hvordan, kongen indgik en aftale på lige fod med en anden magt indenfor eget domæne, og derved understregede likestillingen mellem kongen og kirke. Et sådant konkordat var nyt i Norge, men ikke ellers i Europa. Da kong Magnus Lagabøte døde i 1280, forsøgte adelen i formynderregeringen for den 12 år gamle Eirik II Magnusson at gå undergrave aftalen, blandt andet ved at konfiskere kirkegods. I striden landsforviste de i 1287 ærkebiskop Jon Raude og biskopperne Andres af Oslo og Torfinn af Hamar.  Efter to år med stridigheder løste dette sig ved, at kongen nåede myndighedsalderen på 14 år og bestemte, at aftalen skulle respekteres, dog uden at den blev genoprettet som et retsgyldig dokument. Dette kom som en kongelig forordning og ikke i form af en traktat mellem ligeværdige parter som sættargjerden.