Edvard var søn af  Edvard 2. af England og Isabella af Frankrig, datter af kong Filip 4. den Smukke. Han blev født på Windsor Castle i 1312. I 1320 fik han titlen jarl af Chester, og i 1325 overlod faderen titlen hertug af Aquitanien til ham. Han blev så sendt til Frankrig for at møde sin onkel, kong Karl 4. af Frankrig. Da han kom hjem i 1327, tvang den viljestærke dronning og hendes elsker Roger Mortimer den upopulære konge til at abdicere og satte den fjorten år gamle Edvard på tronen. Edvard 2. blev myrdet et stykke tid senere, og Isabella og Roger Mortimer kunne dermed styre riget som regenter uden at bekymre sig om indblanding fra ham.  Styre Der gik ikke lang tid før det nye styre mødt andre problemer forårsaget af Roger Mortimer, der havde en central position ved hoffet, og som nu var de facto hersker af England. Mortimer brugte sin magt til at få herregårde og titler, og hans upopularitet voksede med det ydmygende nederlag til skotterne under slaget ved Stanhope Park og den efterfølgende Edinburgh–Northampton freden, der blev underskrevet med skotterne i 1328. Den unge konge kom i konflikt med sin værge. Mortimer vidste at hans position i relation til kongen var usikker og behandlede Edvard med respektløshed. Spændingerne blev større efter Edvard og Philippa, som var blevet gift i York Minster den 24. januar 1328, fik en søn den 15. juni 1330. Det endte med at Edvard besluttede at gøre noget mod Mortimer. Ved hjælp af sin tætte følgesvend William Montagu og en lille gruppe betroede mænd blev Mortimer fanget ved Nottingham Castle den 19. oktober 1330. Mortimer blev henrettet og Edvard 3.'s personlige styre begyndte.  Personligt styre Edvard 3. var ikke tilfreds med fredsaftalen, der var blevet skrevet i hans navn, men en genoptagelse af krigen med Skotland var mere et privat initiativ end et kongeligt. En gruppe af engelske magnater kendt som The Disinherited (De Arveløse), der havde mistet land i Skotland som følge af fredsaftalen, iscenesatte en invasion af Skotland, og vandt en stor sejr under slaget ved Dupplin Moor i 1332. De forsøgte at indsætte Edward Balliol som konge af Skotland David 2.'s sted, men Balliol blev hurtigt fordrevet og tvunget til at søge hjælp fra Edvard 3. Den engelske konge svarede igen ved at belejre den vigtige grænseby Berwick og besejrede en stor hær der var sendt til Berwick for at hjælpe mod englænderne i slaget ved Halidon Hill. Edvard genindsatte Balliol på tronen og fik til gengæld en anseelig mængde jord i det sydlige Skotland. Disse sejre vist sig dog hårde at opretholde, da tropper som var loyale overfor David 2. gradvist genvandt kontrol over landet. I 1338 var Edvard nødt til at indgå en våbenhvile med skotterne. En af årsagerne til at han ændrede strategi overfor Skotland var en voksende bekymring over forholdet medllem England og Frankrig. Så længde Skotland og Frankrig var i en alliance stod englænderne overfor udsigten til at udkæmpe en krig på to fronter. Franskmændene plyndrede flere engelske kystbyer, hvilket ledte til rygter i England om en fransk invasion i fuld skala. I 1337 konfiskerede Filip 6. den engelske konges hertugdømme Aquitaine og countiet Ponthieu. I stedet for at søge en fredelig løsning på konflikten ved at homagium til den franske konge, som hans fader havde gjort, så svarede Edvard igen ved at gøre krav på den franske krone som barnebarn af Filip 4. Frankrig afvist baseret på fortilfælde med agnatisk arvefølge  der var set i 1316 og 1322. I stedet opretholdt de retten til at Filip 4.'s nevø, kong Filip 6. (en agnatisk efterkommer af Huset Frankrig), og grundstenene til hundredeårskrigen blev dermed lagt (se stamtavlen nedenfor). I de tidlige stadier af krigen var Edvards strategi at etablere alliancer med andre prinser på kontinentet. I 1338 udnævnte Ludvig 4. Edvard som præstegeneral i Det tysk-romerske Rige og lovede sin støtte. Så sent som i 1373 etablerede den anglo-portugisiske traktat 1373 en anglo-portugisisk alliance. Disse tiltag gav dog få resultater; den eneste større militære sejr i denne fase af krigen var sejren til søs ved Sluys den 24. juni 1340, der sikrede engelsk kontrol var Kanalen. Samtidig ledte det finanspolitiske pres på kongeriget som følge af Edvard dyre alliancer til utilfredshed hjemme i riget. Regeringsrådet var frustrerede over den store nationale gæld, mens kongen og hans ledere på kontinentet blev vrede over, at regeringen i England ikke kunne skaffe tilstrækkelige midler. For at håndtere situationen vendte Edvard tilbage til England, og han ankom uannonceret til London den 30. november 1340. Her fandt han rigets affærer i uorden, og han afskedigede store mængder af den kongelige administration i form af ministre og dommere. Dette gav dog ikke stabilitet i hjemlandet, og det ledte til modstand og uenighed imellem kongen og John de Stratford, ærkebiskop af Canterbury, hvor Stratfords slægtninge Robert Stratford biskop af Chichester og Henry de Stratford midlertidigt henholdsvis fik frataget sin og fængslet. Stratford påstod at Edvard havde forbrudt sig mod landets love ved at arrestere kongelige officerer. Der blev opnået en form for forlig i parlamentet i april 1341, hvor Edvard blev tvunget til at acceptere store begrænsninger i hans finansielle og administrative frihed mod at kunne udstede skatter. I oktober samme  år fornægtede kongen dog denne statut og ærkebiskop Stratford blev politisk udstødt. De ekstraordinære omstændigheder i parlamentet i april havde tvunget kongen til at underkaste sig, men under normale omstændigheder var kongens magt i middelalderens England stort set ubegrænset, hvilket Edvard formåede at udnytte. Historikeren Nicholas Rodger har stillet spørgsmålstegn ved Edvards krav om at være "Sovereign of the Seas" (Hersker over havet), idet han argumenterer for at der stort set ikke var en Royal Navy før Henrik 5.  (1413–22) regerede. På trods af Rodgers synspunkt, så havde Konh Jogn allerede udviklet en kongelig flåde af galejer og havde forsøgt at etablere en administration for disse skibe og for dem, som blev indrullet i flåden (privat skibe, der blev tvunget i kongens eller nationens service). Hans efterfølger Henrik 3. fortsatte dette arbejde. Uanset det faktum at han, sammen med sin forgænger, havde håbet på at udvikle en stærk go effektiv flådeadministration, så gav deres bestræbelser kun en uformel administration, der for det mest var ad hoc. Der opstod en formel flådeadministration i løbet af Edvards styre, der bestod af lægadministratorer og styret af først William de Clewre, så Matthew de Torksey og derefterJohn de Haytfield, og de havde titlen Clerk of the King's Ships. Sir Robert de Crull var den sidste der havde posten under Edvard 3. og han blev den person, som sad længst. Det var i hans tid at Edvards flådeadministration blev til den basis, som kunne udvikle sig under de efterfølgende Henrik 8.'s Council of Marine ogd Navy Board og Charles 1.'s Board of Admiralty. Rodger argumenterer også for, at Frankrig havde overherredømmet til søs i en stor del af 1300-tallet, bortset fra ved slaget Sluys i 1340 og muligvis slaget ved Winchelsea in 1350. Frankrig invaderede dog aldrig England, og Frankrigs kong John 2. døde i fangeskab i England. Der var brug for en engelsk flåde til at spille en rolle her og i andre sammenhænge bl.a. de engelsk-irske herremænds oprør og pirateri.