Da den forlod sin base i Brunei bestod Kuritas stærke "Centrale styrke" af fem slagskibe: Yamato, Musashi, Nagato, Kongō og Haruna, ti svære krydsere: Atago, Maya, Takao, Chōkai, Myōkō, Haguro, Kumano, Suzuya, Tone og Chikuma, to lette krydsere: Noshiro og Yahagi samt femten destroyere. Kuritas skibe passerede Palawan øen omkring midnat mellem den 22. og 23. oktober. De amerikanske ubåde Darter og Dace var i stilling i nærheden. Klokken 0.16 den 23. oktober pejlede Darter's radar den japanske styrke på en afstand af 30.000 yards (27½ km). Kaptajnen fik straks visuel kontakt. De to ubåde indledte hurtigt forfølgelsen af skibene, mens Darter afsendte den første af tre kontaktrapporter over radioen. Mindst en af dem blev opsnappet af en radiooperatør på Yamato, men Kurita undlod at tage de nødvendige forholdsregler mod ubåde. Darter og Dace, som sejlede i fuld fart på overfladen, nåede efter flere timer frem foran Kuritas styrke med henblik på at foretage et undervandsangreb ved daggry. Dette angreb var usædvanligt vellykket. Klokken 5.24 affyrede Darter seks torpedoer, hvoraf mindst fire ramte Kuritas flagskib, den tunge krydser Atago. Ti minutter senere fik Darter to træffere på Atago's søsterskib Takao med en ny salve torpedoer. Klokken 5.56 fik Dace fire træffere på den tunge krydser Maya (søsterskib til Atago og Takao). Atago og Maya sank hurtigt. Takao vendte tilbage til Brunei eskorteret af to destroyere — og blev fulgt af de to ubåde. Den 24. oktober, mens ubådene fortsat skyggede den beskadigede krydser, stødte Darter på grund på Bombay Shoal. Alle bestræbelser på at få skibet af grunden slog fejl, og skibet blev opgivet. Hele besætningen blev reddet af Dace. Takao vendte tilbage til Singapore, hvor den blev resten af krigen. Atago sank så hurtigt, at Kurita måtte svømme for at overleve. Han blev reddet af en af de japanske destroyere, og han skiftede derefter over til slagskibet Yamato.  Slaget i Sibuyanhavet (24. oktober) Omkring kl. 8.00 den 24. oktober blev Den centrale styrke observeret og angrebet ved indsejling til Sibuyanhavet af VF-20 eskadrillens Hellcat jagerfly, VB-20 eskadrillens Helldiver bombefly, og VT-20 eskadrillens Avenger torpedofly fra USS Enterprise i Halseys 3. flåde. Trods sine store styrke var 3. flåde ikke velplaceret til at håndtere truslen. Den 22. oktober havde Halsey afsendt to af sine hangarskibsgrupper til Ulithi for at få forsyninger og ammunition. Da Darter's kontaktrapport kom, tilbagekaldte Halsey Davisons gruppe, men lod viceadmiral McCain fortsætte med den stærkeste af Task Force 38s hangarskibsgrupper mod Ulithi. Halsey endte med at tilbagekalde McCain den 24. oktober, men forsinkelsen betød, at den kraftigste amerikanske hangarskibsflåde ikke spillede den store rolle i det følgende slag, samt at 3. flåde var uden næsten 40% af sin styrke i luften under det meste af slaget. Om morgenen den 24. oktober var der kun tre grupper til rådighed til at angribe Kuritas styrke, og den bedst placerede — Bogans Task Group 38.2 — var uheldigvis den svageste af grupperne, da den kun bestod af et stort hangarskib, USS Intrepid, og to mindre hangarskibe (undladelsen af at tilbagekalde McCain den 23. oktober betød også, at 3. flåde under slaget måtte undvære fire af dens seks svære krydsere). Fly fra hangarskibene USS Intrepid og Cabot i Bogans gruppe angreb omkring kl. 10.30 og ramte slagskibene Nagato, Yamato, Musashi og beskadigede den tunge krydser Myōkō alvorligt. En anden bølge fra Intrepid, Essex og Lexington angreb senere med VB-15 Helldivers og VF-15 Hellcats fra Essex og ramte Musashi yderligere 10 gange. Mens det sejlede tilbage, ramte en tredje bølge fra Enterprise og Franklin det med 11 bomber og 8 torpedoer. Kurita vendte sin flåde for at nå uden for rækkevidde af flyene og passerede det sårede Musashi undervejs. Han ventede indtil kl. 17.15, inden han vendte om igen for at stævne mod San Bernardino strædet — Musashi kæntrede og sank omkring kl. 19.30. I mellemtiden havde viceadmiral Takijirō Ōnishi sendt tre bølger af fly fra sin første luftflåde på Luzon mod hangarskibene i kontreadmiral Shermans Task Group 38.3 (hvis fly også blev brugt til at angribe flyvepladser på Luzon for at forebygge mod japanske landbaserede flyangreb mod allierede skibe i Leyte Gulf). Hver af Ōnishis angrebsbølger bestod af 50-60 fly. De fleste af de angribende japanske fly blev opfanget og skudt ned eller drevet bort af Hellcats fra Shermans "combat air patrol" først og fremmest af to jagergrupper fra Essex under kommando af David McCampbell (som selv fik æren for at have skudt hele ni af de angribende fly ned). Et enkelt japanske fly (en Yokosuka D4Y Judy) slap gennem forsvaret, og kl. 9.38 ramte det mindre hangarskib Princeton med en 250 kg panserbrydende bombe, som forårsagede en alvorlig brand i Princetons hangar. Dens sprinklersystem fungerede ikke, og ilden spredtes hurtigt. En række eksplosioner fulgte. Branden blev gradvist bragt under kontrol, men kl. 15.23 var der en enorm eksplosion (formentlig skibets bombelager agter), som forårsagede yderligere tab om bord, men endnu større tab – over 300 – om bord på krydseren USS Birmingham som lå ved siden af Princeton for at hjælpe med slukningen. Birmingham blev beskadiget så alvorligt, at den måtte tages ud af operationen. Andre nærliggende skibe blev også beskadiget. Alle forsøg på at redde Princeton slog fejl, og den blev til sidst sænket med torpedoer fra det lette krydser USS Reno kl. 17.50. I alt fløj den 3. flåde 259 afgange mod Den centrale styrke, fortrinsvis med Hellcats, den 24. oktober. Denne størrelse angreb var langt fra tilstrækkelig til at neutralisere truslen fra Kurita. Det står over for de 527 afgange, som 3. flåde fløj mod den langt svagere nordlige styrke den følgende dag. Men en stor del af angrebet i Sibuyanhavet var rettet mod et enkelt skib Musashi. Dette store slagskib blev sænket og krydseren Myōkō beskadiget, men alle de øvrige skibe i Kuritas var fortsat klar til kamp og i stand til at fortsætte. Som følge af den store beslutning, som nu blev taget af admiral Halsey, kunne Kurita fortsætte gennem San Bernardino strædet i løbet af natten og gøre en uventet og dramatisk entre ud for Samar den følgende morgen.  Slaget i Surigaostrædet (25. Oktober) Nishimuras sydlige styrke bestod af slagskibene Yamashiro og Fusō, den svære krydser Mogami og fire destroyere. De blev angrebet af bombefly den 24. oktober, men fik kun mindre skader. På grund af den absolutte radiostilhed, som var pålagt de centrale og sydlige styrker, var Nishimura ikke i stand til at synkronisere sine bevæbelser med Shima og Kurita. Da han løb ind i det smalle Surigao Stræde kl. 2.00, var Shima 25 sømil (46 km) efter ham, og Kurita var stadig i Sibuyanhavet, adskillige timer fra strandene ved Leyte. Da Den sydlige styrke nærmede sig Surigao strædet, løb den ind i en fælde, som var opsat af 7. Flådes støttestyrke. Kontreadmiral Jesse Oldendorf havde en betydelig styrke. Der var seks slagskibe: USS West Virginia, Maryland, Mississippi, Tennessee, California og Pennsylvania, som alle bortset fra Mississippi var blevet sænket eller beskadiget under angrebet på Pearl Harbor og siden repareret. Der var 6 og 8 tommers kanonerne på de fire svære krydsere USS Louisville (Flagskib), Portland, Minneapolis og HMAS Shropshire og fire lette krydsere USS Denver, Columbia, Phoenix og Boise. Der var de mindre kanoner og torpedoer på 28 destroyere og 39 motortorpedobåde. For at passere gennem indsnævringen og nå invasionsflåden måtte Nishimura løbe spidsrod mellem torpedoer fra patruljebådene efterfulgt af det store antal destroyere og derpå rykke frem under massiv og koncentreret beskydning fra de seks slagskibe og deres otte flankerende krydsere, som var placeret ved udmundingen af strædet. Klokken 22.36 fik en af motortorpedobådene, PT-131, den første kontakt med de japanske skibe. I over 3½ time gennemførte torpedobådene gentagne angreb på Nishimuras styrke. De fik ingen torpedotræffere, men sendte kontaktrapporter, som var til nytte for Oldendorf og hans styrke. Da Nishimuras skibe løb ind i Surigao Strædet, blev de udsat for ødelæggende torpedoangreb fra de amerikanske destroyere, som var placeret på begge sider af deres sejlretning. Omkring kl. 3.00 blev begge de japanske slagskibe ramt af torpedoer. Yamashiro kunne fortsætte, men Fusō eksploderede og blev delt i to. To af Nishimuras fire destroyere blev sænket, en anden, Asagumo, blev ramt, men kunne trække sig tilbage inden den senere sank. Klokken 03.16 opfangede radaren på USS West Virginia de overlevende skibe på en afstand af 38 km og havde dem på sigtekornet på en afstand af 27 km. West Virginia fulgte dem, mens de nærmede sig i den mørke nat. Klokken 3.53 affyrede den de otte 16 tommer kanoner i hendes hovedbatteri og ramte Yamashiro med den første salve på 20 km afstand. Det fortsatte med at afskyde i alt 93 granater. Klokken 3.55 fulgte California og Tennessee og afskød hver især 69 og 63 14-tommers granater. Et radarstyret ildledningssystem gjorde det muligt for de amerikanske slagskibe at ramme mål fra en afstand, hvor de japanske skibe, som havde ringere ildledningssystemer, ikke kunne besvare ilden. De andre tre amerikanske slagskibe, som havde knap så avanceret radar, havde svært ved at finde afstanden. Det lykkedes til sidst for Maryland at finde en visuel afstand ved at observere nedslagene fra de øvrige slagskibes granater, og det affyrede herefter 48 16-tommers granater. Pennsylvania kunne ikke finde et mål, og dens kanoner forblev tavse. Mississippi fandt først afstanden ved afslutningen på slaget og affyrede derefter kun en enkelt salve med 12 14-tommer granater. Det var den sidste salve, der nogensinde blev affyret fra et slagskib mod et andet, og det betød enden på en æra i søfartshistorien. Yamashiro og Mogami blev beskadiget med en kombination af 16 og 14 tommers panserbrydende granater foruden beskydningen fra Oldendorfs krydsere. Den japanske destroyer Shigure vendte om og flygtede, men mistede styringen og stoppede. Yamashiro sank omkring kl. 4.20 med Nishimura om bord. Mogami og Shigure trak sig tilbage sydpå gennem strædet. Bagtroppen af Den sydlige styrke, den "Anden angrebsstyrke" under kommando af viceadmiral Shima, havde nærmet sig Surigaostrædet omkring 65 km efter Nishimura. Den kom også under angreb fra torpedobåde, og en af dem ramte den lette krydser Abukuma med en torpedo, som beskadigede den og fik den til at falde ud af formationen. Shimas to svære krydsere Nachiog Ashigara og 8 destroyere mødte herefter resterne af Nishimuras styrke. Da han så, hvad han troede var vraget af begge Nishimuras slagskibe (det var i stedet de to halvdele af Fusō), gav han ordre til tilbagetog. Hans slagskib Nachi kolliderede med Mogami og oversvømmede Mogami's styrerum, hvilket fik den til at falde bagud ved tilbagetrækningen. Det blev sænket af fly den følgende morgen. Den forreste halvdel af Fusō blev sænket med granater fra Louisville og agterskibet sank ud for Kanihaan øen. Af Nishimuras syv skibe overlevede kun Shigure. Shimas skibe overlevede slaget, men de blev sænket i senere kampe omkring Leyte. Slaget i Surigaostrædet var historiens sidste slag, hvor slagskibe kæmpede mod slagskibe. Det var også det sidste slag for en styrke (i dette tilfælde amerikanerne) kunne krydse T-et overfor modstanderen. Da slaget mellem slagskibene begyndte, var den japanske linje temmelig vakkelvorn og bestod kun af et enkelt slagskib (Yamashiro), en svær krydser og en destroyer, så krydsningen af T-et havde ikke den store effekt på slagets resultat.  Optakt Halseys beslutning om at medtage alle til rådighed stående skibe i 3. Flåde i forfølgelsen nordpå af de japanske hangarskibe, havde efterladt San Bernardino Strædet fuldstændig ubevogtet. Det blev generelt antaget af de overordnede officerer i 7. Flåde, herunder Kinkaid og hans stab, at Halsey medbragte sine tre hangarskibsgrupper i jagten på hangarskibene, men havde efterladt slagskibene i Task Force 34, så de beskyttede San Bernardino Strædet mod den japanske centrale styrke. Imidlertid havde Halsey endnu ikke dannet Task Force 34, og alle Willis Lees 6 slagskibe var på vej nordpå med hangarskibene, og det samme var alle krydsere og destroyere i 3. Flåde. Kuritas centrale styrke kom derfor uantastet ud af San Bernardino Strædet kl. 3.00 den 25. oktober og sejlede sydpå langs kysten af Samar. I vejen stod kun 7. flådes tre eskortehangarskibs enheder med kaldenavnene 'Taffy' 1, 2, og 3, med i alt 16 små, meget langsomme og let pansrede eskortehangarskibe og deres afskærmning i let bevæbnede og fuldstændig upansrede destroyere og eskortedestroyere. Trods tabene i Palawan Passagen og kampene i Sibuyanhavet var den japanske centrale styrke stadig særdeles kraftig og bestod af fire slagskibe (heriblandt giganten Yamato), seks svære krydsere, to lette krydsere og et dusin destroyere. Med undtagelse af Task Force 34 (som endnu ikke var blevet etableret) var dette formentlig den stærkeste overfladestyrke i verden, selv om den nok nogenlunde kunne sammenlignes i styrke med Oldendorf's ildstøttegruppe i 7. Flåde. Yamato — det største og stærkeste slagskib, som nogensinde blev bygget – vejede alene lige så meget som alle Taffy 3s skibe tilsammen.  Slaget Kuritas styrker overraskede fuldstændigt kontreadmiral Clifton Spragues Task Unit 77.4.3 ('Taffy 3'). Sprague gav sine hangarskibe ordre til at starte sine fly og derpå søge ly i en regnsky mod øst. Han gav sine destroyere og eskortedestroyere ordre til at udlægge røgslør for at skjule hangarskibenes tilbagetrækning. Kurita, som ikke vidste, at Ozawas afledningsplan var lykkedes, antog, at han havde fundet en hangarskibsgruppe fra Halseys 3. Flåde. Efter netop at have opstillet sine skibe i antiluftskytsformation vanskeliggjorde han tingene yderligere ved at beordre et "generalangreb", hvilket betød, at hans flåde skulle dele sig op i divisioner og angribe uafhængigt. Destroyeren USS Johnston var tættest på fjenden. På eget initiativ styrede kommandørløjtnant Ernest E. Evans sit håbløst underlegne skib mod fjenden og gik til angreb med fuld fart. Da han så dette, gav Sprague ordre til resten af Taffy 3s afskærmning om at slutte sig til angrebet. Taffy 3s to andre destroyere USS Hoel og USS Heermann samt eskortedestroyeren USS Samuel B. Roberts angreb med selvmorderisk beslutsomhed, tiltrak sig ilden og splittede den japanske formation, da skibene undveg for at undgå deres torpedoer. I mellemtiden gav Thomas Sprague de 16 hangarskbie i hans tre task units ordre om at afsende deres fly med de våben, som måtte være til rådighed, selv om det kun var maskingeværer eller dybdebomber. Han havde i alt 450 fly til rådighed, fortrinsvis FM-2 Wildcat og TBM Avenger torpedo-bombefly. Modangrebene fra luften fortsatte stort set uden ophør, og nogle, især angrebene som blev fløjet fra Stumps task unit 77.4.2, var forholdsvis kraftige. Hangarskibene i Taffy 3 drejede mod syd og trak sig tilbage gennem granatbeskydningen. USS Gambier Bay, som lå bagest i den amerikanske formation, blev sænket, mens de fleste andre  hangarskibe blev beskadiget.  Admiral Kurita trækker sig tilbage Voldsomheden i forsvaret bekræftede den japanske antagelse om, at de var i kamp med store flådeenheder, og ikke blot eskortehangarskibe og destroyere. Forvirringen som følge af ordren og generalangreb blev yderligere forøget med luft- og torpedoangrebene, og Kuritas flagskib Yamato blev tvunget til at dreje mod nord for at undgå torpedoer og mistede kontakten med slaget. Kurita afbrød brat slaget og gav ordren 'alle skibe, min kurs nord, hastighed 20', tilsyneladende for at omgruppere sin uorganiserede flåde. Da han igen vendte kursen mod Leyte Gulf, fik Kurita ifølge rapport om slaget en besked, som indikerede, at en gruppe amerikanske hangarskibe var på vej nord for ham. Da han foretrak at bruge sin flåde mod store enheder frem for transportskibe, optog Kurita forfølgelsen og mistede dermed muligheden for at ødelægge skibene i Leyte Gulf. Da det ikke lykkedes for ham at afskære de ikke-eksisterende hangarskibe, trak Kurita sig til sidst tilbage i retning af San Bernardino Strædet. Tre af hans svære krydsere var blevet sænket, og den beslutsomme modstand havde overbevist ham om, at en fortsættelse af hans angreb kun ville koste yderligere japanske tab. Kurita var også påvirket af, at han ikke vidste, at Ozawa havde lokket Halsey væk fra Leyte Gulf. Kurita forblev overbevist om, at han havde været i kamp med dele af 3. Flåde, og at det kunne ville være et spørgsmål om tid, inden Halsey omringede og udslettede ham. Kontreadmiral Clifton Sprague skrev til sin kollega Aubrey Fitch efter krigen, "Jeg ... udtalte [til admiral Nimitz] at hovedårsagen til, at de drejede nordpå var, at de fik for mange skader til at fortsætte, og det mener jeg stadig, og kølig analyse vil til sidst bekræfte det."  Det lykkedes for næsten hele hans overlevende styrke at undslippe. Halsey og 3. Flådes slagskibe ankom for sent til at afskære ham. Nagato, Haruna og Kongō var blevet alvorligt beskadiget af torpedoerne fra Taffy 3's eskortehangarskibe. Kurita havde begyndt slaget med fem slagskibe. Ved tilbagekomsten var kun Yamato klar til kamp. Mens den desperate kamp på havet nåede sin afslutning, indsatte viceadmiral Takijirō Ōnishi sin 'Særlige angrebsstyrke', som iværksatte kamikaze mod de allierede skibe i Leyte Gulf og eskortehangarskibene ud for Samar. Eskortehangarskibet USS St. Lo fra Taffy 3 blev ramt af et kamikazefly og sank senere.  Tab To eskortehangarskibe, destroyerne Hoel og Johnston samt fregatten Samuel B. Roberts blev sænket, og fire andre amerikanske skibe blev beskadiget. Destroyeren Heermann havde kun seks døde blandt besætningen, da slaget var ovre, trods dens ulige kamp mod fjenden. Over 1.000 søfolk og dækspersonel på eskortehangarskibene blev dræbt. Som følge af kommunikationsfejl og andre fejl blev et meget stort antal overlevende fra Taffy 3 først reddet adskillige dage senere, og mange døde ganske unødvendigt som følge heraf.  Slaget ved Kap Engano (25. – 26. oktober) Ozawas nordlige styrke bestod af fire hangarskibe, Zuikaku — den sidste overlevende af de seks hangarskibe, som gennemførte angrebet mod Pearl Harbor i 1941 — de mindre hangarskibe Zuihō, Chitose og Chiyoda, to slagskibe fra 1. Verdenskrig, som delvis var ombygget til hangarskibe Hyūga og Ise — de to bagerste kanontårne var blevet erstattet med en hargar, flyvedæk og katapult, men ingen af slagskibene havde fly om bord i dette slag), tre lette krydsere (Ōyodo, Tama og Isuzu) og 9 destroyere. Hans styrke havde kun 108 fly. Ozawas styrke blev ikke opdaget før kl. 16.40 den 24. oktober, fortrinsvis fordi Shermans Task Group 38.3, som var den nordligste af Halseys grupper med ansvar for afsøgning af denne sektor, havde været for involveret i at angribe Kurita og forsvare sig selv mod luftangreb fra Luzon. Om aftenen den 24. oktober opsnappede Ozawa et amerikansk signal, som beskrev Kuritas tilbagetrækning. Han begyndte derfor også at trække sin styrke tilbage, men kl. 20.00 beordrede Soemu Toyoda alle styrker til at angribe, 'i forventning om guddommelig bistand. Ozawa satte derfor igen kursen mod syd mod 3. Flåde. Halsey var overbevist om, at Den nordlige styrke var den største trussel og var fast besluttet på at gribe, hvad han så som en næsten perfekt mulighed for at ødelægge den japanske hangarskibsstyrke. Da han troede, at Den centrale japanske styrke var blevet neutraliseret af 3. Flådes luftangreb den 24. oktober i slaget i Sibuyanhavet, og at resterne var på tilbagetog til Brunei, sendte Halsey meddelelsen "Den centrale styrke stærkt beskadiget ifølge angrebsrapporter. Fortsætter nordpå med tre grupper for at angribe hangarskibsstyrker ved daggry." Styrken som Halsey førte nordpå – tre grupper af Mitscher's Task Force 38 — var overvældende meget stærkere end Den nordlige japanske styrke. Mellem sig havde disse grupper fem store hangarskibe (Intrepid, Franklin, Lexington, Enterprise og Essex), fem mindre hangarskibe (Independence, Belleau Wood, Langley, Cabot og San Jacinto), seks slagskibe (Alabama, Iowa, Massachusetts, New Jersey, South Dakota, og Washington), otte krydsere (to svære og seks lette) samt over 40 destroyere. Hangarskibsgrupperne havde 600-1.000 fly om bord. Klokken 2.40 den 25. oktober afsendte Halsey Task Force 34, som var centreret omkring 3. Flådes seks slagskibe og under kommando af viceadmiral Willis A. Lee. Ved daggry var skibene i Task Force 34 sejlet ud foran hangarskibsgrupperne. Halsey havde til hensigt at lade Mitscher foretaget luftangreb fulgt af kraftig beskydning fra Lees slagskibe.    Ved daggry den 25. oktober opsendte Ozawa 75 fly, som skulle angribe 3. Flåde. Hovedparten blev skudt ned af amerikanske patruljer, og de amerikanske skibe fik ingen skader. Nogle få japanske fly overlevede og fløj til baser i land på Luzon. I løbet af natten havde Halsey overgivet den taktiske ledelse af Task Force 38 til admiral Mitscher, som gav de amerikanske hangarskibsgrupper ordre på at opsende deres første angrebsbølge med 180 fly ved daggry – inden Den nordlige styrke var blevet stedfæstet. Da eftersøgningsfly fik kontakt kl. 7.10, kredsede denne angrebsfølge foran hangarskibene. Da angrebet startede kl. 8.00, ødelagde jagereskorten Ozawas ’’Combat Air Patrol’’ på omkring 30 fly. De amerikanske angreb fortsatte indtil om aftenen. På det tidspunkt havde Task Force 38 fløjet 527 starter mod Den nordlige styrke og havde sænket Zuikaku, Chitose og Zuihō samt destroyeren Akitsuki. Det mindre hangarskib Chiyoda og krydseren Tama var stærkt beskadigede. Ozawa overførte kommandoen til den lette krydser Ōyodo.  Krisen – den 7. flådes nødråb Kort efter kl. 8.00 begyndte der at komme desperate anmodninger om hjælp fra 7. Flåde. En fra Kinkaid blev sendt i klar tekst og lød: "Min situation er kritisk. Hurtige slagskibe og støtte fra luften kan måske afholde fjenden fra at ødelægge hangarskibe og trænge ind i Leyte". Halsey mindedes i sine erindringer, at han blev chokeret over denne meddelelse og huskede, at radiosignalerne fra 7. Flåde var kommet tilfældigt og ude af sekvens på grund af kø i signalrummet. De lader til, at han ikke fik denne yderst vigtige meddelelse fra Kinkaid før omkring kl. 10.00. Halsey hævdede senere, at han vidste, at Kinkaid var i vanskeligheder, men havde ikke drømt om, hvor alvorlig denne krise var. Et af de mest alarmerende signaler fra Kinkaid meddelte, at efter deres indsats i Surigao strædet var ammunitionsbeholdningen i 7. Flådes slagskibe faretruende lav. Selv dette fik ikke Halsey til straks at sende hjælp til 7. Flåde. Rent faktisk var 7. Flådes ammunitionsbeholdning ikke så lav, som Kinkaids signal antydede, men det vidste Halsey ikke. 5.000 km borte i Pearl Harbor havde admiral Nimitz fulgt de desparate nødråb fra Taffy 3 og havde sendt Halsey en kortfattet meddelelse: "TURKEY TROTS TO WATER GG FROM CINCPAC ACTION COM THIRD FLEET INFO COMINCH CTF SEVENTY-SEVEN X WHERE IS RPT WHERE IS TASK FORCE THIRTY FOUR RR THE WORLD WONDERS" De første fire ord og de tre sidste var "padding", som blev brugt for at forvirre fjendtlig aflytning (begyndelsen og afslutningen på den egentlige meddelelse blev markeret med dobbelte konsonanter). Signalstaben på Halseys flagskib havde korrekt fjernet den første padding, men havde glemt at fjerne de sidste ord i meddelelsen, som blev overgivet til Halsey. De sidste tre ord, som formentlig var valgt af en signalofficer ved Nimitz' hovedkvarter, kan have været tænkt som et løsrevet citat fra Tennysons digt om Den lette brigades angreb, hvilket kunne tænkes, da den 25. oktober, var 90 årsdagen for slaget ved Balaklava – og var ikke tænkt som en kommentar til den aktuelle krise ud for Leyte. Da Halsey læste meddelelse troede han imidlertid, at de sidste tre ord —‘THE WORLD WONDERS’ (verden undrer sig) — var en bidende kritik fra Nimitz, smed sin hat på dækket og brød ud i "hulken af raseri". Kontreadmiral Robert Carney, hans stabschef, tog fat i han og sagde: "Hold op! Hvad helvede er der i vejen med Dem? Tag Dem sammen." Til sidst kl. 11.15, over to timer efter at de første nødråb var blevet modtaget fra 7. Flåde af hans flagskib, gav Halsey Task Force 34 ordre til at vende om og sejle mod Samar. Nu var Lees slagskibe næsten indenfor skudvidde af Ozawas styrke. Herefter blev der brugt 2½ time på at optanke Task Force 34s ledsagende destroyere. Efter denne bizarre række forsinkelser var det for sent for Task Force 34 at yde nogen form for praktisk hjælp til 7. Flåde, udover at hjælpe med at opsamle de overlevende fra Taffy 3, og for sent at afskære Kuritas styrke inden den undslap gennem San Bernardino Strædet. Alligevel dannede Halsey kl. 16.22 i et desparat og endnu mere forsinket forsøg på at gribe ind i begivenhederne ud for Samar, en ny Task Group (TG 34.5) under kontreadmiral Badger, med de to hurtigste slagskibe i 3. Flåde Iowa og New Jersey – skibe som kunne sejle med over 32 knob – og Task Force 34's tre krydsere og 8 destroyere, og haste sydpå med dem, mens Lee og de øvrige fire slagskibe måtte følge efter. Som Morison bemærker: "Hvis Badgers styrke havde haft held til at afskære Den centrale japanske styrke, ville den have været alvorligt underlegen i forhold til de japanske slagskibe. Krydsere og destroyere fra Task Group 34.5 stødte imidlertid på og sænkede destroyeren Nowaki, som var den sidste efternøler af Den centrale styrke ud for San Bernardino Strædet.  Slaget ved Kap Engano – sidste handlinger Da Halsey sendte Task Force 34 sydpå kl. 11.15, udskilte han en gruppe med fire af dens krydsere og ni af dens destroyere under kontreadmiral DuBose og tildelte den til Task Force 38. Klokken 14.15 gav Mitscher DuBose ordre til at forfølge resterne af Den nordlige japanske styrke. Hans krydsere sænkede det mindre hangarskib Chiyoda omkring kl. 17.00, og kl. 20.59 sænkede hans skibe destroyeren Hatsuzuki efter en meget indædt kamp. Da admiral Ozawa hørte om indsættelsen af DuBoses forholdsvis svage eskadre, beordrede han slagskibene Ise og Hyūga til at sætte kursen sydpå og angribe den; men det lykkedes dem ikke at lokalisere DuBoses eskadre, som de var langt overlegen. Halseys tilbagekaldelse af alle seks af Lees slagskibe i umulige og forsinkede forsøg på at hjælpe 7. Flåde havde nu efterladt Task Force 38 sårbar overfor modangreb med overfladeskibe fra Den nordlige styrke, der var tænkt som en afledning. Omkring kl. 23.10 torpederede og sænkede den amerikanske ubåd USS Jallao den lette krydser Tama fra Ozawas styrke. Det var sidste akt i slaget ved Kap Engano, og bortset fra nogle luftangreb mod de japanske styrker den 26. oktober – afslutningen på slaget om Leyte Gulf.