På fransk hedder det Egypte, af græsk Aigyptos (der betød både "Nilen" og "Egypten"), fra gammelegyptisk Ha(t)-ka-ptah (= "Tempel for Ptahs ka", skaberguden Ptah, som blev associeret med oldtidsbyen Memphis). Egentlig var Ha-ka-ptah et navn for Memphis, men grækerne opfattede det som navn for hele landet. Egypterne selv kaldte landet Kemet (= Det Sorte land), hvilket refererede til den frugtbare jord i deltaet. På arabisk er navnet Misr, af Mizraim, en søn af den bibelske Ham, Noas søn.  Geografi Egypten ligger i den nordøstlige del af Afrika med grænser mod øst til Gazastriben og Israel, mod nord til Middelhavet, mod vest til Libyen, mod syd til Sudan. Landets areal er godt 1 mio km². Klimaet giver yderst varme og tørre somre og meget milde vintre. Landets højeste punkt, Katharinabjerget (eller Sinaibjerget) 2.642 meter over havet, ligger i den sydlige del af Sinaiørkenen. Egypten har kontrollen over den næsten 200 km lange Suezkanal, den korteste søvej mellem Det Indiske Ocean og Middelhavet. Landet består af fire større geografiske regioner, Nildalen og deltaet, Den arabiske ørken, Den libyske ørken og Sinaiørkenen. Nildalen er godt 1.530 km lang. I den sydlige del er dalen sjældent mere end tre km bred, nord for Edfu typisk 8–16 km. Fra Kairo og nordpå breder dalen sig ud i det frugtbare delta. Den arabiske ørken er en udvidelse af Sahara. Den indeholder kun få oaser og er stort set ubeboet. Den nubiske ørken er en højslette, som fortsætter ind i Sudan. Sinai-halvøen er også en ørken. Nilen, Egyptens eneste flod, er af uendelig stor betydning for landet. Den græske historieskriver Herodot kaldte omkring 450 f.Kr. Egypten for "Nilens gave". Nilen er med sine 6.500 km verdens længste flod. Den kan besejles så langt sydpå som Aswan, hvor den første katarakt ligger. Aswan High Dam har skabt et reservoir – "Lake Nasser" eller High Dam Lake – som er verdens største kunstige sø. Før reguleringen oversvømmede Nilen dalen hvert år. En stor oversvømmelse betød masser af vand til vanding og følgelig et stort udbytte. En lille oversvømmelse betød dårlig høst og sult. Udover i Nildalen kan der også dyrkes afgrøder i de kystnære områder på Sinai-halvøen. Ca 35 % af den indenlandske produktion kommer fra landbruget: majs, hvede, ris, byg, sukkerrør, kartofler, løg mv. Hertil kommer en særdeles stor bomuldsproduktion, samt alle former for frugt. Men som alle andre steder i verden er den andel af befolkningen, som ernærer sig ved landbrug, faldende. På trods af stor egenproduktion må Egypten importere næsten halvdelen af sine fødevarer. Olie er Egyptens mest værdifulde eksportvare, efterfulgt af bomuld og bomuldsprodukter. Turisme, drift af Suezkanalen, samt indtægter fra egyptere, som arbejder i udlandet, er også betydelige indtægtskilder. Egypten har siden 1930 været den betydeligste producent af arabiske filme til biograf og TV. Det bør også nævnes, at Kairo Symfoniorkester nyder udbredt anerkendelse.  Vigtige byer Abydos, Alexandria, Aswan, Asyut, Al-Mahalla al-Kubra, Gizeh, Hurghada, Luxor, Kairo, Kom Ombo, Port Safaga, Port Saïd, Sharm el-Sheikh, Shubra el-Khema, Suez, Zagazig.  Klima Hovedparten (mere end 90 %) af Egyptens areal er et sterilt ørkenplateau. Landets livsnerve er den frugtbare Nildal, jordens største flodoase, som strækker sig fra Sudan i syd ca 1.500 km nordpå til Middelhavet. Nildalen er et smalt, grønt bælte (ca 5–15 km bred), som nær havet breder sig til et stort delta. Landet omkring flodens øvre løb i syd kaldes fra gammel tid Øvre Egypten og deltalandet Nedre Egypten. Syd for Kairo breder øknener sig på begge sider af Nilen. Den libyske ørken i vest gennemskæres af dybe lavninger (blandt andre Qattaralavningen, 134 m under havet) med oaser og afløbsløse saltsøer. Den arabiske ørken øst for Nilen er en klippeørken med udtørrede floddale (wadier) og høje randbjerge langs kysten mod Det Røde Hav. Højest når massivet på Sinaihalvøen (omtrent 2.600 m o.h.). Store dele af landet har ekstremt tørt ørkenklima med hede, tørre somre og milde vintre. Kystlandet i nord har middelhavsklima. Der forekommer regelbundne tørkeperioder. Jordskælv er sjældne men forekommer, i moderne tid var jordskælvet i Kairo 1992 det mest bemærkede, landet rammes også af oversvømmelser og jordskred. Sandstorme er almindelige, især om foråret med en hed sandstorm, som kaldes khamsin.  Miljø Egypten har mange miljøproblemer. Landbrugsjord forsvinder dels på grund af sand, som blæser ind fra Sahara, dels på grund af, at byerne breder sig. Neden for Aswandæmningen vokser jordens saltindhold markant. Den eneste permanente ferskvandskilde er Nilen, så i resten af landet er adgangen til vand meget begrænset. Olieforurening og anden vandforurening truer koralrevene, strandene og det marine dyreliv. Egypten har underskrevet men ikke ratificeret Kyotoprotokollen om klimaforandringer. I 2005 produceredes næsten 75 % af elektriciteten fra naturgas, 14 % fra olie og de resterende 11 % fra vandkraft.  Bosætning Den gennemsnitlige befolkningstæthed er cirka 80 indbyggere per km². Efter som det meste af landet består af obeboelige ørkenområder, er befolkningstætheden på mange steder over 1.550 per km². Nildalen og Nildeltaet hører til verdens mest tætbefolkede områder. Cirka to tredjedele af befolkningen er bosat i deltaet (inklusive Kairo), hvor befolkningstætheden er meget høj. Ørkenområderne og Sinaihalvøen, som tilsammen udgør 96 % af Egyptens samlede areal, har til sammenligning kun 1 % af befolkningen. Fellaherne, de fattige bønder, som traditionelt har udgjort en majoritet af folket, lever fortrinsvist i små lerhus, som er grupperede i koncentrerede byer. Med håb om et bedre liv emigrerede mange af fellaherne til nabolandene, især Libyen, og tog andet arbejde. Den urbane befolkning vokser hurtigt, og cirka 43 % af egypterne bor nu i byer. I særdeleshed trækker byerne i deltaet til sig invandrere fra de fattige, overbefolkede landdistrikter i øvre Egypten. Hovedstaden Kairo, med cirka 7,1 millioner indbyggere i selve byen (2010), og skønsvis yderligere 10 millioner i storstadsområdet (som inkluderer Giza, med cirka 2,9 millioner indbyggere 2006, og Shubra al-Khayma, med cirka 1 million indbyggere), er en af verdens største byer og Afrikas folkerigeste storstadsområde. En anden storstad er Alexandria med cirka 4,4 millioner indbyggere (2010). I de senere år er et antal nye byer blevet oprettede i ørkenen i et forsøg på at aflaste de store byer i nedre Nildalen, især Kairo og Alexandria. Disse byer planlægges at skulle rumme i alt 6,4 millioner indbyggere.  Etniske forhold Befolkningen er etnisk set en relativt homogen gruppe, og er resultatet af en blanding af hamitiske og semitiske folk. Trods indvandring fra Mellemøsten og Middelhavsregionen, har befolkningen, især i Øvre Egypten (sydlige Egypten), bevaret stærke fysiske ligheder med de gamle egyptere. De fleste egyptere nedstammer fra de forskellige arabiske indvandrere, der fulgte efter den muslimske erobring i det 7. århundrede, blandet med den oprindelige befolkning. Knapt halvdelen af befolkningen på 70 millioner (2002) er bønder – fellah på arabisk. De egyptiske koptere, et kristent mindretal, udgør ca 6 %. Kopterne er den mindst "blandede" befolkningsgruppe. Nubierne syd for Aswan har antaget den arabiske religion og kultur, men de ældre taler stadig nubisk indbyrdes. Nomaderne i ørkenområderne er typisk af arabisk afstamning. Der findes endvidere et lille berbisk mindretal i de vestlige oaser.  Sprog Det officielle sprog er arabisk. Næsten hele befolkningen taler dialekter af det egyptisk-arabiske talesprog. Kairo-dialekten udgør en slags national talesprogsstandard og er også den talesprogsvariant, som er mest kendt i den arabisk talende verden. Et karakteristisk træk er sprogets udtale af /dj/ (blød j-lyd) i standardarabisk som /g/ (hård g-lyd). Visse oasebyer i de vestre ørkenområder har en berbersprogtalende befolkning. Det koptiske sprog bruges efterhånden kun i den kirkelige liturgi.  Pyramiderne Egypten er kendt for sine pyramider, hvoraf Keopspyramiden er den største med en højde på ca. 146 meter. Det har længe været et mysterium, hvordan egypterne for mange tusinde år siden kunne konstruere disse enorme bygningsværker, men et godt kendskab til matematik har været en forudsætning. Den første pyramide i Egypten, Djoser-pyramiden, blev bygget i Sakkara, da Djoser regerede. Den største og mest berømte af alle pyramider er Keopspyramiden. Kong Keops regerede fra ca. 2589 til 2566 f. Kr., og selv om der blev bygget på hans pyramide i alle disse år, var den ikke færdig, da han døde. Man anslår, at pyramiden består af over to mio. kalkstens- og granitblokke med en gennemsnitlig vægt på 2,5 tons hver. Blokkene blev slæbt op ad lange jordvolde helt til pyramidens top. Hver blok måtte trækkes og skubbes på en slæde af hundredvis af mennesker. Da den store pyramide var færdig, blev den dækket udvendigt af hvide kalkplader, så den kunne stråle i solen og ses på lang afstand. Indgangen til gravkammeret blev dækket af store stenblokke, så den var skjult. Der blev lavet falske gange, så røvere ville fare vild, hvis de prøvede at bryde gravfreden. På trods af det er egypternes hang til fælder og avancerede mekanismer dog stærkt overvurderet. For at undgå gravrøvere var der kun få, der vidste, hvor i pyramiden kongens gravkammer lå. Den anden pyramide blev bygget 2634 f. kr., og blev bygget under Farao Ank Aulius' ledelse. Den blev færdig en dag før Aulius' død, og det siges at han blev myrdet af en af slaverne, der ville tage hævn, og derfor valgte at gøre det, lige da Aulius' glæde og status blandt borgerne var på sit højeste. Den er omtrent halvt så stor som Djoser-pyramiden og mindst ligeså velholdt og smuk. Kalkpladerne den er bygget af, er i dag meget velholdte, hvilket skyldes en anden form for kalkblanding. Blokkene er dog de samme. Man har i 2008 fundet ca. 138 pyramider.  Den græsk-romerske periode Det ptolemæiske Egypten var en af stormagterne i den hellenistiske verden; af og til bredte dets herredømme sig over dele af Syrien, Lilleasien, Cypern, Libyen, Fønikien og andre lande. Under ptolemæerne blev Alexandria et kulturelt og intellektuelt center i den gamle verden. Der var flere ptolemæiske prinsesser ved navn Kleopatra, men "den rigtige" var Kleopatra VII. Som 17-årig bliver hun gift med sin yngre bror, Ptolemæus XIII. Men Cæsars hjælp lykkes det Kleopatra at få væltet ham fra tronen, hvorefter hun gifter sig med en anden bror, Ptolemæus XIV. Hun følger den sejrende Cæsar til Rom og føder ham en søn, Cæsarion. Efter Cæsars død kommer Marcus Antonius til Egypten, og også han bliver tryllebundet af den smukke dronning, som regerer sammen med sønnen Cæsarion, som bærer navnet Ptolemæus XV. Efter nederlaget ved Actium i år 30 f.Kr. til den unge Octavian begår Kleopatra selvmord, mens Octavian bliver Roms første kejser under navnet Augustus. Hermed slutter den ptolemæiske linje. I næsten syv århundreder efter Kleopatras død kontrollerede romerne Egypten. De behandlede landet som en værdifuld kilde til rigdom og profit og var afhængige af dets kornforsyninger. Da den romerske kejser Konstantin kom til magten, konverterede han til kristendommen; i 313 e.v.t. gav han kejserlig stadfæstelse af den kirkelige doktrin. Den nye romerske ortodoksi var på mange måder i uoverensstemmelse med den etablerede kristendom i Egypten, kendt som "koptisk" kristendom. Der opstod religiøse konflikter. Til sidst udskilte kopterne sig og udpegede deres egen patriark i Alexandria.  Islam I år 639 erobrede araberne Egypten fra det byzantinske rige og introducerede det arabiske sprog og Islam. Det arabiske kalifat havde sin hovedstad i Damaskus og siden i Bagdad. Kunsten begyndte igen at blomstre med elegante offentlige bygninger og paladser. I 969 erobrede det shiitiske dynasti, Fatimiderne, Egypten og etablerede Kairo som sin hovedstad. Fra den periode stammer al-Azhar moskeen og det tilhørende universitet. Dette styre varede til 1171, hvor Saladin erobrede Egypten og slog det sammen med Syrien. Desuden konverteres Egypten til sunni-islam. I 1250 gør mamelukkerne, som oprindelig var kommet til Egypten som krigsfanger, oprør og vandt magten. Under deres styre bliver Egypten et vigtigt kulturelt, militært og økonomisk centrum. I 1517 blev Kairo erobret af sultan Selim I, som reducerede Egypten til en provins i det Osmanniske Rige. Tre år senere kom Suleiman den Store på tronen i Konstantinopel.  1798-1939 Det osmanniske styre bestod indtil 1798, hvor en fransk ekspedition, under ledelse af en ung officer ved navn Napoleon Bonaparte, invaderede Egypten. Formålet var at blokere den engelske adgang til Indien. I slaget ved Abukir i 1798 tilintetgjorde englænderne de franske styrker, som måtte forlade landet i 1801. Den kortvarige besættelse fik dog stor indflydelse på Egyptens fremtid, som følge af kontakten med Vesten. Magtkampen efter, at franskmændene havde forladt landet endte lidt besynderligt med, at Muhammad Ali Pasha, en albansk officer i den osmanniske hær, fik magten. I 1811 erobrede han Egypten fra mamelukkerne, og de følgende år gennemførte han adskillige militæroperationer mod Arabien og Sudan. I 1824 sendte han en egyptisk styrke for at hjælpe den osmanniske sultan med at undertrykke den græske frihedskrig, men den egyptiske og den græske flåde blev ødelagt i slaget ved Navarino. Da sultanen afslog Muhammad Alis krav om Syrien som betaling, erobrede han Syrien og styrede det i syv år. Endelig slog Muhammad Ali i 1841 den osmanniske sultan, som nu blev tvunget til at acceptere Muhammad Ali som enevældig regent over Egypten. Under hans styre gennemførtes flere reformprogrammer, og grunden lagdes til det moderne Egypten. Efter Muhammad Ali begyndte det at gå tilbage med økonomien på trods af åbningen af Suezkanalen i 1869 – bygget med fransk hjælp. Da det kneb med tilbagebetaling af udenlandske lån, blev Egypten i 1875 tvunget til at afstå størsteparten af aktierne til England. I 1881-82 hjalp englænderne med at nedkæmpe et nationalistisk oprør, hvilket endte med, at England satte sig på magten i Egypten og udnævnte en engelsk administrator. Ved udbruddet af 1. Verdenskrig i 1914 gør England Egypten til et protektorat og anvendte det som base for sine operationer i Mellemøsten. I 1922 blev protektoratet erstattet af et monarki under kong Fuad. I 1937 blev han efterfulgt af kong Farouk, og de engelske tropper trak sig ud af Egypten, bortset fra Suez-området.  1939 til i dag Under 2. Verdenskrig gik Egypten sammen med England mod Tyskland. Efter krigen voksede de nationalistiske følelser, især efter arabernes nederlag til Israel i 1948. I 1952 overtog hæren kommandoen og tvang kong Farouk til at træde tilbage. I 1953 afskaffedes monarkiet, og Egypten blev en republik med general Muhammad Naguib som landets første præsident. I 1954 tvang oberst Gamal Abdel Nasser Naguib til at træde tilbage og blev selv præsident. Da vesten afviste at finansiere den ønskede Aswan-dæmning, nationaliserede Nasser Suezkanalen i 1956, hvorefter England, Frankrig og Israel invaderede Egypten. Efter pres fra USA, Sovjetunionen og FN måtte de dog snart trække sig tilbage. Nassers omdømme i den arabiske verden voksede til skyhøjde. I 1967 udbrød den såkaldte seksdageskrig mellem Israel og de arabiske stater. Israels luftvåben angreb og ødelagde de egyptiske fly på jorden, ligesom israelerne slog egypterne i Sinai, som kom under israelsk besættelse. Nasser døde i 1970 og blev efterfulgt af sin vicepræsident, Anwar Sadat. I juli 1972 beordrede Sadat 20.000 sovjetiske militærrådgivere og eksperter til at forlade landet, da Sovjetunionen ikke ville levere de ønskede våben til tilbageerobring af de israelske besættelser. Under et overraskelsesangreb den 6. oktober 1973 passerede egyptiske styrker Suezkanalen og trængte ind i Sinai, samtidig med, at syriske styrker rykkede ind i Golan-højderne. Under Yom Kippur-krigen lykkedes det egyptiske tropper at genvinde en del af Sinai. I 1974 genoptog Egypten og USA diplomatiske forbindelser. I september 1975 havde Egypten og Israel under medvirken af USA flere fredsforhandlinger. I november 1977 tog Sadat et dramatisk skridt mod fred med Israel ved at besøge Jerusalem og tale i Knesset. Året efter var præsident Jimmy Carter vært ved fredsforhandlinger i Camp David mellem præsident Sadat og den israelske premierminister Menachem Begin, og de underskrev en foreløbig fredsaftale. Den endelige aftale blev underskrevet den 26. marts 1979 i Washington. Efter israelsk tilbagetrækning fra Sinai etablerede Egypten og Israel diplomatiske forbindelser – til stor forbitrelse i store dele af den arabiske verden. Så stor var forbitrelsen, at Sadat i 1981 blev dræbt af muslimske fundamentalister. Hans efterfølger Hosni Mubarak opfyldte den indgåede fredsaftale, men kritiserede kraftigt de manglende fremskridt i det palæstinensiske problem. Mubarak arbejdede på at forbedre forholdene til de øvrige arabiske nationer og blev igen medlem af "Islamic Conference Organization" og Den Arabiske Liga. Under Golfkrigen i 1991 deltog egyptiske tropper i den koalition, som blev sammensat for at tvinge Saddam Husseins tropper til at forlade Kuwait. På trods af modstand fra muslimske kræfter blev Mubarak genvalgt i 1987, 1993, 1999 og 2005. Egyptens rolle som fredsmægler i den mellemøstlige fredsproces giver landet en meget stor betydning i regionen. Egypten er ved at omlægge sin økonomi fra at være statsdirigeret til at være mere markedsorienteret med liberalisering og privatisering. Den 25. januar 2011 begyndte gadedemonstrationerne i Egypten. Demonstrationernes hovedformål er at vælte Egyptens præsident Hosni Mubaraks regime.  Politik Egypten er en republik baseret på semipræsidentialisme, hvor magten skal deles mellem præsidenten og statsministeren. I praksis ligger imidlertid megen magt hos præsidenten. Præsidenten er statsoverhoved og øverste leder for landets militære styrker. Nationalforsamlingen er et tokammer-parlament bestående af Folkeforsamlingen (et underhus med 454 medlemmer) og Shurarådet (et overhus med 264 medlemmer). Præsidenten udnævner vicepræsidenten, statsministeren, regeringen, ti medlemmer af Folkeforsamlingen og 88 medlemmer af Shurarådet. Styret fortsætter med at gennemgå forandringer, og først under valget i 2005 holdt man præsidentvalg med flere kandidater efter et halvt århundrede, hvor der kun var een kandidat. Hosni Mubarak blev udråbt til valgets vinder, og påbegyndte der efter sin femte præsidentperiode; han tiltrådte som præsident i 1981. Efter ændringer i grundloven i 2005 skal afholdes præsidentvalg hvert sjette år. Landet holder også jævnlige valg til nationalforsamlingen, for Folkeforsamlingen hvert femte år, og for Shurarådet ny- eller genvælges den ene halvdel af de valgte ræpresentanterne hvert tredje år. Deltagelse i valg er påbudt for alle over 18 år, brud på denne pligt er strafbar.  Økonomi Egypten er et kontrastfyldt land, både et overbefolket jordbrugsland og en moderne industristat. Næringslivet socialiseredes efter 1952, og har siden 1970'erne åbnet mod en friere markedsøkonomi. Men produktiviteten er lav, og arbejdsløsheden skaber store sociale problemer. Nilens årlige oversvømmelser og frugtbare flodslam har siden oldtiden været en forudsætning for jordbruget. Det sysselsætter næsten halvdelen af befolkningen til trods for, at kun nogle få procent af landets areal er dyrkbar. De fleste jordbrugere er fattiga småbrugere (fellah). Det vigtigste produkt er langfibret bomuld, en stor eksportvare. Andre afgrøder er hvede, majs, ris og sukkerrør. Ved hjælp af kunstvanding har man åbnet nye dyrkningsarealer i nildeltaet og oaserne. Men jorden kan ikke brødføde befolkningen, og store mængder af fødevarer må derfor importeres. Flodvandet har siden oldtiden været reguleret med dæmninger og vandingskanaler. I begyndelsen af 1900-tallet opførtes Assuandæmningen ved Nilens første vandfald (katarakt) i det sydlige Egypten. En anden dæmning (Høje dæmning) blev indviet i 1960 og skabte verdens største vandreservoir, Nassersøen (ca 5.000 km²). Det var et vigtigt skridt i landets modernisering, men samtidigt et gigantisk indgreb i naturen. Til de negative følger hører, at jorden forsaltes, det næringsrige slam bliver tilbageholdt i dammen (til skade for jordbruget og fiskeriet) og at det stillestående vand skaber grogrund for sygdomme som bilharzia. Egyptens industri, for en stor del statslig, producerede tidligere mest tekstilier og fødevarer. Den har bredt sig til tung produktion (stålværker, værkstads-, olie- og kemisk industri) blandt andet i Hulwan nær Kairo, i deltaet og kanalzonen. Nilen er fra gammel tid den store trafikpulsåre, men skibsfarten på floden mindsker. Den strategisk vigtiga Suez-kanal, der blev indviet i 1869 og nationaliseret i 1956, har givet gode indkomster. Efter lukningen 1967–1975 (under krigen mod Israel) genvandt den dog ikke mere sin tidligere betydning. Turismen, som er blevet en økonomisk hjørnesten, blev i 1990'erne truet af muslimske fundamentalisters terroraktioner. I 1990-erne udvikledes Egyptens makroøkonomi på en positivt måde under ledelse af IMF. Inflationen dæmpedes, budgetunderskuddet mindskede og der skete flere investeringer i landet af udenlandsk kapital. Senere er de positive effekter atter mindsket og investeringar i store infrastruktur-projekter har forøget budgetunderskuddet igen. En dårlig valutakurs siden 1998 har indebåret et stigende tryk på det egyptiske pund. Efter den 11. september 2001 formindskede indkomsterne fra både turismen og tolden fra Suez-kanalen, men turismen har atter hentet sig og omsatte i 2010 cirka $11 milliarder. Valutaen blev devalueret flere gange i 2002. Man har håbet at kunne udvikle naturgas med henblik på eksport. Landets valuta er pund. De vigtigste indkomstkilder er turisme, Suez-kanalen, penge hjemsendte af egyptere, som arbejder udenlands samt eksport af olie og gas.  Turisme De største turiststeder ved siden af Kairo er Sharm el-Sheikh (Sinaihalvøen), Hurghada (Det Røde Hav), Luxor og Aswan (Nildalen).  Uddannelse De skolepligtige børn går i 6-årig grundskole. 70 % af disse børn fortsætter til højere niveauer. Skolegangen er gratis, og der findes 13 universiteter i Egypten, deriblandt Al Azhar-universitetet, verdens næst ældste universitet.  Massemedia Egypten har 17 aviser med et samlet oplag på cirka 3,3 millioner. Pressen er vel udbygget, og Kairo er et centrum for udgivelse af aviser, tidskrifter og bøger i Mellemøsten. Organiseringen af pressen og styringen af aviserne er reguleret ved lov, men systemet liberaliseredes noget i en presselov fra 1980. Den egyptiske presse domineres af fire store forlagshuse, som konkurrerer indbyrdes. Den mest kendte avis er den halvofficielle Al-Ahram, som grundlagdes i 1875 og har et oplag på cirka 900.000. Foruden den daglige version på arabisk udgives to ugeversioner på fremmede sprog: fransk (Al-Ahram Hebdo) og engelsk (Al-Ahram Weekly). De største aviser udgives på arabisk, men der findes også dagblade på blandt andet fransk, græsk, armenisk og engelsk. Det statslige radio- og tv-kompagni, Egyptian Radio and TV Union (ERTU), har en omfattende virksomhed med regionale og landsdækkende radiokanaler samt udsendelser på flere sprog. Tv sendes i to landsdækkende kanaler, samt regionale kanaler. I 1998 startede udsendelser også fra Nilesat, den første satellit, som ejes af en enkelt arabisk stat; udsendelserne når hele den arabiske verden og dele af Europa og Afrika.