Den nøjagtige folkeretslige status for Den Tyske Ordensstat er uklar, men kan bedst beskrives som en autonom kasernestat under Pavestolen. Pave Gregor 9. havde givet særfuldmagter til Den Tyske Orden, og paven betragtede ordensstaten som en del af Kirkestaten. Dertil kom, at Terra Mariae var missionsmark efter pavens tilskyndelse. Som udtryk for sin udøvelse af magt sendte paven sine legater til området for at regulere forholdene der. Et udtryk for pavestolens ønske om at hævde sin absolutte suverænitet over området var det også, at Riga i 1255 blev ophøjet til ærkebispesæde. Den første biskop var udpeget af ærkebispesædet i Bremen og Pavestolens indflydelse begrænset til accept af de udpegede bisper. Ved oprettelsen af et ærkebispesæde opnåede Pavestolen imidlertid selv at blive den direkte overordnede instans.  Klarere var ej heller forholdet til Det Tysk-romerske Rige. Efter som højmesteren og biskopperne var rigsfyrster, kunne dette opfattes således, at ordensstaten var en del af Det Tysk-romerske Rige. Imidlertid gik Det Tysk-romerske Riges østgrænse ved Lauenburg i (Pommern) således, at ordensstaten (fraset besiddelserne i Neumark mellem 1402 og 1455) lå uden for riget. Snarere end en statslig tilknytning var der tale om en ensidig begunstigelse til højmesteren og biskopperne, der for højmesterens vedkommende netop kunne begrundes med Den Tyske Ordens omfattende besiddelser inden for Det Tysk-romerske Rige. Derimod synes ingen tysk-romersk kejser at have gjort krav eller rettigheder gældende i forhold til Den Tyske Ordensstats indre forhold. I praksis optrådte højmesteren som suveræn statsleder, lige uafhængig af både kejser og pave. Men skønt højmesteren formelt var leder af Den Tyske Orden, havde han ingen absolut magt. Den Liviske Orden var Den Tyske Ordens afdeling i Livland og optrådte forholdsvis selvstændigt, og Den Tyske Ordens faktiske overhøjhed var aldrig større, end de udnævnte ordensmestre (samt ærkebiskoppen i Riga og de øvrige biskopper) tillod.  Endelig må nævnes, at Hansastæderne havde en autonom stilling som fristæder med eget retsvæsen og politisk ledelse. Dette gælder ikke mindst Riga, som i lange tidsrum på det nærmeste var i borgerkrig med Den Tyske Orden. For at bilægge de talrige konflikter afholdtes adskillige gange møder, der imidlertid snarest må opfattes som internationale sammenkomster af indbyrdes suveræne statsenheder.  Befolkning og sprog Ordensstaten lå hovedsagelig i balternes stammeområder: (oldprøjsere, kurlændinge, litauere og letter). Mod vest boede vestslaviske folk (kasjubere), i nord finno-ugrere (estere og livere). Langs kysten af nutidens Estland og Letland var der enkelte svenske og danske kolonier. Polsk blev talt længst mod syd (Kulmerland og dele af Pommerellen). Ordensridderne var overvejende tyske, og de fremmede bosætningen af tyske købmænd, gejstlige og embedsmænd. Bybefolkningen i hele ordenstaten var overvejende tysksproget (mellemtysk og nedertysk). Bosætning af tyske bønder skete kun i Preussen, hvor det oldprøjsisk sprog (et vestbaltisk sprog) blev fortrængt af tysk og polsk i løbet af det sene 1600-tal. Ellers beholdt landbefolkningerne deres eget sprog. Selv om overklassen var tysksproget, kan man ikke betegne tysk som ordensstatens forvaltningssprog, eftersom latin blev brugt i alle officielle sammenhænge. Tysk forblev overklassens sprog også længe efter ordensstatens opløsning. Den tysk-baltiske lavadel og borgerskabet beholdt også under svensk, polsk og russisk styre en stor grad af selvstændighed, delvis helt frem til første verdenskrig.  Bebyggelsesforhold I bebyggelsesmæssig henseende kan skelnes mellem handelsstæder, klostre, borge, godser og landsbyer. Vigtigst blandet handelsstæderne var hansastæderne, blandt hvilke Riga, Tallinn, Tartu og Narva indtog en vigtig stilling i den nordlige del af ordensstaten. Handelsstædernes vigtigste formål var at sikre handelen mellem Rusland (Novgorod) og de store handelsstæder syd for Østersøen. Desuden sikrede hansestæderne udviklingen af et vist håndværk, ligesom de var centre for andre dele af samfundslivet (kirkevæsen, skolevæsen, socialvæsen med videre). Handelsstæderne indtog en særstilling i retslig henseende derved, at de havde deres egen stadsret, hvorefter stridigheder skulle afgøres, lige som anker skulle ske til en hansestad med højere rang. Blandt klostre i Livland kan nævnes Padise, Kolga, Kärkna og Kuimetsa. Borge havde flere funktioner, fortrinsvis som forsvarsanlæg og forvaltningscentre. Blandt borge kan nævnes Toolse, Järve, Edise, Porkuni, Kiltsi, Vasknarva, Laiuse, Põltsamaa, Kasti, Kiviloo, Kolovere, Velise, Vigala, Virtsu, Tarvastu, Karksi, Tarvastu, Helme, Rannu, Kongota, Otepää, Sõmerpalu, Kirumpää, Vastseliina, Ruhja, Härgmäe.  Samfærdsel Samfærdselen havde til formål at sikre forbindelsen mellem ulige økonomiske knudepunkter. Landskabet var imidlertid mange steder uegnet til færdsel, hvorfor færdsel til havs og ad floder var datidens mest foretrukne rejseform. I datidens samfærdselsnet indtog Riga, Tallinn, Narva og Tartu (samt mindre udtalt Pärnu, Viljandi, Rakvere) en rolle som knudepunkter dels indbyrdes forbundne, dels med forbindelsen videre østpå. Hovedindfaldsporten til den nordlige del af Baltikum var Riga. Herfra gik fragtruten videre af Väina-floden til Polotsk, ad floderne Obol og Lovat til Velükije Luki og videre nordpå til Novgorod. En anden rute over land gik fra Riga til Cesis, over Volmari til Tartu; desuden forbindelser over land til Pskov. Fra Pärnu gik sejlruten ad floderne Pärnu og Navesti til Viljandi og herfra til Tartu. Fra Tartu var der sejlvej dels nordover til Narva, dels østpå af floden Emajõgi over Peipsi-søen til Pskov og herfra videre ad floderne Tšerehha og Selon til Novgorod. Fra Narva gik ruten østpå ad floden Luuga til Novgorod.  Undervisning En af den katolske kirkes opgaver i middelalderen var at varetage undervisningen. I ældre middelalder fandtes der to slags skoler, henholdsvis knyttet til domkapitler og klostre. Undervisningen, der skulle forberede børnene til konfirmationen, omfattede bærn i 7-12-årsalderen og startede normalt kl. 6 om morgen og varede til kl. 11 og atter igen om eftermiddagen. De, der ønskede og havde anlæg for videre uddannelse til præstegerning, kunne fortsætte til 21-årsalderen, hvor de blev indviet til subdiakoner. Undervisningen omfattede latin, troslære, grammatik, musik, retorik, dialektik, geometri, astronomi og aritmetik. Klosterskoler var fortrinsvis for munke. Mange børn blev sat i kloster for at blive uddannede til munke. Klostre fik med tiden store bogsamlinger.  Sundhedsvæsen og socialvæsen Noget egentligt offentligt sundhedsvæsen og socialvæsen fandtes ikke i Ordensstaten. Disse opgaver blev helt og fuldt udført af kirker og klostre som en del af deres selvpåtagne virksomhed.  Kunst Bygningskunstens forholdsvis høje stade afspejledes ikke mindst i borge, kirker og klostre. Mange kirker havde hvælvede lofter og viser, at man beherskede denne bygningsteknik, og kirkerne kunne være flerskibede. Desuden forekom en vis dekoration af bygningsfacader. Malerkunstens forholdsvis høje stade afspejledes i altertavler og på anden vis. Træskærerkunstens forholdsvis høje stade afspejledes ligeledes i fine udskæringsarbejder, ikke mindst af altertavler. Musikkunstens udøvedes ikke mindst i tilknytning til gejstlige institutioner, hvor blandt andet skoleelever optrådte som kor ved gudstjenester og messer.