Den såkaldte Mallarino-Bidlack traktat blev indgået den 12. december 1846 mellem Nueva Granada (i dag: Colombia) og USA. Den blev officielt betegnet som Tratado de Paz, Amistad, Navegación y Comercio (= "Traktat om fred, venskab, sejlads og handel"), og den var i princippet en gensidig handelsaftale mellem to ligeberettigede lande. I realiteten skulle den vise sig at være det første juridiske tiltag, hvor USA blandede sig økonomisk i forholdene på Panamatangen, som på det tidspunkt var en del af Nueva Granada.  Historie Kort efter opløsningen af Gran Colombia i 1830 havde området Panama forsøgt at løsrive sig, og både samme år, 1831, og i 1840-1841 etablerede det sig som en uafhængig stat. Under denne korte uafhængighedsperiode foreslog Panamas udenrigsminister, Mariano Arosemena, en aftale, som ville indebære, at Storbritannien, USA og Frankrig skulle garantere landtangens suverænitet og neutralitet. Efter genforeningen af Panamatangen med Nueva Granada i 1841, overvejede landets myndigheder den samme idé om at foreslå de nævnte lande garantier, som kunne fastholde Nueva Granadas kontrol med landtangen. Ud fra den tanke overdrog Nueva Granadas udenrigsminister, Manuel María Mallarino, et hemmeligt dokument fra sin regering til USA's forhandlingsleder, Benjamin Bidlack, hvori den neogrenadinske regering gjorde USA opmærksom på den fare, der lå i Storbritanniens ønsker om at kontrollere "de mest handelsmæssige punkter på det amerikanske kontinent". Nueva Granada foreslog USA, at det skulle garantere Panamatangens ejendomsforhold, suverænitet og neutralitet, og man tilbød joint venture vedrørende transport af varer, post, passagerer osv. hen over Panamatangen. På den baggrund indgik man traktaten om fred, venskab, sejlads og handel den 12. december 1846. Den skulle dog vise sig at være ufordelagtig for Panama, særligt ud fra artikel 35, hvor USA lover at garantere landtangens neutralitet og den frie transport mellem Stillehavet og Atlanterhavet. På den måde blev grundlaget skabt for indblanding i Panama.