Jules Verne voksede op på en ø i floden Loire ved byen Nantes som den ældste af advokat Pierre Verne og hans kone Sophies fem børn. De isolerede omgivelser var med til at styrke hans fantasi og forestillingsevner og medvirkede til, at han knyttede tætte bånd til broderen. Da Jules var ni år, blev de to sendt på kostskole i Nantes, hvor Jules også studerede latin, noget han senere udnyttede i en novelle. Efter de første studier i Nantes rejste Verne til Paris for at studere jura som sin far. Omkring 1848 begyndte han og Michel Carré at skrive librettoer til teatret. I de følgende år var hans interesser splittet mellem teatret og studierne, men nogle rejseskildringer, som han skrev for Musée des Familles, sendte ham i den retning, hvor hans talent senere udfoldede sig: at fortælle ekstravagante historier om rejser og eventyr med godt forberedte videnskabelige og geografiske detaljer.  Litterær debut Da Vernes far opdagede, at hans søn var mere optaget af at skrive end af at studere, inddrog han øjeblikkeligt den økonomiske støtte til sønnen. Verne blev nødt til at finde andre indtægtskilder og blev børsmægler; det brød han sig ikke om, skønt han havde evner for faget. Han mødte andre forfattere som Alexandre Dumas, den ældre og Victor Hugo, som begge gav ham råd om skrivningen. Verne blev sekretær ved Théâtre Lyrique i Paris, men ved siden af læste han en del geografi, naturhistorie og videnskabelige og tekniske nyheder. Det blev grundlaget for hans senere forfatterskab. Han mødte også Honorine Anne-Hébé Morel, en enke med to døtre, som han giftede sig med den 10. januar 1857. Med hendes støtte fortsatte han med at skrive og lede efter en udgiver. Den 4. august 1861 blev deres søn Michel Jean Pierre Verne (1861-1925) født. Sønnen var et enfant terrible: han giftede sig med en skuespillerinde på trods af Jules Vernes protester og fik to børn med sin umyndige elskerinde! Jules Verne skrev i den første del af sin forfatterkarriere teaterstykker og noveller. Han debuterede i 1850 med teaterstykket Les pailles rompues (De afbrækkede strå), som blev læst og godkendt af Alexandre Dumas, den ældre, før det blev sat op på Théatre Historique i Paris. Den skønlitterære debut kom i 1851 med novellerne L'Amérique du Sud (Syd-Amerika) og La science en famille (Den videnskabelige familie).  Mødet med Hetzel En lykkelig hændelse indtraf i 1862, da Verne rasende og frustreret i ren desperation kastede manuskriptet til sin første roman i kaminen. Hans hustru reddede det, og i 1863 lå det på forlæggeren Pierre-Jules Hetzels skrivebord. Han så muligheder, som andre ikke havde set. Vernes situation blev kraftigt forbedret, da han mødte Pierre-Jules Hetzel, den mest betydningsfulde forlægger i Frankrig i slutningen af 1800-tallet. Han udgav Victor Hugo, George Sand og Erckmann-Chatrian. Da de mødtes, var Verne 35 og Hetzel 50 år. Til Hetzels død dannede de et frugtbart forbund. Hetzels rådgivning forbedrede Vernes forfatterskab. Hetzel læste et udkast til Vernes fortælling om en udforskning af Afrika med luftballon. Historien var afvist af andre udgivere som værende for videnskabelig. På Hetzels råd indlagde Verne et par komiske elementer, ændrede en tragisk slutning til en lykkelig og nedtonede det politiske budskab. Romanen udkom i 1863 som Cinq semaines en ballon (Fem uger i luftballon). Verne skrev kontrakt med Hetzel og forpligtede sig til at udgive to romaner om året; hvilket han næsten holdt. I det næste kvarte århundrede var der næppe et år, hvor Hetzel ikke udgav en eller flere af Jules Vernes fortællinger. De mest populære var Voyage au centre de la Terre (Rejse til Jordens indre, 1864); De la Terre à la Lune (Fra jorden til månen, 1865); Vingt mille lieues sous les mers (En verdensomsejling under havet, 1869); og Le tour du monde en quatre-vingts jours (Jorden rundt i 80 dage, 1872). Jules Verne blev både rig og berømt. De fleste af Vernes fortællinger blev udsendt som føljetoner i Magazine d'Éducation et de Récréation, som udkom to gange om ugen. Derefter kom de i bogform. Verne er en af de mest oversatte forfattere i verden, oversat til 148 sprog ifølge statistikker fra UNESCO.  De sidste år Da Jules Verne kom hjem den 9. marts 1886, blev han mødt af sin nevø Gaston, der kom imod ham med en revolver. Det udviklede sig til nærkamp om våbnet, som gik af. En kugle traf Vernes venstre fod, og han kom sig aldrig helt over skudsåret. Gaston blev anset for at være mentalt forstyrret og kom til at tilbringe resten af sit liv på et sindsygehospital. Hændelsen gjorde Verne deprimeret. I et brev til broderen Paul kort tid efter skrev han: Jeg lever nu kun for mit arbejde. Efter at både Hetzel og Vernes elskede mor døde i 1887, begyndte Verne at skrive i en mørkere tone. Fx i Slottet i Karpaterne, en historie om en slotsherre, som beundrer en sangerinde grænseløst, bliver årsag til hendes død for derefter at dyrke hendes minde via lyd- og billedgengivelser. Andre fortællinger havde temaet død. I 1888 gik han ind i politik og blev valgt som byrådsmedlem i Amiens, hvor han kæmpede for forbedringer og var politisk aktiv i de næste 15 år. I 1905 døde Verne i sit hjem, Boulevard Longueville 44, i dag omdøbt til Boulevard Jules-Verne. Jules Verne flyttede til fiskerlandsbyen Le Crotoy i midten af 1860’erne og til Amiens efter den tysk-franske krig i 1871. Hans syn blev svækket på hans gamle dage. Stær nedsatte synet på det ene øje kraftigt. Det andet var ødelagt af overanstrengelse. Desuden var han svækket af sukkersyge. Sønnen Michel Verne tog sig efter Vernes død af udgivelsen af Søinvasionen og Fyrtårnet ved verdens ende. I 1863 skrev Verne en roman Paris i det 20. århundrede om en ung mand, der levede i en verden af skyskrabere i glas, højhastighedstog, biler drevet af gas, regnemaskiner og et verdensomspændende kommunikationsnetværk uden at finde lykken. Historien slutter tragisk. Hetzel mente, at romanens pessimisme ville være ødelæggende for Vernes karriere og foreslog, at han ventede 20 år med at udgive den. Verne gemte manuskriptet i et pengeskab, hvor det først blev opdaget af hans sønnesøns søn i 1989. Bogen udkom første gang i 1994.  Påvirkningen fra Hetzel Hetzels påvirkning på forfatterskabet var betydelig. Verne, som var lykkelig over at finde en udgiver, der troede på ham, gik med på alle de ændringer, Hetzel foreslog. Hetzel afviste, som nævnt, romanen (Paris i det 20. århundrede) og opmuntrede Verne til betydelige ændringer i andre: Hetzel forandrede Vernes pessimisme til det modsatte. Jules Verne nærede ikke stor entusiasme for teknologi og udvikling. Det ses af hans første og sidste værk, skrevet før han mødte Hetzel og efter dennes død. Hetzel fik fjernet Vernes antisemitiske synspunkter i hans tidligste værk (Martin Paz) og i hans sidste (Hector Servadac). Desuden blev kaptajn Nemos ændret fra at være en polsk flygtning til at være hindu, der sloges mod Det britiske imperium, for ikke at fornærme Rusland, Frankrigs allierede.  Vurdering af Jules Verne Verne læses stadig i stort omfang, både i Frankrig og i resten af verden. Men det er ikke en forfatter, man praler af at have læst. Dertil er han for letforståelig. Verne er selv årsag til, at man i dag kender et brev, han modtog fra George Sand. Hun skrev: Jeg takker Dem, hr. Verne, for de venlige ord, de har skrevet i to forbløffende romaner. Takket være disse er det lykkedes mig at komme over en smertefuld periode og beherske min nervøsitet. Jeg har kun en bebrejdelse at gøre Dem, med hensyn til disse romaner, og det er, at jeg er færdig med læsningen, og at der ikke er et dusin andre til min rådighed. Jeg håber, at De snart vil føre os ned i oceanernes dyb, og at De vil lade Deres romanpersoner benytte dykkerdragter, som Deres viden og fantasi vil tillade Dem at gøre helt perfekte. Dette brev blev, efter Vernes eget udsagn, årsag til, at han skrev En verdensomsejling under Havet. I den nyere tid kunne man nævne Georges Perec, som i sin bog Livet - en brugsanvisning hyppigt henviser til Verne og øjensynligt er påvirket af Vernes stil, ikke mindst med hensyn til elegant ironi. Mange af Jules Vernes bøger bruger teknologi fra en tænkt fremtid. I En verdensomsejling under havet fra 1870 spiller en undervandsbåd hovedrollen. Ubåde var opfundet på Vernes tid, men det var utænkeligt, at datidens ubåde skulle kunne sejle tusindvis af kilometer under vand, sådan som Nautilus gjorde i Vernes bog. Der gik 80 år, før sådanne ubåde opstod i virkeligheden. Navnet, Nautilus, er derimod blevet synonymt med ubåde. Det var Robert Fulton, som 17 år før Vernes roman foretog en rejse med en hjemmelavet ubåd af samme navn. Verne havde stor kundskab om videnskab, natur og teknik, og det var til stor hjælp i hans skrivning. Han byggede på tekniske ideer, som lå i luften, og efter hans død lå omkring 25.000 mapper med systematiske udklip og notater i arbejdsværelset. Hans evne til at dramatisere var større end den tilsvarende evne til at forudsige. Han må først og fremmest læses som en spændingsforfatter, ikke som spåmand om fremtiden. I bogen Rejsen til månen skal tre forskere skydes op til Månen med en kæmpekanon. Kanonkuglen bliver skudt op fra Florida, hvor nutidens virkelige måneraketter faktisk blev sendt op 100 år senere. Verne havde tilfældigvis gættet på Florida, og hans forudsigelser var stort set baseret på det, han havde læst. Teknikken var for øvrigt umulig. Den enorme acceleration ville have dræbt de tre øjeblikkeligt og sandsynligvis ødelagt kanonkuglen, hvis det var blevet forsøgt i virkeligheden. Han bliver ofte karakteriseret som en foregangsmand inden for science fiction, men det er overdrevet. Han startede ikke nogen ny retning, men befandt sig i en bred tradition, hvor særligt Daniel Defoe stod centralt. En nyopdaget, men ikke færdiggjort bog, hed faktisk "L'oncle Robinson" (Onkel Robinson). Edgar Allan Poe var også vigtig i genren. En af Poes noveller, The Baloon Hoax var den direkte foranledning til Vernes første roman, og han fuldførte et af Poes ufærdige romanudkast, The Narrative of Arthur Gordon Pym i Le sphinx des glaces (1897). Jules Vernes storhed ligger i hans sandsynliggørelse af tænkt teknik, foruden det skildrede miljø og atmosfæren, og ikke i hvilken grad det teknisk var muligt eller ej. Allerede som ung beskrev Verne retningen for sit forfatterskab: "at dramatisere geografi lige så effektivt, som Alexandre Dumas havde dramatiseret historie".  Vernes omdømme i engelsktalende lande I Frankrig havde Jules Vernes et fantastisk ry og var berømt for at skrive så godt fransk, at unge blev opmuntret til yderligere læsning. I de lande, hvor han blev godt oversat, fik hans videnskabelige og politiske dygtighed også opmærksomhed. Det var ikke tilfældet i de engelsktalende lande. Verne var ofte kritisk over for Det britiske imperium, og tilfældigvis var hans første engelske oversætter præsten Lewis Page Mercier, som under pseudonym fjernede sådanne afsnit, for eksempel den politiske kamp, som motiverede kaptajn Nemo i En verdensomsejling under havet. Mercier og andre engelske oversættere havde især problemer med metersystemet, som Verne benyttede sig af, og oversatte det direkte til det engelske og følgelig med fejl; nogle gange blev betydningsfulde angivelser bare fjernet, andre gange beholdt de tallene, men ændrede enheden (meter, kilogram, sekunder osv.). Det gjorde Vernes talmateriale til det rene vrøvl. Kunstneriske afsnit og hele kapitler blev fjernet for at tilpasse udgiverens behov for rigtig boglængde, uanset hvilken betydning det havde for romanens logik. Det betød, at Jules Verne i de engelsktalende lande havde ry for, at hans fortællinger ikke var for voksne, men udelukkende for børn. Siden hans bøger ikke var anset for at være af skønlitterær værdi, blev de heller ikke nyoversat, og de elendige oversættelser af Mercier og andre blev trykt igen og igen i årti efter årti. Først i 1965 blev den første respektfulde oversættelse af en Verne-roman udgivet, men Verne er aldrig helt blevet rehabiliteret i den engelsktalende verden.