Türk bir akademisyenin hele benim gibi laik Cumhuriyeti savunuyor, Atatürk’e her zaman minnet duyuyorsa, içinde yaşadığımız süreçte, bunalıma düşmemesi çok zor gözüküyor. Öyle ya, yazacaklarınızın onda birini ancak kaleme alabiliyor, her seferinde kendinizi oto sansüre tabi kılıyorsunuz. Böyle bir ortamda samimiyetsizlik ortamı doğar diye de endişeleniyorsunuz. Zannederim, değerli gazeteci Claire Berlinski, bizim gibi “endişeli modernler”in kaygısını ve içinde yaşadığımız “çaresizlik” ortamını son zamanlarda en iyi anlayan, analiz eden ve sergileyen kişi. Yazısını Cumhuriyet’ten Ergin Yıldızoğlu’nun değerlendirmesinden öğrendim. (Weimar İstanbul, Cumhuriyet, 27 Aralık 2010, s.13) Orijinalini okuduğumda ise, söz konusu makaleyi, her seferinde yeniden üretmek gerekir diye düşündüm. (Claire Berlinski, Weimar İstanbul, http://www.city-journal.org/2010/20_4_weimar-city.html)
Berlinski’nin işaret ettiği en önemli nokta, totalitarizme giden bir süreçte, Türkiye’nin ve şehrin yaşadığı kaos. Ancak bu kaos, aynı zamanda “felaket” beklentisiyle birlikte ele alınmış. Yetenekli gazeteci Berlinski, 1930’lu yılların Berlin’i ile 2010’un İstanbul’unu karşılaştırıyor. Felaket beklentisinin sürmesine karşın, bir türlü gerçekleşmemesi, çürümeyi hızlandırıyor. İçkili lokantalara çocuklarıyla gelenlere yapılan baskınlar ve uyuşturucu yaşının ilköğretim okullarına kadar yaygınlaşması, çelişkiler zincirini daha da çok arttırıyor. Beraberinde bir anlamsızlıklar bütünü doğuyor, marazi bir elit tabakası ve patalojik toplumsal yapı, var olan verili zemini daha da iyi ifade edebiliyor. Felaketini bekleyen İstanbul’a, 26 Aralık 2010 Pazar günü bir gemi geldi. 31 Mayıs 2010’da, İsrail askerleriyle yaşanan çatışma sonucu, uluslararası sularda yaşamını kaybeden 9 Türk yurttaşının içinde bulunduğu Mavi Marmara gemisi. Geminin Gazze rotasıyla gönderilmesi, İHH’nın ideolojik propagandası, militan kimliklerin yanında, çoluğunu çocuğunu yanında götürüp, “şehit” olmak için yola çıkan sade vatandaşlar ve AKP milletvekillerinin “son dakika” kararıyla, sefere katılmaktan vazgeçmeleri. Böyle ara başlıklarla konuyu özetlemeye gayret ettim. Zira konu defalarca işlendi. Halbuki bilinmeyen en önemli şey, Mavi Marmara Gazze’yi fethetmeye değil, Gazze üzerinden İstanbul’u fethetmeye gönderildi. Zira İstanbul, Osmanlı nostaljisinin, İslamcı paradigmanın en önemli simgelerinden biriydi. “Feda edilen yurttaşlar”, kutlu bir amaç için “şehit” olmuşlardı. Parlamenterler kendilerini “feda” ettirecek değillerdi ya. Bu sayede, Yıldızoğlu’nun yaptığı değerlendirmede, “zeitgeist”in (zamanın ruhu) İstanbul’daki işlevini daha iyi anlıyoruz. İstanbul, gerçekten de dünün ve yarının yaşandığı bir kenttir. Bugün bir türlü yakalanamamaktadır. Mavi Marmara, dünün ve yarının İstanbul’unu “bugün” birleştirmeye çalışmaktadır. Weimar İstanbul’unda, mimariden, yaşam alanlarının belirlenmesine kadar bir görgüsüzlük, hazımsızlık kendini dayatmaktadır. İdeolojik olarak İstanbul, hala fethedilememiştir. Mavi Marmara’nın karşılanışında toplanan kitleler, kılık kıyafetlerinden, taşıdıkları dövizlere kadar, kendi “yarın”larının İstanbul’unu düşlemektedirler. Bunu da halen yakalayamadıkları “bugün” tasarlamaya çalışmaktadırlar. Sarayburnu’nda bir hafta müze gibi sergilenecek Mavi Marmara, İslamcı anlayışın her gün kendini tekrar ürettiği bir “mabed”e dönüşmek üzeredir. 26 Aralık’ta Mavi Marmara İstanbul’a demir atarken, ilginç bir rastlantıyla, 27 Aralık 2010’da, Atatürk’ün Ankara’ya gelişinin simgesel seromonileri türlü bahanelerle yasaklanmıştır. Zira yarının Türkiye’sinde artık Atatürk ve Ankara düşlenmemektedir. İstanbul, bozulan zarafetiyle, İslamcı siyasetin ve anti semitik bakışın, “küresel bir merkezi” yapılmaya adaydır. Üstelik imparatorluğun ve hilafetin başkenti olmak gibi bir geçmişe de sahiptir. Ankara’nın Cumhuriyet dönemindeki Bauhaus mimarisine, İstanbul’un Neo Osmanlı yapılaşması meydan okumaktadır. Haydarpaşa garındaki yangın, bir türlü gerçekleşmeyen felaket öncesi, felaket emaresi gibi gözüküyorsa da, garın yerine dikilmesi planlanan plazalar, İstanbul hakkında Singapurvari projeler, bugünün yozlaşmasını kayda geçirmektedir. Kendisine inanmayan, yarınından güvenli olmayan laik elit ile, yarını kendisinin gören İslamcı kesim, “bugün” için, tahammülsüz bir tahammülle birbirlerine katlanmaktadır. Sorunu kısa yoldan çözecek olan, Mavi Marmara seferlerinin artmasıdır. Böylece kitlesel tabanda yoğrulacak bir İslamcı hezeyan, Halide Edip Adıvar’ın eserine isim olan “Vurun Kahpeye” moduna gelecektir. O beklenen son gün için “Vurun Kahpeye” konumunda bir duygusal yoğunlaşma ortamına gelmek gerekmektedir. Mavi Marmara, laik eliti susturacak, “acaba” sorusunu soran elit, “İsrail’in ve siyonizmin” uşağı olarak lanse edilecek ve “din elden gidiyor” vurgusu, işareti başlatacaktır. Bütün bunlara karşın, İslamcı kesimde, muazzam bir güvensizlik vardır. Aynı 1970’li yıllarda “devrimci” kesimin umduğu “o gün” yani devrim bir türlü gerçekleşmiyorsa, tek bir Mavi Marmara’dan duyulan ümit, herşeye karşın, beklenen sonucu vermemiştir. Türkiye-İsrail ilişkileri, neredeyse kopma noktasına geldi, “one minutes-mavi marmara” arasındaki 1.5 yıl, “planlı bir gerilim” siyasetini ifade etti. Ancak Türkiye’nin içinde bulunduğu uluslararası ittifaklar, yükümlülükler ve müttefiklik ilişkileri, daha fazlasına izin vermedi. İş bir başka bahara kaldıysa da, hiç olmazsa, bozulan ikili ilişkilerin mevcut konumunu koruması, başarılı olunursa, daha da kötüleşmesi bu çerçevede düşünülmüştür. Tam da bu ortamda Mavi Marmara, siyasal iktidara yapılan “toplumsal baskı”nın çok somut bir simgesidir. Ama bununla sınırlı değildir. Çünkü ifade ettiğimiz çerçevede, İsrail’le ilişkilerin bozulması, “İstanbul’un fethedilmesi” konusundaki araçlardan sadece birisidir. İslamcı siyasetin küresel anlamda olmazsa olmazı İsrail karşıtlığı ve anti semitizm olsa da, İstanbul’u “ebediyen ele geçirme”nin kültürel arka planı, buradan yola çıkarak, Gramsci’nin yeni bir gerçeklik tasarımında kendisini sunmaktadır. Neo Osmanlı’nın “yarınki” başkenti, her ne kadar ele geçirilemediyse de, Mavi Marmara, gelecekteki “sanal zafer”in simgesi olarak İstanbul limanında demir atmıştır. Artık Mavi Marmara, ülke boyutundaki bir “mahalle baskısı”nın timsalidir. Ve giderek toplumun kutsalları içindeki yerini almaktadır. Daimi müze de olabilir, yeni Gazze seferlerinin “amiral gemisi” de... Mavi Marmara’nın penceresi “Arap sokağı”na bakmaktadır. İstanbul’a bakış ta, müziğinden giyimine kadar bu zeminde ete kemiğe bürünmektedir. Unutulmaması gereken, bugün henüz tükenmemiştir. Deniz Tansi'nin bu yazsının İsrail toplumunda da okunması gerektiğini düşündük ve Yazıyı İbraniceye tercüme ederek Türkçe bilmeyen okurlarımıza da bir hizmet götürmek istedik.
מה מסמלת האניה "מאוי מרמרה
מאת: דניז טנסי
חוקר טורקי, שעדיין מגן כמוני על הרפובליקה הטורקית החילונית, והוא אסיר תודה לאטאטורק, יתקשה מאוד להימנע ממשבר זהות בתקופת החיים הנוכחית. מעיזים להעלות על הכתב בקושי עשירית ממה שצריך לכתוב, כמעין צנזורה עצמית. באווירה שכזו יש חשש ממשי לנהוג בכנות אינטלקטואלית
סבורני שהעיתונאית המוערכת קלייר ברלינסקי, מבינה היטב את מצב ומציגה נאמנה את חוסר האונים שבו נמצאים כעת אנו "החרדים המודרניים". למדתי על כתבתה בנושא זה מתוך מאמר הפרשנות של הכתב ארגין ילדיזאוחלו בעיתון ג'ומהורייט . כאשר קראתי את המקור, הגעתי למסקנה שצריך לפרסם פרשנות לכתבה זו פעם אחר פעם הנקודה החשובה ביותר במאמר של ברלינסקי היא, הכאוס המתפתח בטורקיה בכלל ובעיר איסטנבול בפרט, בעת הזו של גלישה לכוון משטר טוטאליטרי. העיתונאית המוכשרת ברלינסקי מוצאת נקודות דמיון בין ברלין בשנות ה-1930 לבין איסטנבול של שנת 2010
תוך כדי ציפייה לאסון המתמהמה, יש הידרדרות במצב. הפשיטות על מסעדות משפחתיות בהן מגישים משקאות אלכוהוליים מחד, והתפשטות צריכת הסמים לבתי ספר יסודיים מאידך, מגבירים את שרשרת הסתירות שבמצב. מצב של חוסר ודאות בשילוב עם אליטה חולנית ומבנה מעמדות פתולוגי, משקפים את המצב הקיים בצורה הטובה ביותר
לאיסטנבול, שמצפה לבוא האסון, הגיעה ביום ראשון ה-26 בדצמבר 2010 אוניה. האוניה "מאווי מרמרה", אשר הייתה מעורבת בהיתקלות עם חיילים ישראליים ב-31 במאי 2010, שכתוצאה מכך קיפחו את חייהם 9 אזרחים טורקים במים הבינלאומיים
אוניה אשר נשלחה לכוון עזה, התעמולה האידיאולוגית של ארגון IHH, קבוצה של מיליטנטים מעורבת באזרחים פשוטים עם משפחותיהם במטרה להיות "שהידים" וחברי פרלמנט של AKP, אשר התחרטו "ברגע האחרון" ולא הצטרפו למשט. ניסיתי לסכם את האירוע בכותרות קצרות, כיוון שהוא נידון כבר פעמים רבות מספור
אולם, הנושא החשוב ביותר, שלא מודעים אליו, שהמטרה האמיתית לא הייתה לכבוש את עזה, אלא לכבוש את איסטנבול באמצעות עזה. שכן, איסטנבול, שהינה חלק מהנוסטלגיה העותמאנית, היא אחד הסמלים החשובים ביותר של הפאראדיגמה האיסלאמית. "האזרחים שהוקרבו", נפלו בתור "שהידים" למען מטרה קדושה. חברי הפרלמנט לא התכוונו מעולם "להקריב" את עצמם. מהפרשנות של העיתונאי ילדיזאוחלו, אנו מבינים היטב את השפעת "רוח התקופה" על הנעשה באיסטנבול. איסטנבול היא מטרופולין שדרים בו גם העבר וגם העתיד באופן ממשי. רק "ההווה" אינו ניתן להשגה. "מאווי מרמרה" מנסה לחבר את "האתמול" וה"מחר" של איסטנבול ליצירת "היום"
באיסטנבול של "ויימר", מהתשתיות ועד אורחות החיים, המצב הקיומי משובש, ובלתי ניתן לעיכול. מבחינה אידיאולוגיית איסטנבול טרם נכבשה. ההמונים שהתאספו לקבל את פניה של "מאווי מרמרה", בלבושם המגוחך וממונם הדל, מנסים להפוך את עתידם והעתיד של איסטנבול לחלומם האישי. ה"מאווי מרמרה" תוצג במשך שבוע כמוזיאון ליד אזור "סארייבורנו", ותהפוך למעין "מקדש" בתובנה האיסלאמיסטית המתחדשת מדי יום.
בצרוף נסיבות מעניין, כאשר "מאווי מרמרה" הטילה עוגן באיסטנבול ב-26 בדצמבר, בוטלו הטקסים לציון הגעתו של אטאטורק לאנקרה ב-27 בדצמבר 2010 ע"י תירוצים מתירוצים שונים. שכן בטורקיה של מחר, חלום אטאטורק ואנקרה לא קיים יותר. עם הידרדרות החסד שלה, איסטנבול מועמדת להיות מרכז גלובלי של המדיניות האיסלאמית והחזות האנטישמית. לא כל שכן, שיש לה עבר של עיר בירה של האימפריה העותמאנית וה"חליפות" האיסלאמית.
הבנייה ה"ניאו-העותמאנית" באיסטנבול, קוראת תיגר על האדריכלות בסגנון "באוהאוס" של תקופת הרפובליקה באנקרה. השריפה בתחנת הרכבת של חיידרפשה, מעין התגשמות אסון שהיה צפוי, נראה גם בדיעבד כסימנים של אסון ממשמש ובא, בדמות בנייני המשרדים המתוכננים להבנות במקום תחנת הרכבת, ופרויקטים בסגנון סינגפור המתוכננים באיסטנבול, המעידים על השחיתות המתפשטת.
האליטה החילונית שאינה מאמינה בעצמה, אשר איבדה את בטחונה בעתיד, מתאחדת בסובלנות בלתי נסבלת עם המגזר האיסלאמיסטי שמנכס לעצמו את העתיד, על מנת לשרוד את ההווה. הדרך הקצרה ביותר לפתור את הבעיה היא ריבוי משטי "מאווי מרמרה". בדרך זו, אשליות איסלאמיסטיות יתממשו באופן משמעותי, בדומה למתואר בספר "תירו בפרוצה" של חאלידה אדיפ אדיוור . כדי לממש את הצפוי ביום הקץ, יש להגיע לאטימות רגשית כמו של "תירו בפרוצה". "מאווי מרמרה" תשתיק את קולה של האליטה החילונית, אם האליטה תעלה "ספקות", היא תוכרז כמשרתם של "ישראל והציונות", ובטענה ש"הדת חומקת מידינו", יבוא הסימן להתחלת הקץ.
ובכל זאת, המגזר האיסלאמיסטי עדיין בחוסר בטחון מוחלט. אם בשנות ה-1970 לא התממש "אותו היום" שקיוו לו במגזר "המהפכני", הרי שגם התקווה שהייתה תלויה ב"מאווי מרמרה", לא הצליחה להתממש למרות הכל. יחסי ישראל-טורקיה הגיעו כמעט לנקודת ניתוק היחסים. השנה וחצי שעברו בין אירועי כנס דאבוס לבין "מאווי מרמרה", ביטאו מדיניות של "נסיגה מתוכננת" ביחסים. רק ההסכמים הבינלאומיים, החוזים והבריתות הקיימים מנעו הידרדרות נוספת.
אם הנושא נדחה לאביב, השמירה על היחסים בין שתי המדינות מפני הידרדרות, גם אם הצליחה במידה מסוימת, קיימת עדיין חשיבה של הידרדרות נוספת בהקשר זה. באווירה זו, "מאווי מרמרה" מהווה סמל מובהק של "לחץ דעת קהל" על הממשל הפוליטי. אך זה לא הכל.
במסגרת אותה תיארנו, קלקול היחסים עם ישראל, אינו אלא אחד האמצעים "לכבוש את איסטנבול". אם המדיניות האיסלאמיסטית האנטי ישראלית מצטיירת כאנטישמיות במובן הגלובאלי, היא בעצם התפאורה התרבותית של התוכנית "לכיבוש איסטנבול לנצח", וביטוי מוחשי למימוש התכנון של גראמסקי לייצר מציאות חדשה. גם אם עיר הבירה "העתידית" הניאו-עותומאנית טרם נכבשה סופית, הרי ש"מאווי מרמרה" הטילה עוגן בנמל איסטנבול, כסימן "לניצחון המלאכותי" בעתיד. "מאווי מרמרה" אינה אלא התגלמות של "לחץ שכונתי" בקנה מידה ארצי. ובדרך זו היא תופסת את מקומה כסמל ציבורי מקודש. היא יכולה לשמש כמוזיאון קבע, או כספינת הדגל למשטים הבאים לעזה. שכן החלון של "מאווי מרמרה" פתוח לכוון "הרחוב הערבי". והכוונות לגבי איסטנבול, מהמנגינה ועד הלבוש, קורמות עור וגידים על בסיס זה
וטרם הגיעה השעה לשכוח את הבלתי נשכח.27.12.2010(תרגום מטורקית: ניסו מיסיסטרנו – Hastürk)