b'\n_START_ARTICLE_\nOlbersov paradoks\n_START_PARAGRAPH_\n\xc3\x93lbersov parad\xc3\xb3ks, ki ga je leta 1826 opisal nem\xc5\xa1ki astronom Heinrich Wilhelm Mathias Olbers, prej pa tudi Johannes Kepler leta 1610, ter Edmond Halley in Jean-Philippe Loys de Ch\xc3\xa9seaux v 19. stoletju, je paradoksalna izjava, da bi moralo biti no\xc4\x8dno nebo neskon\xc4\x8dno\xc2\xa0\xc2\xbbsvetlo\xc2\xab\xc2\xa0(gostota sevanja bi bila neskon\xc4\x8dno velika) in ne \xc4\x8drno, \xc4\x8de so zvezde enakomerno porazdeljene po neskon\xc4\x8dnem Vesolju. Paradoks je znan tudi kot \xc2\xbbparadoks temnega no\xc4\x8dnega neba\xc2\xab._NEWLINE_Olbers \xc5\xa1e ni vedel, da se Vesolje \xc5\xa1iri, vendar je dobro zastavil re\xc5\xa1itev. Svoj rezultat, da bi morala biti gostota sevanja neskon\xc4\x8dna, je dopolnil z razlago, da sevanje bolj oddaljenih zvezd prestrezajo zvezde, ki so bli\xc5\xbeje. Kot analogijo si lahko predstavljamo gozd. \xc4\x8ce pogledamo v gozdu v eno smer, potem nam debla (odvisno od gostote gozda) prej ali slej zakrijejo debla, ki so za njimi. Torej tista debla, ki so za to mejo, ne vidimo. Po tej logiki izra\xc4\x8dun za neskon\xc4\x8dno veliko Vesolje da rezultat, ki je enak povpre\xc4\x8dni gostoti sevanja zvezd. Gostota bi bila tak\xc5\xa1na, da bi videli nebo, kot, da bi bili na povr\xc5\xa1ini zvezde, ki ima efektivno povr\xc5\xa1insko temperaturo 6000 kelvinov._NEWLINE_Nadalje je pomemben zakon o prenosu energije iz toplje\xc5\xa1ih na hladnje\xc5\xa1a telesa. V neskon\xc4\x8dno velikem Vesolju, bi se prostor nazadnje toliko segrel, kolikor so v povpre\xc4\x8dju tople zvezde. Po tem dogodku, pa bi se pretok energije ustavil. Izra\xc4\x8dunano je, da bi se to zgodilo v 10\xc2\xb2\xc2\xb3 letih. Sklepamo, da Vesolje ni toliko staro, ker nimamo tako svetlega neba. V raz\xc5\xa1irjajo\xc4\x8dem se Vesolju, pa se gostota sevanja spreminja, ker masa sevajo\xc4\x8dih teles ostaja pribli\xc5\xbeno konstantna (zaenkrat domnevamo, da masa v Vesolju ne nastaja iz \xc2\xbbni\xc4\x8d\xc2\xab), Vesolje pa se \xc5\xa1iri. Prostor med posameznimi fotoni se \xc5\xa1iri, kar zmanj\xc5\xa1uje gostoto sevanja, kar zmanj\xc5\xa1uje svetlost Vesolja. Le to pa je poglavitni razlog za temnost neba. Po izmerjeni vrednosti gostote sevanja, ki je enaka 10\xe2\x81\xbb\xc2\xb9\xe2\x81\xb5 J/m\xc2\xb3, sklepamo, da je Vesolje staro okoli 15 milijard let. Starost Vesolja je torej obratnosorazmerna gostoti sevanja._NEWLINE_V novej\xc5\xa1em \xc4\x8dasu (\xc4\x8dlanek je iz\xc5\xa1el leta 1987) je to razlago nadgradil \xc5\xa1e kanadski astronom Wesson, ki ni verjel teoreti\xc4\x8dnim razlagam, da je za stanje odgovorno le \xc5\xa1irjenje Vesolja. On trdi, da je klju\xc4\x8dna predvsem \xc5\xbeivljenjska doba zvezd. Bistvo je v tem, da ve\xc4\x8d kot imamo v Vesolju svetle\xc4\x8de snovi, ve\xc4\x8dja je gostota sevanja. \xc4\x8ce bi zvezde recimo \xc5\xbeivele 15 milijard let, namesto obi\xc4\x8dajnega povpre\xc4\x8dja, ki je med nekaj 100 milijoni in 10 milijardami let, bi bilo v Vesolju ve\xc4\x8d svetle\xc4\x8de snovi in nebo bi bilo svetlej\xc5\xa1e. Tako pa je gostota sevanja \xc5\xbee omenjenih 10\xe2\x81\xbb\xc2\xb9\xe2\x81\xb5 J/m\xc2\xb3._NEWLINE_\xc4\x8ce ne bi vedeli, da je gostota zvezd znoraj na\xc5\xa1e Galaksije nehomogena, bi spregledali \xc5\xa1e eno banalno pojasnilo za paradoks. Nahajamo se na robu galaksije. \xc4\x8ce bi bili bli\xc5\xbeje jedru, bi bilo nebo svetlej\xc5\xa1e, saj je gostota zvezd ve\xc4\x8dja.'