b'\n_START_ARTICLE_\nGr\xc5\xa1ki ogenj\n_START_PARAGRAPH_\nGr\xc5\xa1ki ogenj je izraz za za\xc5\xbeigalno bojno sredstvo, ki naj bi po bizantinskem kronistu Teofanu nastalo okoli leta 650. Izna\xc5\xa1el naj bi ga gr\xc5\xa1ki arhitekt Kalinik. Po njegovem receptu je\xc2\xa0\xc2\xbbgr\xc5\xa1ki ogenj\xc2\xab\xc2\xa0me\xc5\xa1anica petroleja in prahu \xc5\xbeivega apna, ki se v\xc5\xbege ob stiku z vodo. \xc5\xbdivo apno namre\xc4\x8d ob stiku z vodo ustvari visoko temperaturo, ki v\xc5\xbege petrolej. Gore\xc4\x8da snov ustvarja mo\xc4\x8dan plamen, ki ga je skorajda nemogo\xc4\x8de pogasiti. Prvi\xc4\x8d naj bi to sredstvo uporabili ob perzijskem obleganju Bizanca (med leti 674 - 677).\n_START_SECTION_\nUporaba\n_START_PARAGRAPH_\nBizantinci so to sredstvo uporabljali na kopnem in na morju kot za\xc5\xbeigalne bombe ali kot nekak\xc5\xa1no obliko plamenometalca. Z zmesjo so namre\xc4\x8d napolnili kovinske cevi in s pomo\xc4\x8djo nekak\xc5\xa1ne \xc4\x8drpalke na pritisk brizgnili zaneteno teko\xc4\x8dino proti nasprotnikovi ladji. Zapisi o uporabi takih \xc4\x8drpalk segajo v 10. stoletje. To sredstvo je bilo ena najbolj varovanih voja\xc5\xa1kih skrivnosti Bizanca, kasneje pa ga uporabijo tudi kristjani v kri\xc5\xbearskih vojnah.'