b'\n_START_ARTICLE_\nJohn Carew Eccles\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenje in delo\n_START_PARAGRAPH_\nEccles je bil \xc5\xbee v mladosti dele\xc5\xbeen dobre izobrazbe, saj sta bila oba njegova star\xc5\xa1a u\xc4\x8ditelja. Leta 1925 je diplomiral iz medicine na Univerzi v Melbournu, nato pa se je s pomo\xc4\x8djo \xc5\xa1tipendije za \xc5\xa1tudij v tujini vpisal na Magdalenski kolid\xc5\xbe Univerze v Oxfordu pod mentorstvom nobelovca Sir Charlesa Sherringtona. Leta 1927 je tam pri\xc4\x8del z raziskavami refleksov in naslednje leto postal asistent. Doktoriral je leta 1928 s tezo o ekscitaciji in inhibiciji \xc5\xbeiv\xc4\x8dnih povezav. Tega leta se je poro\xc4\x8dil z Novozelandko Irene Frances Miller, s katero je imel kasneje devet otrok._NEWLINE_Do leta 1934 je napredoval do polo\xc5\xbeaja demonstratorja na Univerzi v Oxfordu. Sherringtonova skupina se je ukvarjala v glavnem s prenosom \xc5\xbeiv\xc4\x8dnih impulzov preko sinaps, tako med nevroni v centralnem \xc5\xbeiv\xc4\x8dnem sistemu, kot med nevroni in mi\xc5\xa1i\xc4\x8dnimi vlakni. V nevrofiziologiji je to obdobje zaznamovalo rivalstvo med dvema taboroma, ki sta zagovarjala razli\xc4\x8dni teoriji o mehanizmu prenosa - elektri\xc4\x8dno in kemi\xc4\x8dno. Eccles je bil glasen nasprotnik teorije o kemi\xc4\x8dnem prenosu, ki pa se je naposled izkazala za pravilno na podlagi Katzovih meritev znotrajceli\xc4\x8dnih potencialov._NEWLINE_Leta 1937 se je vrnil v Avstralijo, kjer je v Sydneyjski bolni\xc5\xa1nici prevzel vodenje medicinske raziskovalne skupine, ki se je ukvarjala z elektrofiziolo\xc5\xa1kimi raziskavami \xc5\xbeiv\xc4\x8dno-mi\xc5\xa1i\xc4\x8dnih povezav pri \xc5\xbeivalih. V njegovi skupini sta med drugim delovala tudi Bernard Katz in Stephen Kuffler. Ob nastopu druge svetovne vojne so se raziskovalci preusmerili na bolj neposredno uporabne raziskave, leta 1944 pa je Katz od\xc5\xa1el na Novo Zelandijo, kjer je postal profesor fiziologije na Univerzi Otaga. Tu je spoznal filozofa znanosti Karla Popperja, ki je nanj pustil mo\xc4\x8dan vtis. Leta 1951 se je ponovno posvetil nevrofiziologiji. S sodelavci mu je kmalu uspelo z mikroelektrodo posneti elektri\xc4\x8dne tokove v celicah centralnega \xc5\xbeiv\xc4\x8dnega sistema. S pomo\xc4\x8djo te tehnike so preu\xc4\x8devali odzive na aktivnost ekscitatornih in inhibitornih sinaps._NEWLINE_Njegove raziskave v 1950. letih so bile posve\xc4\x8dene predvsem biofizikalnim vidikom prenosa preko sinaps. S sodelavci je v tem \xc4\x8dasu razvil osnovo, na kateri so kasneje dokazali hipotezo o ionskem mehanizmu delovanja inhibitornih sinaps. Med letoma 1952 in 1966 je bil Eccles profesor fiziologije na Avstralski narodni univerzi. V 1960. letih se je njegova raziskovalna skupina preusmerila na preu\xc4\x8devanje organizacije nevronskih mre\xc5\xbe v mo\xc5\xbeganih, saj je postalo jasno, da samo z delovanjem sinaps ni mogo\xc4\x8de razlo\xc5\xbeiti mo\xc5\xbeganskih procesov._NEWLINE_Raziskave je nadaljeval na In\xc5\xa1titutu za biomedicinske raziskave v Chicagu (ZDA), kamor je od\xc5\xa1el leta 1966, dve leti kasneje pa na Dr\xc5\xbeavni univerzi New Yorka v Buffalu. Poleg raziskav na osrednjem \xc5\xbeiv\xc4\x8devju (predvsem malih mo\xc5\xbeganih) je po zgledu svojega mentorja Sherringtona razvijal filozofijo \xc4\x8dloveka, ki se sklada z znanstvenimi spoznanji o mo\xc5\xbeganih kot kompleksnem sistemu. Prevzel je Popperjevo filozofijo treh svetov, kjer prvi svet predstavljajo fizi\xc4\x8dni pojavi, drugi svet \xc4\x8dlovekova zavest in subjektivno do\xc5\xbeivljanje zaznav, tretjega pa znanje v objektivnem smislu - znanstvene teorije, filozofski ter teolo\xc5\xa1ki zapisi ipd. Bil je prepri\xc4\x8dan teist in je veroval, da vi\xc5\xa1ja sila usmerja biolo\xc5\xa1ko evolucijo v materialnem svetu. Svoje filozofske razprave je izdal v ve\xc4\x8d knjigah._NEWLINE_Leta 1968 se je lo\xc4\x8dil od Irene Frances Miller in se poro\xc4\x8dil s \xc4\x8de\xc5\xa1ko nevrofiziologinjo Heleno T\xc3\xa1bor\xc3\xadkovo. Leta 1975 se je upokojil in se preselil v \xc5\xa0vico, kjer je nadaljeval s pisanjem. Umrl je 2. maja 1997 v kraju Locarno (kanton Ticino).\n_START_SECTION_\nPriznanja\n_START_PARAGRAPH_\nZa svoje delo na podro\xc4\x8dju nevroznanosti je prejel ve\xc4\x8d priznanj in nagrad. Leta 1941 je bil sprejet za \xc4\x8dlana britanske Kraljeve dru\xc5\xbebe, ki mu je leta 1962 podelila Kraljevo medaljo. Leta 1958 je prejel vite\xc5\xa1ki naziv._NEWLINE_Sprejet je bil za \xc4\x8dlana mnogih akademskih in\xc5\xa1titucij, med njimi Avstralske akademije znanosti (med letoma 1957 in 1961 je bil njen predsednik), Nem\xc5\xa1ke akademije znanosti Leopoldina, ameri\xc5\xa1ke Nacionalne akademije znanosti idr._NEWLINE_Za raziskave ionskih mehanizmov vzdra\xc5\xbenosti celi\xc4\x8dnih membran je leta 1963 prejel tretjino Nobelove nagrade za fiziologijo ali medicino.'