b"\n_START_ARTICLE_\nJohn Stewart Bell\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenje in delo\n_START_PARAGRAPH_\nBell je diplomiral dvakrat, iz eksperimentalne fizike leta 1946 in matemati\xc4\x8dne fizike leta 1949. Deloval je pri izdelavi atomskih reaktorjev in pospe\xc5\xa1evalnikov v Melvernu in Harwellu. Do leta 1953 je modeliral poti nabitih delcev skozi pospe\xc5\xa1evalnike. Brez pomo\xc4\x8di ra\xc4\x8dunalnikov je delo zahtevalo dobro poznavanje fizikalnih na\xc4\x8del in veliko mero izku\xc5\xa1enosti. Pri tem je bil Bell zelo uspe\xc5\xa1en. Od leta 1953 do 1954 je prou\xc4\x8deval kvantno teorijo polja na Univerzi v Birminghamu. Leta 1954 se je poro\xc4\x8dil z Mary Ross. Doktoriral je leta 1956 na Univerzi v Birminghamu. Od leta 1960 je delal v Evropskem sredi\xc5\xa1\xc4\x8du za jedrske raziskave CERN v \xc5\xbdenevi, pred tem pa je bil CERN-ov svetovalec pri izdelavi protonskega sinhrotrona._NEWLINE_Najbolj znano delo je objavil leta 1969 skupaj z Jackiwom v italijanski strokovni fizikalni reviji Il Nuovo Cimento o pojavu, ki ga je podrobno prou\xc4\x8dil Adler in se imenuje Bell-Jackiw-Adlerjeva anomalija. V tem \xc4\x8dasu se po teoriji nevtralni pion ne bi smel razpasti na dva fotona, kar so opazili pri merjenjih. Bell, Jackiw in Adler so uspeli teoreti\xc4\x8dno pojasniti opazovane razpade z dodatnimi \xc2\xbbanomalnimi\xc2\xab\xc2\xa0\xc4\x8dleni, ki so izhajali iz divergenc kvantne teorije polja. Pogoj za \xc2\xbbanomalnost\xc2\xab, ki bi uskladil teorijo s preskusi, je bil, da je bila vsota elektri\xc4\x8dnih nabojev osnovnih fermionov enaka ni\xc4\x8d. To je hkrati nakazovalo, da imajo kvarki tri barve, kar je danes \xc5\xbee del standardnega modela. Prva dru\xc5\xbeina osnovnih fermionov je vsebovala elektron z nabojem -1, nevtrino brez naboja in tri barve kvarkov z naboji 2/3 in -1/3. \xc4\x8ce bi imel kvark samo eno barvo, bi bila vsota nabojev enaka -2/3 in ne enaka ni\xc4\x8d._NEWLINE_Bell je leta 1967 predlagal, da bi \xc5\xa1ibke jedrske interakcije opisali z umeritveno teorijo. Njegovi misli je sledil njegov sodelavec Veltman. Veltmanov raziskovalni \xc5\xa1tudent 't Hooft je kasneje pokazal, da lahko v umeritveni teoriji\xc2\xa0\xc2\xbbrenormalizirajo\xc2\xab, oziroma se znebijo ne\xc5\xbeelenih neskon\xc4\x8dnih koli\xc4\x8din. To je zahtevalo mase za delce, ki jih danes poznamo kot W in Z bozoni in nosijo \xc5\xa1ibko jedrsko silo. Standardni model fizike delcev temelji na umeritvenih teorijah. Veltman in 't Hooft sta s tega podro\xc4\x8dja prejela Nobelovo nagrado za fiziko leta 1999._NEWLINE_Leta 1964 je Bell napisal \xc4\x8dlanek o paradoksu EPRB, miselnem preskusu iz leta 1935, in za\xc4\x8duda kot Einsteinov prista\xc5\xa1 pokazal, da je bil Einstein v zmoti. Hotel je prav nasprotno pokazati, da ima Einstein prav. V \xc4\x8dlanku, ki je iz\xc5\xa1el \xc5\xa1ele leta 1966 v Reviews of Modern Physics je ovrgel tudi von Neumannov dokaz iz leta 1932, da v kvantni teoriji ne more biti skritih spremenljivk. Tukaj se je naslonil na osamljeno delo Louisa de Broglieja in Bohma, ker je von Neumannova knjiga z dokazom iz\xc5\xa1la v angle\xc5\xa1\xc4\x8dini \xc5\xa1ele leta 1955] O skritih spremenljivkah je bral \xc5\xbee v \xc5\xa1tudentskih letih in ga je zanimal dokaz, da skrite spremenljivke ne morejo obstajati. De Broglie in Bohm sta pokazala, da skrite spremenljivke sodijo v kvantno fiziko, \xc5\xa1e posebej lege delcev. Njuna teorija je znana tudi kot vzro\xc4\x8dna interpretacija kvantne teorije. Zavra\xc4\x8dala sta jo tako Einstein kot Niels Bohr._NEWLINE_V letu 1972 je Bell postal \xc4\x8dlan Kraljeve dru\xc5\xbebe v Londonu. Leta 1988 je prejel Diracovo medaljo in nagrado Fizikalnega in\xc5\xa1tituta (IoP) in leta 1989 Dannie Heinemanovo nagrado za matemati\xc4\x8dno fiziko Ameri\xc5\xa1kega fizikalnega dru\xc5\xa1tva, predlagali pa so ga tudi za Nobelovo nagrado za fiziko, ki pa je do smrti ni prejel._NEWLINE_Andrew Whitaker z Oddelka za \xc4\x8disto in uporabno fiziko, Univerze Queen's iz Belfasta pi\xc5\xa1e iz\xc4\x8drpen Bellov \xc5\xbeivljenjepis."